Справа № 152/351/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
17 квітня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді - Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,
позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
У зв'язку із цим він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання, не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення судової повістки (а.с.27), про причини неявки в суд - не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, чи розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило, у зв'язку із чим суд вважає, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився до суду без поважних причин. Заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.03.2015 року, відповідач до суду не надав.
Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подав, а позивач не зазначив заперечень щодо заочного розгляду справи, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Встановлені судом обставини не заперечуються відповідачем ОСОБА_2, оскільки заперечень щодо вказаних обставин відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.03.2015 року, суду не надав.
Таким чином, між сторонами наявні правовідносини з приводу боргу, що виник із договору купівлі-продажу товарів - сільськогосподарської продукції, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов'язанням, згідно з вимогами ст.1053 ЦК України, якою передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.
Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики. Умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики, а по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Таким чином, за своїм змістом новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.
Боргова розписка, що написана відповідачем ОСОБА_2 та надана позивачеві ОСОБА_1, відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України.
Оскільки розписка знаходиться у позивача ОСОБА_1, то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов'язання відповідача перед позивачем за договором позики у зв'язку із новацією боргу.
До даного часу відповідач суму боргу позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, підтверджується тією обставиною, що борговий документ - розписка, дотепер знаходиться у позивача та не повернута останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач сплатив борг, а також не заперечується ОСОБА_2, так як заперечень щодо вказаних обставин відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.03.2015 року, суду не надав.
При зверненні в суд позивачем сплачено судовий збір в сумі 495,92 грн. (а.с.1).
Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд вважає наведені позивачем розрахунки понесених ним інфляційних втрат такими, що заслуговують на увагу і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, якими є боргова розписка, витяг з офіційного сайту Міністерства фінансів України про розмір індексу інфляції (а.с.28, 8).
Як вбачається з боргової розписки, датою виконання грошового зобов'язання відповідачем зазначено 26 червня 2013 року, з чим погодився позивач (а.с.28).
Відтак, період прострочення грошового зобов'язання відповідача перед позивачем складає 188 днів у 2013 році (з 27.06.2013 року по 31.12.2013 року), 365 днів у 2014 році (з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року), 48 днів у 2015 році (з 01.01.2015 року по 16.02.2015 року, тобто до часу підписання позовної заяви позивачем, згідно з його позовними вимогами), а всього - 601 день.
Відповідно до розрахунку позивача, три проценти річних становлять 1824,66 грн., з розрахунку за 600 днів прострочення (а.с.3).
Суд вважає наведені позивачем розрахунки трьох процентів річних такими, що заслуговують на увагу і ґрунтуються на вимогах ст.625 ЦК України та належних допустимих доказах, якими є боргова розписка (а.с.28), яка підтверджує неповернення боргу відповідачем позивачеві.
Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо новації боргу в позикове зобов'язання, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.
Згідно із ст.1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).
Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Згідно з ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України).
Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язання вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч.1 ст.509 ЦК України).
Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст.509 ЦК України).
Частиною 2 ст.11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини...
Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.
Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором (ч.ч.2,3,4 ст.604 ЦК України).
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Договір є обов'язковим для виконання (ст.629 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України).
Оскільки відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився без поважних причин, не надав суду жодного належного та допустимого доказу, у відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України, на підтвердження факту повернення боргу позивачеві ОСОБА_1, то право позивача невиконанням зобов'язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту.
Таким чином, дослідивши матеріали справи та здобуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».
Крім того, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 495,92 грн., відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України і на підставі ст.ст. 16, 525, 526, 527, 604, 610, 625, 626, 629, 638, 639, 1047, 1049, 1053 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя