Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06.02.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій незаконними та визнання договору недійсним у частині підвищення відсоткової ставки, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 6 жовтня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

01.08.2012 ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» з таких мотивів. 29.06.2006 позивач уклав із банком договір про надання банківських послуг, на підставі якого одержав платіжну картку з правом користування кредитним лімітом. 18.08.2011 банк звернувся до суду з позовом до позичальника про стягнення боргу, що виник начебто внаслідок порушення тим умов договору від 29.06.2006. З розрахунку заборгованості, який подав банк суду, позивачу стало відомо, що 10.06.2008 відсоткова ставка за користування кредитом була збільшена банком в односторонньому порядку з 18% річних на 20,4% річних та стягується у розмірі 40,8% річних за прострочення заборгованості. Проте, такі умови договору сторонами не погоджувалися, про існування ставки у розмірі 40,8% річних за прострочення заборгованості позивачу не було відомо, про збільшення відсоткової ставки його не було належно повідомлено. Такі дії банку підлягають визнанню незаконними, а договір у частині підвищення відсоткової ставки підлягає визнанню недійсним.

Сторони уклали договір про надання банківських послуг, що складається із Заяви, Пам'ятки клієнта, Умов і правил надання банківських послуг (Умови…) і Тарифів банку. Законом України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-XII) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається в письмовій формі, однин з оригіналів якого передається споживачеві (ст. 11 ч. 4), однак, примірник договору не був наданий позичальнику.

Істотні умови договору зазначаються в документах, з яких у сукупності він складається. Річна відсоткова ставка є істотною умовою кредитного договору, щодо якої сторони повинні дійти згоди, споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі (ст.ст. 536, 1054 ЦК України, ст. 11 ч. 4 Закону № 1023-XII). Розмір відсоткової ставки сторони визначили в Заяві, за якою базовою ставкою є 1,5% на місяць, тобто, 18% на рік. Водночас, у розрахунку заборгованості, про який ішлося, зазначаються і відсоткові ставки 20,4% та 40,8% річних, однак, такі розміри відсоткової ставки не згадуються у документах, з яких складається договір.

Відповідно до ст. 11 ч. 4 Закону № 1023-XII, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках, про зміну ставки за кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи днів з дати її зміни, без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Пунктом 5.3. Умов… передбачено право банку змінювати Тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків, при цьому, банк зобов'язаний не менше ніж за сім днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картковому рахунку. Проте, у виписці, яка надається банком клієнту, відсутня інформація щодо відсотків, а зазначається лише рух коштів по рахунку.

Недодержання письмової форми кредитного договору має наслідком його нікчемність (ст. 218 ч. 1, ст. 1055 ч. 2 ЦК України), тому в разі недосягнення сторонам згоди в письмовій формі щодо нового розміру відсоткової ставки умова договору, що передбачає такий розмір, є нікчемною. Банк всупереч вимогам закону та умовам договору не повідомив клієнта про зміну відсоткової ставки.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив: визнати договір про надання банківських послуг від 29.06.2006 недійсним у частині зміни відсоткової ставки за користування кредитним лімітом з 18% річних на 20,4% річних та в частині встановлення ставки 40,8% річних за прострочену заборгованість; визнати незаконними дії банку щодо зміни в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитним лімітом з 18% річних на 20,4% річних та щодо встановлення ставки 40,8% річних за прострочену заборгованість.

Справа розглядалася судом неодноразово. Останнім рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.10.2014 позов задоволено: визнано недійсним договір про надання банківських послуг від 29.06.2006, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3, у частині зміни відсоткової ставки за користування кредитним лімітом з 18% річних на 20,4% річних та в частині встановлення ставки 40,8% річних за прострочену заборгованість; визнано неправомірними дії банку в цій частині. Стягнуто з відповідача 107,30 грн судового збору на користь держави.

Відповідач рішення суду оскаржив, на його думку, суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Доводи скарги зводяться до наступних: на спірний договір не поширюються положення ст. 1056-1 ЦК України щодо нікчемності умов кредитного договору стосовно права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку; суд неправильно застосував норми ст.ст. 202, 203, 215, 216, 217 ЦК України щодо недійсності правочину; сторони уклали кредитний договір відповідно до закону, вільно та дійшли згоди з усіх його істотних умов і протилежного позивач не довів; відсутність доказів направлення позичальнику повідомлення про збільшення відсоткової ставки не є підставою для визнання у відповідній частині договору недійсним; сплачуючи відсотки за підвищеною ставкою, позичальник своїми діями визнав факт прийняття пропозиції та вчинення правочину. Апелянт просить рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: апелянта - ОСОБА_4, яка скаргу підтримала, позивача - адвоката ОСОБА_5, яка апеляцію не визнала, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 712/2-5895/2011, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що 29.06.2006 ОСОБА_3 заповнив у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» (на той час - закрите акціонерне товариство) бланк заяви про надання банківських послуг, на підставі якої йому була видана дебетна платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом у 2500,00 дол. США та зі строком дії картки у 2 роки, а кредитного ліміту - по 03.07.2008, базова відсоткова ставка була встановлена в розмірі 1,5% на місяць з розрахунку 360 днів у році, датою відкриття рахунку вказано 29.06.2006 (а.с. 5, а.с. 10 справи № 712/2-5895/2011). Відповідно до змісту заяви, вона разом з Умовами надання банківських послуг (а.с. 67-70), Правилами користування платіжною карткою (а.с. 71-73) і Тарифами складають договір між ОСОБА_3 і банком про надання банківських послуг. Умови і правила надання банківських послуг, що затверджувалися банком у подальшому і на підставі яких ПАТ КБ «ПриватБанк» у серпні 2011 р. подав позов до ОСОБА_3 про стягнення боргу (справа № 712/2-5895/2011), передбачали, що укладений сторонами договір про надання банківських послуг складають Заява, Умови і правила надання банківських послуг, Тарифи та Пам'ятка клієнта (а.с. 6-9, 51-54, а.с. 11-12 справи № 712/2-5895/2011).

З наявних матеріалів убачається і ніким не заперечується, що ОСОБА_3 користувався платіжною карткою, одержаною на підставі заяви від 29.06.2006 та чинних на час її складання Умов…, здійснював відповідні операції тощо. У справі наявний розрахунок заборгованості ОСОБА_3, що його станом на 12.02.2012 банк визначив за договором, реквізитами якого вказані: дата укладення договору - 03.07.2006, номер договору - SAMDN4043, загальний розмір боргу - 4178,35 дол. США (а.с. 10-13). Як видно з матеріалів справи № 712/2-5895/2011, цей розрахунок був поданий банком у справі за позовом про стягнення боргу (а.с. 77-80 справи № 712/2-5895/2011), в той же час, подаючи позов, банк надав розрахунок боргу за договором, датою укладання якого вказувалося 29.06.2006, а номера договір не мав (а.с. 6-8 справи № 712/2-5895/2011).

Доказів укладання сторонами договору з датою «03.07.2006» і номером «SAMDN4043» немає, водночас у обох варіантах розрахунків указано базову відсоткову ставку за кредитним лімітом як 18% річних (1,5% на місяць), з 10.06.2008 зафіксовано нарахування відсотків за поточною ставкою 20,4% річних, а відсоткову ставку за простроченою заборгованістю зазначено в розмірі 40,8% річних.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов'язань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була винною на час їх виникнення.

Кредитний договір укладається в письмовій формі; розмір процентів, що підлягають сплаті за користування кредитом, є істотною умовою договору; зміст договору може бути зафіксований як в одному, так і в кількох документах; обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця (ст. 207, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 626, 628, 638, 639, 1054, ст. 1055 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 1, абз. 3 п. 5 Закону № 1023-XII). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 218 ч. 1, ст. 1055 ч. 2 ЦК України).

Представник відповідача пояснив апеляційному суду, що не може надати Тарифи, які є невід'ємною частиною договору, що був укладений з позивачем. Тож у справі відсутній договір про надання банківських послуг від 29.06.2006, оскільки наявні документи не утворюють визначеної відповідною заявою сукупності документів, що разом складають договір. Отже, сторони не уклали договір у формі, що її визначив сам відповідач і на додержання якої погодився позивач. Пам'ятка клієнта не складалася в момент підписання позивачем заяви, немає доказів складання такої і в подальшому. Здійснення сторонами певних цивільних прав і обов'язків, що виникли внаслідок їхніх дій, не спростовує факту недотримання належної форми договору.

На обґрунтування своєї правової позиції щодо права в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за договором відповідач послався на положення п. 5.3. Умов…, якими передбачено, що банк має право здійснювати зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, при цьому, банк зобов'язаний не менше ніж за тридцять днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картковому рахунку, якщо протягом тридцяти днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови (а.с. 69) (протягом розгляду справи обидві сторони помилково посилалися на аналогічні п. 5.3. більш пізніх редакцій Умов…, які встановлювали строки відповідних повідомлень у сім днів).

Представник апелянта підтвердив суду, що відсоткову ставку за договором банк підвищив саме і тільки на підставі п. 5.3. Умов…, інших положень, що можуть застосовуватися для встановлення підвищеної ставки (інших підстав для цього), документи, з яких складається договір, не містять. У справі немає доказів і апеляційному суду такі теж не були надані щодо прийняття банком рішення про встановлення за договором, про який ідеться, відсоткової ставки у розмірі 20,4% річних і ставки в розмірі 40,8% річних за прострочену заборгованість. Наявна в справі частина документів, у яких зафіксовані певні умови договору, не містять вказівки на такі ставки, на підстави, умови і порядок їх застосування.

За загальним правилом, одностороння зміна умов зобов'язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, ст. 651 ч. 1 ЦК України). Законом № 1023-XII встановлено правило, за яким про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом позичальник повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни; без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною (ст. 11 ч. 4 абз. 4). З урахуванням положень ст. 6 ч. 3, ст. 627 ЦК України та відповідно до п. 5.3. Умов…, у разі підвищення відсоткової ставки за кредитом та/або встановлення додаткової ставки банку слід було повідомити позичальника не менше ніж за тридцять днів до введення змін, таке ініціативне відступлення від положень акта цивільного законодавства не було заборонене та не порушувало прав позичальника.

У справі немає доказів повідомлення банком позичальника про зміну відсоткової ставки за кредитом, про встановлення окремої ставки за простроченою заборгованістю. Посилання відповідача у цьому зв'язку на банківську виписку з рахунку позичальника та на його дії (сплату коштів), які начебто свідчать про згоду з підвищенням відсоткової ставки, не заслуговують на увагу: банківська виписка не містить вказівки на розмір (зміну) відсоткової ставки і з наявної у ній інформації позичальник не міг знати про підвищення ставки; сама по собі сплата часткових платежів за кредитом не може свідчити про згоду з підвищенням відсоткової ставки, якщо не були дотримані вимоги закону та умови договору щодо встановлення такої ставки та відповідного оформлення змінених правовідносин. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі (ст. 11 ч. 4 абз. 2 Закону № 1023-XII).

Понад те, положення п. 5.3. Умов… у формулюванні, що має місце, не можуть кваліфікуватися як такі, що давали право банку підвищувати відсоткову ставку за кредитом. За змістом цього пункту, йдеться про зміну Тарифів (яких немає), про зміну умов обслуговування рахунку клієнта, а не власне про умови кредитного договору, про підвищення відсоткової ставки тощо. Умови обслуговування банківського рахунку та умови кредитного договору не є тотожними поняттями. Тлумачення цих положень Умов… у спосіб, який обрав кредитор, не є коректним та не відповідає їх дійсному змісту.

Суд першої інстанції правильно і повно, з урахуванням обов'язкових для застосування правових позицій, висловлених Верховним Судом України у справах № 6-102цс11 (постанова від 13.02.2012), № 6-58цс12 (постанова від 04.07.2012) (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України), на підставі належно оцінених доказів встановив обставини справи, правильно виходив з необхідності застосування до спірних правовідносин вищенаведених норм закону, проте, припустився певних помилок в застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України (ст. 215 ч. 1 ЦК України). Водночас, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст. 215 ч. 2 ЦК України). Норми закону щодо обов'язковості письмової форми кредитного договору, в т.ч., його умов щодо відсотків за кредитом, є імперативними, вчинення відповідного правочину без дотримання письмової форми має наслідком його нікчемність в силу вимог, прямо встановлених законом. Позивач, обґрунтовано посилався на обставини, які вказують на нікчемність правочину, на відповідні норми закону щодо нікчемності правочину, тобто, прямо вказував на його нікчемність. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відтак, беручи до уваги межі позовних вимог, визнання судовим порядком недійсним договору про надання банківських послуг в частині зміни відсоткової ставки за користування кредитним лімітом з 18% річних на 20,4% річних та в частині встановлення ставки 40,8% річних за прострочену заборгованість не вимагається, немає необхідності у додатковому визнанні судом недійсним правочину, який, по-перше, уже в силу закону є нікчемним, по-друге, за відсутності доказів укладення договору як такого. Посилання банку в апеляційній скарзі на ст. 1056-1 ЦК України не має правового значення, оскільки ця норма закону з урахуванням часу набрання нею чинності не має стосунку до спірних правовідносин.

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Позивач просив визнати незаконними дії банку щодо зміни в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитним лімітом з 18% річних на 20,4% річних та щодо встановлення ставки 40,8% річних за прострочену заборгованість. Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей (ст. 68 Конституції України). Відповідно до ст.ст. 11-14 ЦК України, особа здійснює свої права та виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, зловживання правом не допускається. Дії учасника цивільних відносин є правомірними, законними, коли ґрунтуються на законі, договорі, не суперечать їм та не порушують законних прав та інтересів іншої особи. У протилежному випадку дії є неправомірними, незаконними.

За встановлених у справі обставин, банк не мав передбачених законом і/або договором підстав для збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитним лімітом, для встановлення додаткової ставки за прострочену заборгованість, для зазначення цих ставок і посилання на них у розрахунках з позичальником. Таким чином, дії відповідача не ґрунтуються на законі, договорі, суперечать їм, порушують законні права та інтереси позивача і в цьому сенсі є незаконними, відповідна вимога позивача до банку справедлива, обґрунтована, не суперечить закону і була правильно по суті задоволена судом. Однак, суд визнавши відповідні дії банку неправомірними, допустив неточність, вийшов за межі пред'явленої вимоги, оскільки позивач просив визнати ці дії незаконними, в даному випадку вихід за межі позовної вимоги є обов'язковою підставою для зміни рішення суду (ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України, апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги позову про визнання договору недійсним у частині підвищення відсоткової ставки скасувати, у задоволенні цієї вимоги відмовити внаслідок нікчемності правочину, яка відповідачем не спростована, в частині задоволення вимоги позову про визнання дій незаконними рішення слід змінити з приведенням у відповідність до заявленої вимоги. В решті рішення суду на підставі ст. 308 ЦПК України слід залишити без змін

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 2, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 315, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 6 жовтня 2014 р.:

у частині задоволення вимоги позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним у частині підвищення відсоткової ставки скасувати, у задоволенні цієї вимоги відмовити;

у частині задоволення вимоги позову про визнання дій незаконними змінити, виклавши резолютивну частину рішення суду в такій редакції: «позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій незаконними задовольнити, визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо зміни в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитним лімітом за договором про надання банківських послуг від 29.06.2006 з 18% річних на 20,4% річних та щодо встановлення ставки 40,8% річних за прострочену заборгованість - незаконними».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді