Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/605/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Кіселик С. А.
УХВАЛА

Іменем України

14.04.2015 Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

Головуючого : судді Кіселика С.А.

суддів : Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Олександрівської центральної районної лікарні про стягнення суми заборгованості по зарплаті та моральної шкоди, за апеляційною скаргою Олександрівської центральної районної лікарні на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2014 року та додаткове рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 29.12.2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до Олександрівської центральної районної лікарні про стягнення суми заборгованості по заробітній платі. Свій позов мотивує тим, що з 13.03.2013 року, згідно наказу від 13.03.2013 № 19-к, був прийнятий на посаду лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення з виконанням обов'язків завідувача відділенням (посада завідувача штатним розписом не передбачена). Згідно наказу від 15.03.2013 року № 25-к позивач прийнятий за сумісництвом на 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення та на 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення. В наказі зазначено, що на вказаних посадах необхідно відпрацьовувати у вільний від основної роботи час. Фактично у 2013 та 2014 роках у поліклінічному відділенні передбачено 1,5 ставки лікаря-акушер-гінеколога, з яких 0,25 ставки обіймав позивач. В акушер-гінекологічному відділенні передбачено 1,25 ставки лікаря акушер- гінеколога, з яких 1,25 обіймав позивач. Згідно наказу від 11.11.2013 року за № 336-к на посаду лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення прийнятий ОСОБА_4 Тобто, фактично з листопада 2013 року у поліклінічному відділенні передбачено 1,5 ставки лікаря-акушер-гінеколога, з яких 0,25 ставки обіймав позивач та 1,0 ставки обіймав ОСОБА_4 Згідно наказу від 15.03.2013 за № 26-к позивачу була встановлена надбавка за складність і напруженість в роботі у розмірі 50% посадового окладу. З наказом він ознайомлений, про що свідчить особистий підпис. Протягом березня - грудня 2013 року ОСОБА_2 проводилось нарахування заробітної плати за фактично відпрацьований час в розмірі посадового окладу, надбавки за вислугу років (20%), надбавки за складність і напруженість в роботі (50%), за 0,5 ставки сумісництва. Також, при наявності підстав, йому проводилось нарахування за оперативне втручання, ургентацію, чергування в стаціонарі. Надбавка за складність і напруженість в роботі, передбачена та встановлюється відповідно до умов колективного договору. Незважаючи на вказане, у 2014 році ця надбавка, з невідомих підстав позивачу не встановлювалась. Протягом січня-липня 2014 року йому проводилось нарахування заробітної плати згідно табелів обліку робочого часу тільки в розмірі посадового окладу, надбавки за вислугу років (20%) та при наявності підстав нарахування за оперативне втручання, ургентацію, чергування в стаціонарі. В табелях обліку робочого часу, особового рахунку позивача встановлено, що в період січень-травень 2014 року в табелях не відображена його робота за сумісництвом та не проводилось нарахування заробітної плати за роботу за сумісництвом (0,25 ставки лікаря-акушер-гінеколога акушер- гінекологічного відділення та 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення). При цьому, заяви про звільнення з роботи за сумісництвом він не подавав, накази про звільнення ОСОБА_2 з роботи за сумісництвом адміністрацією лікарні не видавались. Порушення трудового законодавства встановлені перевіркою Територіальної інспекції з питань праці у Кіровоградській області. Зазначаючи вказані обставини, порушення положень трудового договору, норм діючого законодавства, позивач звернувся в суд з даним позовом в якому просив стягнути з відповідача на його користь надбавку до заробітної плати за складність та напруженість в роботі за період з січня по серпень 2014 року; заробітну плату за роботу за сумісництвом за період з січня по серпень 2014 року; суму індексації заробітної плати з 13.03.2013 року по день винесення рішення; моральну шкоду та кошти витрачені на юридичні послуги. 21.08.2014 року позивачем уточнено позовні вимоги та відповідно до уточнень він просить стягнути з відповідача - Олександрівської центральної районної лікарні станом на серпень 2014 року на його користь надбавку до заробітної плати за складність та напруженість в роботі за період з 01 січня по серпень 2014 року в сумі 6769 грн. 00 коп.; заробітну плату за роботу за сумісництвом за період з 01 січня по серпень 2014 року в сумі 6769 грн. 00 коп.; суму індексації заробітної плати з 13.03.2013 року по день винесення рішення; моральну шкоду в розмірі 6769 грн. 00 коп.; кошти витрачені на юридичні послуги в сумі 3000 грн. та стягнути з Олександрівської центральної районної лікарні на користь держави судовий збір. Уточнивши свої вимоги станом на день розгляду справи позивач просить стягнути з відповідача на його користь надбавку до заробітної плати за складність та напруженість в роботі за період з 01 січня по 31 грудня 2014 року в сумі 11 604 грн. 00 коп.; заробітну плату за роботу за сумісництвом за період з 01 січня по 31 грудня 2014 року в сумі 11 604 грн. 00 коп.; суму індексації заробітної плати з 13.03.2013 року по день винесення рішення в сумі 256,08 грн. інші позовні вимоги залишені без змін та заявлено клопотання про допущення рішення в частині стягнення заробітної плати до негайного виконання.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 до Олександрівської центральної районної лікарні задоволено. Стягнуто з Олександрівської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 23 464,08 грн., моральну шкоду в сумі 3 000 грн. та судові витрати по справі в сумі 3 000 грн. Стягнуто з Олександрівської центральної районної лікарні на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу в сумі 967,00 грн. звернуто до негайного виконання.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 29.12.2014 року доповнено рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2014 року та допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Олександрівської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 23464 грн. 08 коп.

В апеляційних скаргах відповідачем ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та додаткового рішення, у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового рішення.

Заслухавши доповідача та перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції у межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2014 року підлягає відхиленню, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню, з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що з 13.03.2013 року, згідно наказу від 13.03.2013 року № 19-к позивач був прийнятий на посаду лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення з виконанням обов'язків завідувача відділенням (посада завідувача штатним розписом не передбачена). Згідно наказу від 15.03.2013 року № 25-к позивач прийнятий за сумісництвом на 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення та на 0,25 посади лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення. Тобто, з березня 2013 року ОСОБА_2 обіймав 1,25 ставки лікаря-акушер-гінеколога акушер-гінекологічного відділення з 1.25 ставки, передбачених за штатним розкладом, та 0,25 ставки лікаря-акушер-гінеколога поліклінічного відділення з 1,5 ставки, передбачених за штатним розкладом. Наказом від 15.03.2013 року за № 26-к позивачу була встановлена надбавка за складність і напруженість в роботі у розмірі 50% посадового окладу. Протягом березня - грудня 2013 року ОСОБА_2 проводилось нарахування заробітної плати за фактично відпрацьований час в розмірі посадового окладу, надбавки за вислугу років (20%), надбавки за складність і напруженість в роботі (50%), за 0,5 ставки сумісництва. Також, при наявності підстав, йому проводилось нарахування за оперативне втручання, ургентацію, чергування в стаціонарі. Заяви про звільнення з роботи за сумісництвом позивач не подавав. Накази про звільнення з посади за сумісництвом та позбавлення позивача надбавки, відповідачем не видавались. Проте, заробітна плата в 2014 році виплачувалась буз врахування сумісництва та надбавки за складність та напруженість.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем порушено трудові права позивача, а саме, з січня по грудень 2014 року позивачеві не нараховується та не виплачується надбавка за складність та напруженість в роботі, в наслідок чого позивачем недоотримані належні йому кошти в сумі 11 604,00 грн. (з розрахунку 967 грн. 00 коп. щомісячно х 12 місяців 2014 року), та не нараховується та не виплачується заробітна плата за роботу за сумісництвом в сумі 11 604 грн. 00 коп. які підлягають стягненню з відповідача Олександрівської ЦРЛ.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Не погоджуючись із висновком суду щодо порушення відповідачем трудових прав позивача відповідач на спростування цього висновку, в своїй апеляційній скарзі, посилається на положення п.2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, доводячи що укладений між ОСОБА_2 та відповідачем трудовий договір про сумісництво є строковим. Як доказ цьому, апелянт посилається на те, що в наказі № 25 - к від 15 березня 2013 року ОСОБА_2 зараховано на роботу по сумісництву на підставі його заяви, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року № 245 « Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій», спільного наказу Міністерства праці і соціальної політики України і Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005 року № 308/519 « Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення, в межах затвердженого фонду оплати праці на 2013 рік.

Зазначення у Наказі про сумісництво обмеження рамками затвердженого фонду оплати праці на 2013 рік відповідач вважає за підставу визнання укладеного між сторонами трудового договору строковим.

Із таким твердженням колегія суддів погодитись не може, оскільки воно не ґрунтується на Законі.

Фонд оплати праці означає сукупність всіх видів витрат на оплату праці працівників підприємства, установи. Даний термін (ФОП) використовується при плануванні і в процесі реалізації функцій управління фінансами підприємства, установи. Фактично, вони визначають загальний об'єм витрат на персонал, якій несе підприємство в плановому (поточному або минулому) періоді, незалежно від того, по яких причинах ці виплати були нараховані співробітникові.

Прийняття особи на роботу та її звільнення відбувається у відповідності до штатного розпису, складовою частиною якого зазначено фонд заробітної плати, по кожній посаді наявній у штатному розписі.

Штатний розпис може змінюватись у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. На підприємствах та установах можуть відбуватись, як скорочення деяких посад, так і введення нових одиниць.

Однак, вирішальним є наявність у штатному розписі посади на яку було прийнято працівника. При цьому фонд заробітної плати, може змінюватись.

Таким чином, зазначення у наказі від 15.03.2013 № 25-к про сумісництво, обмеження рамками затвердженого фонду оплати праці на 2013 рік не є підставою для визнання укладеного трудового договору строковим. Дана обставина лише визначає рівень оплати праці, який не може бути у 2013 році іншим ніж передбачений фондом заробітної плати на цей рік.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку даній обставині.

Робота за сумісництвом регулюється низкою нормативно - правових актів. До них належать: Кодекс законів про працю України, постанова Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 року № 245, Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затверджене наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, Закон України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Закон України «Про відпустки» від 15листопада 1996 року № 504/96.

Основними нормативними документами, які безпосередньо регламентують умови

роботи та оплати праці працівників - сумісників бюджетної сфери, є:- постанова Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 р. № 245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" ( далі по тексту Постанова), наказ Міністерства праці, Міністерства юстиції і Міністерства фінансів України від 28.06.93 № 43 "Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій " зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 р. за № 76 ( Далі по тексту Положення).

Згідно п. 1 Положення, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.

Пунктом 5 Положення передбачено, що оплата праці сумісників здійснюється за фактично виконану роботу.

Відповідно до п. 8 Положення, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Оскільки наказу про розірвання трудового договору із позивачем про роботу за сумісництвом відповідачем не видавалось то відсутні підстави вважати правовідносини щодо сумісництва між сторонами припиненими.

Із відповіді начальника територіальної державної інспекції з питань праці у Кіровоградській області, наданої на звернення позивача, вбачається, що в ході вибіркової перевірки обліку робочого часу та особистого рахунку позивача, за січень - травень 2014 року, інспекцією було виявлено, з боку відповідача, порушення штатної дисципліни та невідповідність обліку відвідувань хворих в поліклініці, відображеному у табелях обліку робочого часу позивача та лікаря ОСОБА_4, що є також порушенням вимог ч.2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» ( т.1 а.с. 19 - 20).

Дані порушення чинного законодавства, з боку головного лікаря лікарні ОСОБА_5, підтверджуються також Актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування і довідкою до цього Акту (т. 1 а.с. 21 - 29), та встановлені судом, (постанова Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 17.10.2014 року, т.2 а.с. 10 -11).

Відповідно до положень ч.4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не нарахування та невиплата ОСОБА_2 заробітної плати за сумісництво є порушенням Закону України «Про оплату праці» з боку головного лікаря лікарні.

Порушенням колегія суддів вважає також і невиплату позивачу надбавки за складність та напруженість, оскільки відсутня правова база невиплати такої надбавки особі навантаження та режим роботи якої не змінились.

Крім того, колегією суддів встановлена можливість, відповідно до фонду оплати праці на 2014 рік, виплати такої надбавки. Поряд із наказом про встановлення надбавки іншим лікарям лікарні будь - яких наказів щодо позбавлення позивача надбавки, у 2014 році, не існує.

Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності моральної шкоди спричиненої позивачу незаконними діями відповідача.

Колегія суддів вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди визначеної судом першої інстанції.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо правовідносин які виникли між сторонами та правильно застосував норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За вказаних обставин, рішення суду про стягнення суми заборгованості по зарплаті та моральної шкоди відповідає обставинам справи та вимогам закону, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність цього рішення, а тому підстав для його скасування немає.

В той же час, колегія суддів погоджується із доводами апелянта щодо порушення судом першої інстанції, при ухваленні додаткового рішення, норм процесуального права.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема якщо суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Суд першої інстанції дійшовши висновку щодо задоволення позову та стягнення заробітної плати допустив його негайне виконання в межах місячного платежу, про що зазначив у в рішенні від 18 грудня 2014 року.

Ухвалюючи додаткове рішення та доповнюючи рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда пунктом щодо допуску негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Олександрівської ЦРЛ на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі всієї присудженої суми, суд першої інстанції послався на приписи ч. 2 ст. 367 ЦПК України, при цьому не звернув уваги на ту обставину, що таке рішення не є додатковим, оскільки судом при ухваленні рішення від 18 грудня 2014 року вже було виконано вимогу ч. 1 ст. 367 ЦПК України. Ухвалюючи додаткове рішення без скасування рішення від 18 грудня 2014 року в частині допуску його виконання в межах місячного платежу, суд першої інстанції фактично виніс з одного питання два рішення, які не можуть бути виконані одночасно.

Оскільки питання щодо ухвалення додаткового рішення вирішується судом, що ухвалив рішення, то в разі скасування додаткового рішення заява сторони про ухвалення додаткового рішення фактично залишається не розглянутою, а отже дане питання має бути передано на повторний розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 220, 303, 304, 307, 308, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Олександрівської центральної районної лікарні на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2014 року відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу на додаткове рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 29.12.2014 року задовольнити.

Додаткове рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 29.12.2014 року скасувати, заяву про ухвалення додаткового рішення повернути на розгляд у суд першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: