Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ1 квітня 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І.,суддів: за участю представника позивачаГвоздика П.О., Завгородньої І.М., Пушкарьової К.В.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про звернення стягнення на майно та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року, в с т а н о в и л а:У квітні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 31 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_7 укладено договір про іпотечний кредит № KIF0GI, за яким останній отримав кредит в розмірі 110 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 31 березня 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 1 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.6 серпня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 31 березня 2008 року № KIF0GI, відповідно до умов якої станом на 06 серпня 2008 року залишок заборгованості за договором складає 23441,05 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31 березня 2018 року. У зв'язку з порушенням ОСОБА_7 зобов'язань за договором про іпотечний кредит станом на 13 серпня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 49 680,26 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 22892,46 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 10266,03 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 2200,84 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 11925,40 доларів США, штрафів: фіксована частина у розмірі 31,29 доларів США та процентна складова 2364,24 доларів США, тому позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2013 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № KIF0GI від 31 березня 2008 року в сумі 49680,26 доларів США (еквівалентно 396 945 гривням 24 копійкам) звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами України дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконував зобов'язання за кредитним договором та додатковою угодою до нього, у зв'язку з чим виникла заборгованість, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості.Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що такий спосіб реалізації предмета іпотеки, як його продаж іпотекодержателем від імені іпотекодавця, не передбачений умовами договору та ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також, що позивачем не дотримано обов'язкову процедуру письмового попередження про звільнення відповідачів із займаного житлового приміщення протягом одного місяця, як встановлено ч. 1 ст. 35, ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР. Врахувавши, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що наявні всі умови, передбачені вказаним Законом. Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 4.1.1 договору іпотеки, укладеного між сторонами, іпотекодержатель має право в разі порушення іпотекодавцем зобов'язань звернути стягнення на предмет іпотеки.7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 ст. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна плоша його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Проте, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України. У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Разом з тим мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. У частині першій ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Встановивши, що такий спосіб реалізації предмета іпотеки, як його продаж іпотекодержателем від імені іпотекодавця, не передбачений умовами договору та ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також врахувавши вимоги ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» щодо доказів отримання відповідачами письмової вимоги банку про добровільне звільнення займаного житла, апеляційний суд залишив поза увагою, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності після ухвалення рішення судом першої інстанції і сам по собі не може бути підставою для скасування рішення суду. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії вказаного Закону. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року (справа № 6-44цс15). За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді апеляційний суд має врахувати, що за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на належне відповідачам майно таке стягнення підлягає зупиненню в порядку, визначеному ст. 217 ЦПК України, на час дії Закону, за наявності обставин, визначених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, при вирішенні спору апеляційному суду слід врахувати, що за змістом ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15).Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. ЄвтушенкоСудді: П.О. Гвоздик І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік