АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/4110/14-ц Номер провадження 22-ц/786/203/15Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Корнієнка В.І., Абрамова П.С., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, у якій прохала виділити ОСОБА_3 у власність автомобілі марки Форд державний номерний знак НОМЕР_1, марки Форд державний номер НОМЕР_2 та стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію в розмірі 23 500 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалась зокрема на те, що в 1993 році зареєстрували шлюб із відповідачем. За час одруження, за спільні кошти, придбали два автомобілі Форд, що є підставою для визнання їх спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя - відмовлено повністю.

З даним рішенням суду не погодилася позивач по справі ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року скасувати та постановити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Судове засідання проводилося за участі сторін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.1993 року. Згідно рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06.09.2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 16.09.2011 року. За час шлюбу сторонами було придбано два автомобілі «Форд Сієра» державний номер НОМЕР_1 та державний номер НОМЕР_2, які на момент розгляду справи в суді першої інстанції зареєстровані за відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовною вимогою про розподіл майна подружжя і при цьому не доведено жодної обставини яка б свідчила про поважність причин пропуску вказаного строку, а тому прийшов до переконання про необхідність відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в зв'язку із закінченням строку позовної давності для пред'явлення позову. При цьому посилався на те що строк позовної давності терміном три роки до заявлених вимог слід обраховувати з дати набрання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 06.09.2011 року законної сили, тобто з 16 вересня 2011 року, оскільки саме з цього часу позивачка могла дізнатися про порушення свого права.

Проте, з такими висновками місцевого суду, колегія суддів, погодитися не може, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 60, 61 та 70 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; в разі поділу вказаного майна, їх частки визнаються рівними; якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, це питання вирішується судом.

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Виходячи з обставин справи та наведених положень закону висновки місцевого суду про початок перебігу строку позовної давності є необґрунтованими, це при тому, що відповідачем не надано до суду доказів, які б вказували, що право власності позивачки, як співвласника спільного майна порушувалися, а зібрані матеріали справи навпаки спростовують дані доводи, оскільки автомобілі на момент розгляду справи зареєстровані за останнім.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до роз'яснень, які маються в постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Так, відповідно до матеріалів справи між сторонами відсутній спір щодо належності спірного майна до спільного майна подружжя, варіанту поділу майна та його вартості, що підтверджується заявою ОСОБА_3 від 26 листопада 2014 року, з якої вбачається, що він визнає позов ОСОБА_2 в сумі 17 250 грн., які погоджується виплатити як компенсацію ? частини вартості автомобілів та доводами позивачки наведених в апеляційній скарзі та під час судового засідання. На момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції між сторонами спірним залишилося лише питання щодо збігу строку позовної давності по вимогах.

Враховуючи викладене, колегія суддів находить обґрунтованими та доведеними вимоги позивача про визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ між сторонами шляхом визнання за відповідачем права власності за автомобілі зі сплатою позивачу ? частини їх вартості в сумі 17 250 грн. Оскільки погоджуючись із вартістю спільного майна, позивачка свої позовні вимоги не змінила, вони підлягають частковому задоволенню в цій частині у вказані й сумі, а не в сумі 23500 грн., які остання заявляла спочатку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, відповідно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості половини спірного спільного майна подружжя в розмірі 17 250 (сімнадцять тисяч двісті п'ятдесят) гривень.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобілі: «Форд Сієра» 1983 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 та «Форд Сієра» 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три гривні шістдесят копійок) судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин