Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5., у якому просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що 16 вересня 2009 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 укладено договір найму житлового приміщення, на підставі якого місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вказував на те, що він є власником вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 04 вересня 2009 року. Оскільки в договорі найму від 16 вересня 2009 року не встановлений строк його дії, то строк дії даного договору, виходячи з положень ст. 821 ЦК України, становить п'ять років, тобто договір припинив дію 16 вересня 2014 року. Зазначав, що у липні та серпні 2014 року він надсилав відповідачці телеграми з проханням звільнити приміщення по закінченню дії договору, однак відповідачка квартиру не звільнила. Крім того, в квартирі проживає з відповідачкою малолітній син.

Враховуючи вказане, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та вселити відповідачів у квартиру АДРЕСА_2, яка йому належить.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_4 про виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов до ОСОБА_4 задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1. В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, яку отримав в порядку спадкування відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 04 вересня 2009 року.

16 вересня 2009 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір майнового найму квартири НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, та того ж дня була зареєстрована за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_5, який був зареєстрований за адресою спірної квартири.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 квітня 2013 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_2, у п. 11 якого зазначено, що вказана квартира придбана для неповнолітнього сина ОСОБА_5, яка буде в майбутньому йому подарована і посвідчена нотаріально.

08 липня та 12 серпня 2014 року позивач надіслав відповідачу за місцем їх проживання телеграму з вимогою про виселення.

01 жовтня 2014 року приватним нотаріусом передано відповідачці заяву позивача про закінчення строку договору найму спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено правових підстав для виселення малолітнього сина власника та матері дитини з огляду на право дитини на користування майном своїх батьків та право члена сімї власника на користування спільним житлом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_4 про виселення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачка проживала у спірній квартирі на підставі договору найму, строк якого закінчився, однак відповідачка відмовилась виселитись із спірного житла у добровільному порядку, а тому дійшов висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту на підставі ст. 169 ЖК Української РСР шляхом виселення наймача ОСОБА_4 із спірного житла без надання іншого житлового приміщення.

Такий висновок ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених судом, і відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 158 ЖК Української РСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно з ч. 2 ст. 159 Української РСР жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 вересня 2009 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір майнового найму квартири НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, в якому не вказано строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив, що відповідачка ОСОБА_4 з 16 вересня 2009 року проживала у спірній квартирі, власником якої є позивач, на підставі договору найму, строк якого закінчився.

Згідно зі ст. 169 Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_4 з квартири НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що дитини сторін - ОСОБА_5 не може бути виселена з квартири НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, з підстав передбачених ст. 169 Української РСР.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана