АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Черненкової Л.А.,

за участю секретаря - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 90 963,63 доларів США, що еквівалентно 726 799,37 грн., з ПАТ «Акцент - банк» та ОСОБА_2 солідарно заборгованість у розмірі 10 000 грн., та з ОСОБА_2 суму судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до кредитного договору № 098/V від 24 липня 2002 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 12 609 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 липня 2005 року. Вимоги до відповідача ОСОБА_2, що випливають з зазначеного договору, були забезпечені шляхом укладання із відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. В порушення умов договору свої зобов'язання ОСОБА_2 належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № 098/V про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти від 17 липня 2002 року.

24 липня 2002 року було укладено додаткову угоду до договору № 098/V про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти від 17 липня 2002 року про встановлення кредитного ліміту VISA-SERVICE.

До вказаних правовідносин суд застосував вимоги ст.ст. 526, 527, 530, 549, 554, 598, 599, 611, 625, 1054 ЦК України.

Відповідно до умов договору банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 12 609 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 22 липня 2005 року.

Вимоги до відповідача ОСОБА_2 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, відповідно до якого останній зобов'язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором, розмір відповідальності 10 000 грн. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п'яти років.

Позивач посилався на те, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору виникла заборгованість, яка, станом на 18 червня 2012 року склала 92 215,19 доларів США, з яких : 7 955,75 доларів США - заборгованість за кредитом, 13 995,15 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 70 264,29 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

При ухваленні рішення суд виходив із того, що рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 31 травня 2005 року, залишеним без змін ухвалами апеляційної та касаційної інстанцій, у задоволенні позовних вимог ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором уже було відмовлено, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, ЗАТ з іноземними інвестиціями «Запорізький автомобілебудівний завод» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту -задоволені.

Під час розгляду зазначеної вище справи було встановлено, що фактичним покупцем та користувачем автомобіля був ОСОБА_4, а тому судом було визнано частково недійсним кредитний договір, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 від 17 липня 2002 року на видачу кредитного ліміту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 12 609 доларів США на придбання автомобіля в частині отримувача кредиту, та визнано таким ОСОБА_4

Отже, відмовляючи з задоволені позову, суд обґрунтовано виходив із того, що позивач, в порушення вимог ст. 131 ЦПК України, не повідомив про всі відомі йому рішення судів, що стосуються предмету спору, та не надав суду жодної інформації щодо них, та фактично приховав дані докази, згідно до яких кредитний договір № 098/V від 17 липня 2002 року визнано недійсним в частині позичальника, а тому відповідач ОСОБА_2 не є належним відповідачем по справі.

Врахувавши усі обставини та докази по справі в їх сукупності, вимоги ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, а тому відмовив у їх задоволенні.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги позивача про те, що кредитний договір є досі чинним, не розірваним, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, суд обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 по цій справі є неналежним відповідачем, оскільки рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 31 травня 2005 року, яке набрало законної сили, було визнано недійсним кредитний договір, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 від 17 липня 2002 року в частині отримувача кредиту та визнано таким не відповідача, а іншу особу, яка була фактичним покупцем та користувачем автомобіля, придбаного за кредитні кошти.

Проте, всупереч встановленим судовим рішенням обставинам, банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості саме з ОСОБА_2, не маючи при цьому достатньо правових підстав та не використав своє право, передбачене ст. 31, 33 ЦПК України щодо залучення до участі у справі в якості відповідача тієї особи, яка отримала кредитні кошти.

Тому посилання позивача на ст.638 ЦК України про досягнення сторонами при укладенні договору всіх істотних умов, є таким, що не відповідає встановленим обставинам у справі.

Інші доводи у апеляційній скарзі відсутні.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: