Справа № 353/829/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2588/2015
Головуючий у 1 інстанції Гавриш Я. М.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д. секретаря Капущак С. В.

з участю апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення з житлового приміщення (будинку), що належить на праві особистої власності, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та про усунення перешкод в користування земельними ділянками, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тлумацького районного суду від 23 жовтня 2015 року -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року позивач звернулася з даним позовом та просила ухвалити рішення про виселення сина ОСОБА_4, невістку ОСОБА_5 та онука ОСОБА_6 з належних житлових приміщень та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 та визнати онука ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що їй на праві власності належать житловий будинок та господарські будівлі в АДРЕСА_1, земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та дві земельні ділянки з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. В господарстві проживають: син ОСОБА_4, невістка ОСОБА_5, онук ОСОБА_6 Відповідач ОСОБА_7, її онук, зареєстрований, однак не проживає в будинку.

Починаючи з 2000 року змушена жити у сторонніх людей, оскільки з відповідачами проживання є неможливим. Рішенням Тлумацького районного суду від 11 листопада 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов'язано не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком. 07 липня 2006 року державний виконавець закінчив виконавче провадження за рішенням суду. Образи та створення неможливих умов проживання відновились. Відповідачі постійно ображають її, погрожують, принижують честь та гідність. Позивач не має доступу до житлового будинку і змушена проживати в приміщенні літньої кухні, не має доступу до двох земельних ділянок, через подачу води в будинок за допомогою електричного насоса не має змоги користуватися криницею і вимушена носити воду від сусідів, не може використовувати заготовлені відповідачами дрова, використовувати в літній кухні природний газ.

Рішенням Тлумацького районного суду від 23 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельними ділянками, належними їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 грудня 2006 року площею 0,0865 га та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 11 червня 2006 року площею 0, 1627 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати, постановити рішення, яким виселити відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з належних їй житлових приміщень та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1, визнати відповідача ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд не врахував, що рішенням Тлумацького районного суду від 11 листопада 2005 року, яким сина ОСОБА_4 та невістку ОСОБА_5 зобов'язано не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями має зобов'язальний характер і є обов'язковим для всіх, як на час прийняття рішення, так і на даний час.

Суд не врахував пояснення відповідачів, що вони облаштувались у будинку таким чином, що для неї як власниці житла у приміщенні немає місця та не має доступу до господарських приміщень. Не враховано подані нею докази, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, а вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Її онук ОСОБА_7, який не проживає по АДРЕСА_1 підтвердив в судовому засіданні, що фактично живе в м. Івано-Франківську, а будинком, господарськими спорудами та земельними ділянками у с. Олешів розпоряджаються його батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, він не є членом сім'ї відповідачів, не веде з нею спільного господарства, бажає тільки використовувати належне їй майно. Відповідачі не будучи власниками житла, господарських будівель та земельних ділянок використовують їх на свій розсуд, повністю ігноруючи її потреби, роблять неможливим спільне проживання в одному господарстві.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта та її представника, які вимоги скарги підтримали, відповідача ОСОБА_4, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено систематичності вчинення відповідачами дій, які б унеможливлювали їх спільне проживання з позивачкою в одному господарстві. В задоволенні вимог до ОСОБА_7 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням відмовив, оскільки встановлено, що відповідач періодично проживає за вказаною адресою, жодних доказів того, що він відсутній по місцю свого проживання понад встановлений законом строк, позивачем не було надано.

Відповідачами порушено право позивачки на користування належною їй земельною ділянкою, тому їх зобов'язано не чинити перешкод в користуванні земельними ділянками.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 Згідно Державних актів, Серія НОМЕР_3, НОМЕР_1, НОМЕР_2 є власником земельних ділянок площею 0,25 га, 0,0865 га, 0,1627 га відповідно (а.с. 6-10).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 14 травня 2015 року встановлено, що до складу сім'ї ОСОБА_2 входить: син ОСОБА_4, 1966 року народження, невістка ОСОБА_5, 1970 року народження, онук ОСОБА_6, 1991 року народження, онук ОСОБА_7, 1993 року народження, який зареєстрований, однак не проживає. Між ОСОБА_2 та її сином існують неприязні відносини (а.с. 26).

Рішенням Тлумацького районного суду від 11 листопада 2005 року зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5 не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням, господарськими будівлями ОСОБА_2 Постановою державного виконавця від 07 липня 2006 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 22 листопада 2015 року на підставі рішення суду, яке виконане.

Ухвалою Тлумацького районного суду від 17 листопада 2006 року прийнято відмову від позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення (будинку), що належить на праві особистої власності, а справу провадженням закрито.

У пункті 39 ППВССУ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що неприязні відносини позивача із відповідачами не можуть бути підставою для їх виселення як членів сім'ї, а позивачем не доведено, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим проживання у будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Однак вирішуючи вимоги ОСОБА_2 про визнання онука ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням суд першої інстанції неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи, його висновки у цій частині позову не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення у цій частині і ухвалення нового.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відповідно до рішення суду першої інстанції відповідач ОСОБА_7 пояснював, що він від двох до трьох днів на тиждень знаходиться за місцем своєї реєстрації і допомагає батькам вести господарство.

Суд першої інстанції не звернув у достатній мірі на доводи позивача, що онук ОСОБА_7 з часу одруження постійно проживає у місті Івано-Франківську, а у її господарство навідується тільки до батьків.

Відповідач ОСОБА_4 у засіданні апеляційного суду підтвердив, що син ОСОБА_4 після одруження у 2012 році постійно із сім'єю проживає у місті Івано-Франківську, а у село тільки навідується і надає допомогу у веденні господарства.

Враховуючи зазначені докази колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання онука ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у зв'язку з тим, що більше року не проживає у будинку без поважних причин є доведеними і підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст.218, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Тлумацького районного суду від 23 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування житловим будинком скасувати та позов у цій частині задоволити.

Визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування житловим будинком, що знаходяться по АДРЕСА_1.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді Р.Й. Матківський

Я.Ю. Горблянський

В.Д. Фединяк