У х в а л а

іменем україни

1 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, орган опіки та піклування Київської районної в м. Полтаві ради та орган опіки та піклування Октябрської районної в м. Полтаві ради, про відібрання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 8 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила відібрати свою дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від баби ОСОБА_2 та діда ОСОБА_3

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що восени 2013 року між нею та її малолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, стався конфлікт, після якого дитина пішла проживати до своєї баби та діда - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 На її думку, малолітня дитина повинна проживати разом із матір'ю.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2014 року позов задоволено.

Ухвалено відібрати малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та повернути матері ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 8 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що батьки не позбавлені батьківських прав відносно своєї доньки та відсутні правові підстави для проживання малолітньої дитини з бабою та дідом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що конфлікт у даній справі виник між матір'ю та дочкою, яка категорично не бажає проживати з позивачем, а відповідно до ст. 152 СК України дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї.

Проте погодитись з висновком апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що 2 березня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, від якого вони мають дочку - ОСОБА_5, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вказаний вище шлюб розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2007 року, питання про місце проживання дитини сторонами не вирішено.

До жовтня 2013 року малолітня ОСОБА_5проживала з матір'ю ОСОБА_1 На даний час дитина проживає з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (бабою та дідом) - батьками позивача за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Права батьків щодо виховання дитини розцінюються як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір᾽ю.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно з наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики від 26 травня 1999 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року, "Про затвердження Правил опіки та піклування" передбачено підстави, коли опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей, а саме у випадках, коли батьки: судом позбавлені батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування з ними небезпечне для життя дитини; визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними (психічно хворі, розумово відсталі або перебувають на тривалому стаціонарному лікуванні в лікувально-профілактичному закладі чи на державному утриманні в будинках-інтернатах); понад шість місяців не можуть займатись вихованням своїх дітей (засуджені до позбавлення волі на тривалий час за скоєння злочину, за станом здоров'я (інваліди I-II групи) тощо); понад шість місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги та турботи або підкинули (залишили) дитину, і це підтверджено відповідними актами, складеними органами внутрішніх справ; відмовились від дітей в установленому законом порядку; виїхали на постійне місце проживання або на постійне місце роботи за кордон чи перебувають у довготривалому відрядженні; перебувають під слідством.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, норми закону до уваги не взяв, належним чином доводів позивача не перевірив; не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 не є сиротою, її батьки не позбавлені батьківських прав, а відповідачі не є опікунами малолітньої; не встановив чи є небезпечним для життя дитини перебування з матір'ю; не врахував майновий стан позивача, не з'ясував перебування позивача на обліку у лікаря психіатра або нарколога; не навів доводів про те, що позивач самоусунулась від виконання батьківських обов'язків відносно дочки, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Також, апеляційний суд, ухвалюючи рішення, не встановив виключні обставини, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір᾽ю, чим порушив принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Висновок суду ґрунтується на припущеннях, що відповідно до ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Оскільки апеляційним судом, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, не враховані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 8 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

А.О. Лесько

В.А. Черненко