Номер провадження: 22-ц/785/7300/15
Головуючий у першій інстанції Сорокін К.В.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі Томашевській К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, вказавши наступне.

Договором на право забудови від 15 грудня 1954 року, відповідачу було надано право забудови земельної ділянки для житлового будинку.

16 жовтня 1991 року був складений акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинку по АДРЕСА_1.

Відповідач в січні 2003 року передав позивачу будинок, подарував його, з того часу позивач стала мешкати в ньому та господарювати, вважаючи що є власником будинку.

ОСОБА_3 зазначила, що неодноразово зверталась до відповідних органів із проханням переоформити будинок відповідним чином, але кожен раз отримувала відмову.

Виходячи з вищевикладеного, позивач вважає, що вона правомірно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим майном протягом 10 років, а тому право власності на це нерухоме майно може бути визнано за нею.

В судовому засіданні:

- позивач не з'явилась, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, на задоволенні позову наполягала;

- відповідач не зявися, надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 . задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, право власності на будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати повністю, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити повністю.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 районний суд виходив з того, що договором на право забудови від 15 грудня 1954 року, відповідачу було надано право забудови земельної ділянки для житлового будинку.

16 жовтня 1991 року був складений акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинку по АДРЕСА_1.

Відповідач в січні 2003 року передав позивачу будинок, подарував його, з того часу позивач стала мешкати в ньому та господарювати, вважаючи що є власником будинку.

Позивач мешкає у вищевказаному будинку, сплачує комунальні послуги, робить поточні та капітальні ремонти.

При цьому, позивач неодноразово зверталась до відповідних органів із проханням переоформити будинок відповідним чином, але кожен раз отримувала відмову.

З 2003 року, відповідач або інші правонаступники власника, жодного разу не витребували в позивача майно, вимог щодо повернення будинку не висували, не заперечували проти ремонтів будинку.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач правомірно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим майном протягом 10 років, а тому право власності на це нерухоме майно може бути визнано за нею.

Однак, погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 1-4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом.

Об єктом власності особи може бути, зокрема жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добровільно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомимим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, повинен довести саме позивач, є:

- законний об єкт володіння;

- добросовістність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Заперечуючи проти вищевказанного рішення, апелянт послався на те, що від належної йому частини житлового будинку він не відмовлявся.

Всупереч твердженням позивачки та висновкам суду першої інстанції, в матеріалах даної справи відсутні будь-які дані про дарування спірного будинку позивачці, сплату останньою комунальних послуг за користування вищевказаним будинком, проведення у ньому ремонту, звернення ОСОБА_3 до відповідних органів з проханням оформлення будинку на її ім я, домовленість сторін про умови користування позивачкою зазначеного нерухомого майна, про відмову ОСОБА_4 від спірного будинку на користь позивачки.

Як вбачається з розяснень викладених у п.п. 10, 11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право власності на набувальною давністю на обєкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи налено затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, право власноті на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Однак, відомості щодо належного оформлення права власності на спірний будинок відсутні.

Також, набуття права власності на нерухоме майно на підставі відсутнього в матеріалах справи договору дарування, не породжує правових наслідків для набуття права власності на набувальною давністю.

Таким чином, ОСОБА_3 не довела обставини, які остання повинна була довести та які мають значення для справи, а саме: законність об єкту володіння, добросовістність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність.

Крім того, суд першої інстанції при розгляді вищевказаного позову, вирішив питання про парва та обовязки ОСОБА_5, який проживає у спірному будинку (а.с. 44, 49-52), але не був залучений до участі у даній справі і взагалі не знав про існування вищевказаного позову, що у сукупності також привело до неправильного вирішення справи.

Незалучення судом першої інстанції ОСОБА_5 до усасті у даній справі, відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України є самостійною підставою для скасування рішення.

На підставі всього вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1-4 ч. 1, ч. 3 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити повністю.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовної заяви заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме будинок АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 356 грн. 00 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда