Провадження №: 2/752/1114/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Пасинок В.С.,

за участю секретаря Тасенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, та

за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 в інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,-

в с т а н о в и в:

у червні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Останній мотивував тим, що йому та його брату ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, належить на праві власності квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку із розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру, йому стало відомо про існування підробного договору купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО ОСОБА_3, за умовами якого 07 вересня 2007 року його брат ОСОБА_7, діючи від свого імені та від його на підставі довіреності від 30 серпня 2007 року, продав квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2

Однак, вважає, що з врахуванням того, що станом на вересень 2007 року ОСОБА_7 був практично нерухомим внаслідок травми хребта, мав низку хвороб, які перешкоджали йому вести звичайний спосіб життя та унеможливлювати його присутність при укладенні угоди, остання не могла відбутись. Про це свідчить також підписи на договорі, які не схожі на підписи його брата.

Крім того, вказав на те, що 30 серпня 2007 року довіреності на ім'я брата, якою б уповноважував останнього на продаж квартири, не видавав.

З огляду на викладене, вважає, що договір купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року є недійсним.

Протокольною ухвалою від 23 травня 2013 року прийнято до розгляду з позовом ОСОБА_1 позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним (а.с. 120-130).

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2011 року встановлено факт батьківства померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 по відношенню до малолітніх дітей ОСОБА_5, 2008 року народженця, та ОСОБА_6, 2007 року народження.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1.

Діти померлого з моменту народження проживають у вказаній квартирі.

Вказала, що ОСОБА_7 за життя не повідомляв ні її, ні свого брата про те, що він уклав договір купівлі-продажу квартири, а підпис у зазначеному договорі виконаний не ОСОБА_7, оскільки підпис в договорі та підпис в паспорті останнього суттєво різняться.

Оскільки договір купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року порушує права та інтереси малолітніх дітей, не спрямований на реальне настання правових наслідків, просила визнати його недійсним та скасувати його реєстрацію.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 обґрунтування свого позову та позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4, в свою чергу, підтримала обґрунтування свого позову та позовні вимоги й просила суд їх задовольнити. Не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2, який в установленому законом порядку повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав.

ПН КМНО ОСОБА_3, повідомлена в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна та Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленими про дату та місце проведення судового засідання у справі, явку своїх представників в останнє не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши позивача ОСОБА_1 та третю особу із самостійними вимогами ОСОБА_4, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 05 березня 2001 року № 25344 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 44).

07 вересня 2007 року за договором купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО ОСОБА_3 та зареєстрованого за реєстровим № 5938, ОСОБА_7, діючи від себе особисто та від імені та в інтересах ОСОБА_1 згідно з довіреністю, посвідченою ПН КМНО ОСОБА_8 30 серпня 2007 року за реєстровим № 1442, продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 147-156).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер (т. 1 а.с. 48).

Згідно довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 33191 (И-2014) від 24 квітня 2014 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року (т. 2 а.с. 82).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2011 року встановлено факт батьківства померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 по відношенню до малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди останнім у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 123-125).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 41 Конституції, ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном - ст. 319 ЦК України.

За правилами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зокрема, істотними умовами договору купівлі-продажу, визначеними ЦК України, є умови про предмет, кількість товару (ст. 669 ЦК України).

Судом встановлено, що вимоги ст. 669 ЦК України при укладенні спірного договору дотримані.

Як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Звернувшись до суду, позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 в обґрунтування своїх вимог посилались на відсутність волевиявлення з боку ОСОБА_7 на укладення договору купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року, підпис останнього в спірному договорі не відповідає його дійсному підпису. Крім того, ОСОБА_7 сильно хворів, а тому не міг укласти договір купівлі-продажу.

ОСОБА_1, до того ж, вказував на те, що також не мав бажання продавати належну йому частину зазначеної квартири і довіреності на ім'я ОСОБА_7 30 серпня 2007 року з даного приводу не видавав.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, в ході розгляду справи стороною позивача, так само як і третьою особою із самостійними вимогами, клопотань заявлено не було. І це при тому, що у судовому засіданні судом роз'яснювалися права заявляти клопотання, в тому числі і про витребування відповідних доказів, однак останніми клопотань заявлено не було, визначеними цивільно-процесуальним законодавством правами та порядком витребування доказів вони не скористались та не витребували у встановленому законом порядку доказів, необхідних для обґрунтування своєї позиції. Не скористались останні й правом, передбаченим ст. 143 ЦПК України, на заявлення клопотання про призначення експертизи по справі.

Крім того, відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

У відповідності до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірний договір, ОСОБА_7 діяв від свого імені та від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої ПН КМНО ОСОБА_8 30 серпня 2007 року за реєстровим № 1442.

Отже, враховуючи той факт, що за своєю юридичною природою довіреність являє собою односторонню угоду, яка визначає повноваження представника, а законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України), зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, суд приходить до висновку про те, що доказів на підтвердження наявності підстав для визнання довіреності на ім'я ОСОБА_7 недійсною в ході розгляду справи не здобуто, так як обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

З огляду на викладене, на думку суду, ОСОБА_7 мав достатній обсяг повноважень на укладення спірного договору.

Тому, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку про те, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Таким чином, судом встановлено, що сторони домовилися про всі суттєві умови договору купівлі-продажу майна та відбулося повне його виконання, що підтверджується об'єктивною сукупністю матеріалів справи.

Посилання ОСОБА_4 на те, що діти ОСОБА_7 з народження проживають у квартирі АДРЕСА_1, так само як і посилання ОСОБА_1 на те, що до сьогодні з боку відповідача ОСОБА_2 не пред'явлено жодних вимог до квартири, як на підставу недійсності договору купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що, по-перше, не спростовують висновків останнього, викладених вище, а, по-друге, звернення за захистом своїх прав та інтересів чи реалізація останніх є правом особи, в даному випадку ОСОБА_2, а не її обов'язком.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, так само як і в задоволенні вимог ОСОБА_4, оскільки аналіз зібраних у справі доказів в їх сукупності на обґрунтування позицій останніх, не дає суду підстав для їх задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є недоведеними, на їх підтвердження не надано доказів в розумінні положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, як того вимагає ст. 60 ЦПК України.

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, ст. ст. 6, 11, 16, 203-215, 235, 317, 319, 391, 627, 628, 636, 655, 669 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 137, 143, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовити.

в задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 в інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Голосіївський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.С. Пасинок