Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Григоренка М.П., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно з розрахунком відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 10 червня 2014 року ОСОБА_2 станом на 31 травня 2014 року має заборгованість за аліментами в розмірі 25 478 грн. 67 коп. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з грудня 2013 року до жовтня 2014 року в розмірі 54 528 грн. 45 коп. та судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 3 900 грн.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 23 500 грн. 46 коп. Вирішено питання про судовий збір. У задоволенні решти позову відмовлено.

_____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2202/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Рогозін С.В.

Доповідач : Демянчук С.В.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54528 грн. 45 коп. пені за несвоєчасну сплату аліментів, 3 900 грн. витрат на правову допомогу, а також 817 грн. 92 коп. судових витрат у вигляді сплати судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивачка у своїй апеляційній скарзі стверджувала, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність вини відповідача у виникненні заборгованості за аліментами, яка виникла за час судового розгляду справи про стягнення з відповідача аліментів. Її позовні вимоги у даній справі є обґрунтованими. Відповідачеві про його обов'язок сплачувати аліменти за рішенням суду з дня пред'явлення нею такого позову достовірно стало відомо 19 грудня 2013 року - часу постановлення апеляційним судом ухвали про залишення без змін рішення Рівненського міського суду від 10 жовтня 2013 року про стягнення аліментів.

ОСОБА_2, упродовж шести місяців після набрання рішенням законної сили, не вжив жодних дій з погашення аліментної заборгованості за період квітень-листопад 2013 року та зі сплати поточних платежів за грудень 2013 - квітень 2014 рр.

Крім того, місцевий суд безпідставно відмовив їй у задоволенні вимог про стягнення понесених нею судових витрат на правову допомогу, які підтверджуються документально, а також помилково стягнув з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору не на її користь, а на користь держави.

Покликаючись на ці обставини, позивачка просила апеляційний суд рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 23 500, 46 грн. змінити та стягнути з ОСОБА_2 неустойку в сумі 54 528, 45 грн.. Крім того, просила апеляційний суд стягнути на її користь понесені нею судові витрати у справі у вигляді 545, 28 грн. судового збору та 3 900 грн. витрат на правову допомогу.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів за період з квітня 2013 року (часу пред'явлення ОСОБА_1 позову про стягнення аліментів) по травень 2014 року (часу пред'явлення виконавчого листа до виконання) немає. З травня 2014 року він щомісячно сплачує визначений судом розмір аліментів, а тому підстави для стягнення пені за прострочення сплати аліментів відсутні.

Відповідальність боржника за прострочення сплати аліментів у вигляді стягнення неустойки настає лише після пред'явлення особою виконавчого листа до виконання.

Виконавчий лист Рівненським міським судом було видано 30 грудня 2013 року, а позивачкою він був пред'явлений до виконання лише 25 квітня 2014 року.

Жодної поважної причини непред'явлення виконавчого листа до виконання протягом 4-х місяців, починаючи з дня його видачі, позивачка не навела.

Після отримання ним копії постанови про відкриття виконавчого провадження він щомісячно сплачував аліменти у визначеному судом розмірі.

На час ухвалення судом рішення у даній цивільній справі ним не тільки своєчасно було сплачено аліменти у визначеному рішенням суду розмірі, але і повністю була погашена допущена заборгованість, яка виникла без його вини за період з дня подання позову та до дня пред'явлення позивачкою виконавчого листа до виконання.

Місцевий суд помилково вважав, що пеню слід стягнути за прострочену ним сплату аліментних платежів за один місяць, який судом був допущений до негайного виконання, оскільки виконавчий лист за цей період не видавався.

На переконання апелянта, з нього слід стягувати заборгованість зі сплати аліментів, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду про стягнення аліментів, тобто з 19 грудня 2013 року. Пеня за січень 2014 року повинна становити 933 грн. 80 коп., за лютий 2014 року - 3 328 грн. 31 коп., за березень 2014 року - 3 127 грн. 80 коп., за квітень 2014 року - 2 400 грн. 00 коп..

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянтів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивачки підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що вини ОСОБА_2 у несвоєчасній сплаті заборгованості за аліментами, яка утворилася за час судового розгляду цивільної справи про стягнення аліментів, тобто з 03 квітня 2013 року до 19 грудня 2013 року, немає, а обов'язок відповідача зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей виник лише з моменту набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, тобто з 19 грудня 2013 року. У зв'язку з цим відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України суд стягнув з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів лише частково у розмірі 23 500 грн. 46 коп.. Стосовно витрат на правову допомогу, то суд вважав їх недоведеними, оскільки згідно зі ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, однак позивач заяви про визнання представника особою, яка надає правову допомогу, не подавала й судом відповідна ухвала не постановлялася.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом установлено, що рішенням Рівненського міського суду від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 грудня 2013 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було стягнуто щомісячні аліменти у розмірі 1000 грн. на кожну дитину починаючи з 03 квітня 2013 року і до досягнення кожною дитиною повноліття (а. с. 7, 8).

30 грудня 2013 року Рівненським міським судом позивачці було видано виконавчий лист на виконання рішення від 10 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2013 року. Позивачка ж пред'явила ДВС цей виконавчий лист до виконання 25 квітня 2014 року. Державний виконавець відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 569/6749/13-ц 05 травня 2014 року (а. с. 9, 53-54).

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому аліменти відповідач повинен сплачувати від дня пред'явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України).

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-94цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, неустойка (пеня) обраховується за період, в який виникла заборгованість по аліментам - з 03 квітня 2013 року по 30 квітня 2014 року, а саме:

за квітень 2013 року 522,67 грн. /1866,67 грн. (сума заборгованості) х 1% х 28 днів (кількість прострочених днів)/

за травень 2013 року 620 грн. /2000 грн. (сума заборгованості) х 1% х 31 день (кількість прострочених днів)/

за червень 2013 року 600 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 30 днів (кількість прострочених днів)/

за липень 2013 року 620 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 31 день (кількість прострочених днів)/

за серпень 2013 року 620 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 31 день (кількість прострочених днів)/

за вересень 2013 року 600 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 30 днів (кількість прострочених днів)/

за жовтень 2013 року 620 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 31 день (кількість прострочених днів)/

за листопад 2013 року 600 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 30 днів (кількість прострочених днів)/

за грудень 2013 року 620 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 31 день (кількість прострочених днів)/

за січень 2014 року 620 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 31 день (кількість прострочених днів)/

за лютий 2014 року 522,67 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 28 днів (кількість прострочених днів)/

за березень 2014 року 620 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 31 день (кількість прострочених днів)/

за квітень 2014 року 600 грн. /2000,00 грн. (сума заборгованості) х 1% х 30 днів (кількість прострочених днів)/

Загальна сума заборгованості становить 7785,34 грн.

Тому з урахуванням наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1. Через це з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума пені за несвоєчасну сплату аліментів у сумі 7785,34 грн..

Покликання відповідача у своїй апеляційній скарзі на ст. 197 СК України не заслуговують на увагу з таких підстав.

Частиною 3 ст. 197 СК України передбачено, що суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Таким чином, у зазначеній правовій нормі йдеться про можливість звільнення платника аліментів від сплати допущеної заборгованості за аліментами, а не про звільнення боржника від відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки (що є предметом спору у даній справі) у зв'язку із допущеною боржником аліментною заборгованістю, й яка (відповідальність) є похідною від заборгованості за аліментами та наступає після допущення боржником такої заборгованості.

Правовий аналіз змісту ст. 197 СК України дає підстави вважати, що звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами (а в подальшому і від відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки за період непред'явлення особою, на користь якої присуджено аліменти, без поважної причини виконавчого листа до виконання) може мати місце лише за позовом платника аліментів.

Проте відповідач у справі таких позовних вимог до позивачки у даній справі не пред'явив, незважаючи на те, що рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дітей набрало чинності 19 грудня 2013 року, виконавчий лист стягувачу судом був виданий 30 грудня 2013 року, а пред'явлений він був ОСОБА_1 до виконання 25 квітня 2014 року.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення судових витрат на правову допомогу колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з положенням ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару.

Понесені позивачкою витрати на правову допомогу підтверджені обґрунтованими та належними письмовими доказами, які є у справі (а. с. 25-31, 37, 113) та оргинінали яких були предметом перевірки судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Законом України № 4191-У1 від 20.12.2012 року "Про граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ", затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Зважаючи на вказане, з врахуванням вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності задоволених позовних вимог присудженим судовим витратам, часу проведення судових засідань / визначено позивачкою і адвокатом 2 год./, складності та об'єм виготовленої позовної заяви, клопотань, заяв, колегія суддів приходить до переконання, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачкою підлягає частковому задоволенню. З відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1500 грн. витрат на правову допомогу.

Також підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки 243,60грн. судових витрат у справі у вигляді сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Зважаючи на наведене, з урахуванням викладеного, рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних висмог.

Керуючись ст.ст. 196, 197 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 23 жовтня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7785 (сім тисяч сімсот вісімдесят п'ять) грн. 34 коп. пені за несвоєчасну сплату аліментів, 1500 / одну тисячсу п'ятсот грн. / витрат на правову допомогу, та 243 грн. / двісті сорок три/ 60 коп. судових витрат понесених у вигляді сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : М.П. Григоренко

А.М. Шеремет