Справа №560/933/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2015 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача та просить визнати за нею право власності на 3/4 частини, а за відповідачем ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину одноповерхового житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в с.Осова по вулиці Першотравнева, 13, Дубровицького району Рівненської області, згідно Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації станом на 19 березня 2014 року, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5, померлого 27 грудня 2013 року.

Свої вимоги мотивує тим, що 27 грудня 2013 року помер її чоловік ОСОБА_5. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: 1/2 частина житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в с.Осова по вулиці Першотравнева, 13, Дубровицького району Рівненської області. Вказаний будинок був збудований у 1988 році, у період їх шлюбу, а тому є їхнім спільним сумісним майном, а отже, позивач має обовязкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_5

За життя ОСОБА_5 залишив заповіт на належну йому 1/2 частину спадкового майна на їх онука ОСОБА_4, який юридично своїх спадкових прав не оформляв і свідоцтво про право на спадщину не отримував.

Так як частки позивача з відповідачем є рівними, то кожен з них успадкував по 1/4 частині спірної половини будинку. Проте, з врахуванням права позивача на обовязкову 1/2 частку будинку, вона вважає, що фактично є власником 3/4 частин житлового будинку, який розташований в с.Осова по вулиці Першотравнева, 13, Дубровицького району Рівненської області, а відповідач ОСОБА_4, відповідно, є власником 1/4 його частини.

Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не змогла, так як відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують належність будинку померлому ОСОБА_5

До початку розгляду справи від відповідача надійшло заперечення проти позову у якому він позов визнає частково, визнаючи за позивачем право власності на спірний будинок у розмірі 1/2 частки, а в решті позову просить відмовити, пояснюючи це тим, що після смерті його діда відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: на житловий будинок, що знаходиться по вул. Першотравнева, 13, в с.Осова Дубровицького району Рівненської області, який дід заповів йому. Після відкриття спадщини, відповідач звернувся в Дубровицьку державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. У звязку з чим, нотаріусом було відкрито спадкову справу № 55/2014, а тому вважає, що позивач має право лише успадкувати 1/2 частини житлового будинку, що належав покійному.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача позов визнав часково, покликаючись на заперечення проти позову.

Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії 1-ГЮ №150205 від 27 грудня 2013 року, ОСОБА_5 помер 27 грудня 2013 року, про що складено відповідний актовий запис за №22 (а.с.5).

Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ч.1 п.11 ст.346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є смерть власника.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою.

Як вбачається із копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №13, по вул. Першотравнева в селі Осова Дубровицького району Рівненської області, виготовленого КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" Рівненської обласної ради, станом на 19 березня 2014 року на імя ОСОБА_5, він складається з: А-1 - Житлового будинку, 1988 року побудови; а- Веранди, 1988 року побудови; а1 - Сходи, Б - Літньої кухні; 1988 року побудови; В - Гаража, 2009 року побудови; Г - Колодязя; Д - Вбиральні; №1 - Огорожи; №2 - Ворота (а.с.13-15).

Згідно довідки №1570 від 10.03.2015 року, виданої КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" інвентаризаційна вартість житлового будинку з надвірними будівлями в с.Осова по вулиці Першотравнева №13, Дубровицького району станом на 10.03.2015 року становить 147586 грн. Право власності на житловий будинок в КП "РОБТІ" не зареєстровано (а.с.16).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами) тощо.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема у даному випадку положеннями ЦК УРСР 1963 року, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12 та від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до статтей 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства Юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Відповідно до додатку 3 "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно" рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено, що Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Згідно виписки з погосподарської книги №250 від 15.06.2015 року, виданої Осівською сільською радою, в погосподарській книзі №2, особовий рахунок №125, будинок №13, (1988 року побудови), по вул. Першотравнева в с.Осова Дубровицького району Рівненської області, рахується за ОСОБА_5 (а.с.10).

Відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України, у тому числі й положення ч. 1 ст. 74 цього Кодексу.

Положеннями ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України, ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Оскільки спірний будинок та господарські будівлі і споруди були збудовані подружжям у період шлюбу, то відповідно до ст. 22, 28 КпШС України та ст. 70 чинного СК України він становить їхню спільну сумісну власність. А тому покійний ОСОБА_5 міг заповісти відповідачу лише 1/2 частину спірного будинку.

Отже, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/2 житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в с.Осова по вулиці Першотравнева, 13, Дубровицького району Рівненської області.

Власником іншої 1/2 частини даного будинку є ОСОБА_1, оскільки вона, як дружина ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії VI-УР № 414038 від 25 грудня 1966 року (а.с.7) є співвласником майна, оскільки спірний будинок побудований у 1988 році у період їх шлюбу. Окрім того, на день смерті ОСОБА_5, а також на даний час позивач проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідками №249, №251 від 15.06.2015 року, виданими Осівською сільською радою Дубровицького району Рівненської області (а.с.11,12).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як вбачається із копії заповіту, посвідченого 18.10.2011 року, секретарем Осівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі всього того, що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.43).

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

За положеннями ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи, що на момент смерті свого чоловіка, позивач була непрацездатною особою пенсійного віку, проживала у спадковому будинку, суд приходить до висновку, що вона має право на половину частки спадщини свого чоловіка, а тому суд констатує той факт, що відповідач прийняв спадщину за померлим дідом ОСОБА_6 по заповіту, але не в 1/2 частині житлового будинку, а в 1/4 частини, та не має права на обов'язкову частку спадкового майна в розумінні статті 1241 ЦК України.

Позивач звернулася до нотаріуса, однак довідкою № 131/02-14 від 06.03.2015 року, виданою Дубровицькою державною нотаріальною конторою Рівненської області їй було роз'яснено, що після смерті ОСОБА_5, який помер 25 грудня 2013 року за поданою заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4 заведена спадкова справа №55/2014. У видачі свідоцтва про право на обовязкову частку спадщини позивачу відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадковий будинок (а.с.18).

Спадкоємцями майна за законом першої черги після смерті ОСОБА_5, окрім позивача є також її діти: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які відмовилися від спадщини на користь позивача ОСОБА_1С.(а.с.34,35).

Відповідно до ч.3 ст. 1268 Цивільного Кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.1299 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Процедуру державної реєстрації права власності на нерухоме майно визначено Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 22.06.2011 року №703, відповідно до п.2 якого, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус, як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно рішення Реєстраційної служби Дубровицького районного управління юстиції Рівненської області за № 17263821 від 09 грудня 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено в державній реєстрації права приватної власності на 1/1 частки житлового будинку, який розташований по вул. Першотравнева, 13, в селі Осова Дубровицького району Рівненської області, через відсутність правовстановлюючих документів ( а.с.17).

Відповідно до ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна.

З врахуванням того, що інші спадкоємці не звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, при цьому, як вбачається із матеріалів справи, вони відмовилися від спадщини на користь позивача ОСОБА_1, тому у випадку відсутності заповіту ОСОБА_1 спадкувала б всю частину будинку, яка належала її померлому чоловікові. Але, оскільки на майно чоловіка є заповіт на ім'я відповідача, її обов'язкова частка становить половину від всього належного її чоловікові майна, відповідно до зазначеної ч.1 ст.1241 ЦК України. Інша половина майна повинна належати відповідачу ОСОБА_4 відповідно до заповіту і ця частина по відношенню до цілого будинку становить 1/4 частину.

Враховуючи, що право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації і виникає з моменту державної реєстрації, відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно у померлого спадкодавця унеможливлює спадкоємцям оформити спадщину та беручи до уваги, що позивач на даний час вже є фактично власником 1/2 частини житлового будинку, як співвласник майна в спільній сумісній власності, при тому, що у відповідності до ч.1 ст.1241 ЦК України, вона має право на обов'язкову чакстку в спадщині чоловіка, тобто на 1/2 його частину, суд приходить до переконання, що є усі підстави визнати за позивачем право власності на 3/4 частини одноповерхового житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в с.Осова по вулиці Першотравнева, 13, Дубровицького району Рівненської області.

Разом із тим, суд вважає, що у задоволенні вимоги позивача про визнання за ОСОБА_4 1/4 частини одноповерхового житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в с.Осова по вулиці Першотравнева, 13, Дубровицького району Рівненської області слід відмовити, оскільки позивач не в праві заявляти такі позовні вимоги, так як вони стосуються прав відповідача.

Керуючись ст.ст. ч.4 ст. 25, п.11 ч.1 ст 346, 328, 392, 1217, 1223, 1258, 1261, ч.3 ст. 1268, 1296, 1297 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, ст.ст.10, 60, 88, 159, 212, 213-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на 3/4 частини, одноповерхового житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в с.Осова по вулиці Першотравнева, 13, Дубровицького району Рівненської області, згідно Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації станом на 19 березня 2014 року.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно:

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_9