Справа № 372/2388/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/5279/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 18 17.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фої Людмили Григорівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фоя Людмила Григорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, про визнання договору іпотеки недійсним ,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з вищенаведеним позовом, який обґрунтовував тим, що 06.07.2006 року від його імені була видана нотаріально посвідчена довіреність, яку він не підписував і яка є підробленою, однак на підставі цієї довіреності цього ж дня було оспорюваним договором передано в іпотеку належну йому земельну ділянку, про що позивач дізнався наприкінці 2014 року в межах виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Довіреність він відмінив 07.07.2006 року, але щодо укладення договору представником не був проінформований. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним іпотечний договір № PCL-006/1114/2006/1, укладений 06 липня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 липня 2015 рокупозов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачі нотаріус Київського міського нотаріального округу Фоя Л.Г. та Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» подали апеляційні скарги, в яких просять рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначали, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи та порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема взято за основу доказ (експертизу) який є неналежним доказом, належним чином не повідомлено відповідачів, позивачем пропущено строк позовної давності та на час підписання договору іпотеки - 06.07.2006 року (визнання якого просить позивач та є предметом позову) діяла довіреність позивача від 06.07.2006 року та яку останній скасував 07.07.2006 року.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не у повній мірі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, щооспорюваний іпотечний договір від імені позивача ОСОБА_3 було укладено і підписано його представником ОСОБА_4, яка діяла на підставі нібито не підписаної позивачем довіреності та вважав встановленим відсутність вільного волевиявлення однієї із сторін правочину - іпотекодавця ОСОБА_3 щодо укладення оспорюваного договору, невідповідність правочину його внутрішній волі та прийшов до висновку, що позов ґрунтується на законі, договір повинен бути визнаний недійсним.

При цьому в основу рішення місцевий суд взяв висновок від 02 березня 2015 року експертного почеркознавчого дослідження Київської незалежної судово-експертної установи, наданий позивачем, згідно якого рукописний запис у довіреності від 06.07.2006 року виконаний не позивачем ОСОБА_3, а іншою особою.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2006 року від імені позивача ОСОБА_3 була видана довіреність, якою третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_4 уповноважено передати в заставу (іпотеку), відчужити (продати) належну ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,060 га в СТ «Ветеран» Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоя Л.Г. за реєстр. № 3851, що підтверджується довіреністю, листом нотаріуса.

06 липня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № PCL-006/1114/2006/1, згідно якого в забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_5 перед банком за кредитним договором № ML-006/1114/2006 було передано в іпотеку належну ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,060 га в СТ «Ветеран» Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. за реєстр. № 4951, що підтверджується договором, матеріалами посвідчення договору, листом нотаріуса.

07 липня 2006 року ОСОБА_3 скасував вказану вище довіреність від 06.07.2006 року, відповідна заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоя Л.Г., що підтверджується заявою, листом нотаріуса, що позивач не заперечує.

07 липня 2006 року заява про скасування довіреності поштою була направлена ОСОБА_5, що підтверджується квитанцією пошти.

07 листопада 2014 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим написом № 651 від 24.02.2014 року щодо звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,060 га в СТ «Ветеран» Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, належну ОСОБА_3, стягувачем за цим виконавчим провадженням є відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що підтверджується постановою державного виконавця, заявою позивача до ДВС

02 березня 2015 року висновком експертного почеркознавчого дослідження Київської незалежної судово-експертної установи було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 та рукописний запис у довіреності від 06.07.2006 року виконані не позивачем ОСОБА_3, а іншою особою.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Колегія суддів критично ставиться до експертного почеркознавчого дослідження Київської незалежної судово-експертної установи оскільки, -

Відповідно до ст. ст. 57, 212 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Крім того, відповідно до ст. 66 ЦПК України одним із доказів на підставі якого суд встановлює наявність або відсутність обставин є висновок експерта.

Згідно з ст.143 ЦПК України, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Результатом проведення експертизи є висновок експерта, в якому експерт на підставі проведеного дослідження із застосуванням спеціальних знань дає відповіді на запитання, поставлені судом. При цьому підставою для складення висновку експерта є лише ухвала суду про призначення експертизи, експерт попереджається про відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку як передбачено ст. 144 ЦПК України.

Відповідно до вищенаведених норм Закону, висновок експертного почеркознавчого дослідження Київської незалежної судово-експертної установи не може вважатись належним та допустимим доказом.

Також, колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи позов про визнання договору іпотеки недійсним місцевий судв порушення норм процесуального права, а саме статей 3, 10, 60, 179 ЦПК України не врахував що спірна довіреність від 06.07.2006 року ніким не оскаржена, а була скасована самим позивачем на наступний день після її засвідчення - 07.06.2007 року, про що позивач знав ще з вказаних дат та відповідно не встановив, які права та законні інтереси позивача порушені та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до п.п 4, 5,6,8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона ( представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з правилами ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, посилався на ту обставину, що він не підписував довіреності на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, і не надавав останнім права на укладання іпотечного договору, яким було передано в іпотеку належну йому земельну ділянку площею 0,060 га в СТ «Ветеран» Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Суд першої інстанції, визнавши договір іпотеки недійсним, послався на ч. 3 ст. 215 ЦК України, зазначивши в мотивувальній частині рішення, що підставою визнається договору недійсним є відсутність вільного волевиявлення іпотекодавця - ОСОБА_3

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оскільки дані вимоги відсутні в правочинах, в яких сторона (позивач) зазначена, але про які не знала та не бажала укладати, тим самим відсутнє її волевиявлення на укладання даних правочинів, вони укладалися поза її волею, що вказує на їх недійсність.

Позивач, посилаючись на те, що 06 липня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № PCL-006/1114/2006/1, згідно якого в забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_5 перед банком за кредитним договором № ML-006/1114/2006 було передано в іпотеку належну ОСОБА_3 земельну ділянку є недійсним, єдиним доказом недійсності договору позивач зазначив довіреність, видану ним на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яка на думку позивача є підробленою.

Як на доказ цього, надав копію висновку експертного почеркознавчого дослідження Київської незалежної судово-експертної установи від 02 березня 2015 року ( а.с. 18 -27).

Доводи позивача про те, що довіреність, видана від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, є підробленою, не були предметом дослідження, оскільки вимоги про визнання довіреності недійсною позивачем не заявлялись, про визнання довіреності недійсною, позивач, відповідно до вимог закону, в суді не заявляли, тому висновок суду про визнання договору іпотеки недійсним є передчасним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду доказів, які б свідчили, що відповідач вчиняла дії, всупереч наданих їй довіреністю повноважень.

За змістом процесуальних норм ( ст.ст. 3,15 ЦПК України ) об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг в частині вищенаведених підстав у відмові в позові заслуговують на увагу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фої Людмили Григорівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»- задовольнити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фоя Людмила Григорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, про визнання договору іпотеки недійсним- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: