АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ 15 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г

суддів - Осіяна О.М., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Ялової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради про поновлення строку на звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради (далі КП «Дніпроводоканал») про поновлення строку на звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, який ним неодноразово уточнювався та доповнювався під час розгляду справи по суті / т. 1 а. с.2-5, 39-42,154-155,165,173-175 /.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що з 10.11.2003 року він працював в КП «Дніпроводоканал» на посаді інженера-програміста відділу автоматизованих систем управління підприємства, а 15.07.2013 року він був звільнений з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників по п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Своє звільнення з роботи позивач вважає незаконним, оскільки, на його думку, скорочення займаної ним посади не було виробничою необхідністю і на підприємстві не мали місце зміни в організації виробництва та праці, так як наприкінці 2012 року було вже здійснено реорганізацію обчислювального центру у відділ автоматизованих систем управління підприємства і до цього відділу були прийняті спеціалісти, які не мають досвіду роботи, не володіють специфікою підприємства.

Крім того, скорочуючи штат працівників, відповідач не виконав вимоги ч. ч. 1,2 ст. 42 та ч. ч. 1,2 ст. 492 КЗпП України, оскільки не прийняв до уваги його-позивача переважне право на залишення на роботі, так як порівняно з іншими програмістами він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Також, в порушення вимог ч. 2 ст. 40 та ч.2 ст. 492 КЗпП України, відповідач не запропонував всі наявні вакансії на підприємстві, а після його-позивача звільнення підприємство приймало на роботу інших працівників, тоді як йому було запропоновано лише тимчасову посаду оператора обчислювальної техніки на час декретної відпустки основного працівника і ця посада нижче його кваліфікації та майже вдвічі з нижчим окладом.

Позивач вважає, що в результаті незаконного звільнення відповідачем йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 20000 грн.

За таких обставин, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Крім того, позивач просив суд поновити йому строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки він пропущений з поважних причин, так як після ухвалення судом рішення зник його рідний племінник, пошуками якого він змушений був займатися, а потім було встановлено його трагічну смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 і він допомагав своїй родині в похоронах та поминках племінника. Також, позивач до 04.08.2014 року не міг отримати повний текст судового рішення не зважаючи на неодноразові звернення до суду першої інстанції і до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Всі зазначені обставини (незаконне звільнення, смерть племінника) потягнули за собою погіршення стану його-позивача здоров'я, а тому він змушений був лікуватися і лише 18.09.2013 року звернувся до суду з позовом. / т. 1 а. с.2-5, 39-42,154-155,165,173-175 /.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2014 року ОСОБА_2 відмовлено в його позовних вимогах в повному обсязі / т. 1 а. с. 186-189 /.

З рішенням суду не погодився позивач - ОСОБА_2 і звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи / т. 1 а. с. 201-204 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду, в силу ст. 309 ЦПК України, скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відмовляючи позивачу в його позовних вимогах суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач звільнений з роботи з дотриманням трудового законодавства та позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовом.

Однак, з такими висновками суду першої істанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Бабушкіінським районним судом м. Дніпропетровська було розглянуто по суті цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради про поновлення строку на звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди і 04.03.2014 року ухвалено рішення, яким позивачу відмовлено в його позовних вимогах. У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України судом першої інстанції було складено та проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, яка була отримана позивачем в цей же день / т. 1 а. с. 185,190 /. Потім, 11.03.2014 року позивач звернувся до суду з заявою про видачу повного тексту рішення, але йому рішення так і не видали тому він 12.03.2014 року подав до суду необґрунтовану апеляційну скаргу/ т. 1 а. с.192-193 /. Також, позивач 11.04.2014 року звертався зі скаргою до голови суду першої інстанції і 13.05.2014 року до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з приводу не видачі повного тексту судового рішення, але копія повного тексту рішення йому була видана лише 04.08.2014 року / т. 1 а. с. 191,192-193, 210-211,214,200 /.

Крім того, у позивача трагічно ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його племінник ОСОБА_3, у зв'язку з чим він допомагав своїй родині спочатку в пошуках племінника, а потім в похоронах та поминках останнього. Також, у позивача погіршився стан здоров'я і він був змушений звертатися до лікарні / а. с. 175,176 /.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, що встановлений ст. 233 КЗпП України, пропущений позивачем з поважних причин, а тому він підлягає поновленню.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки та наказу № 1517/к від 10.11.2003 року ОСОБА_2 працював з 10.11.2003 року інженером-програмістом обчислювального центру МКВП «Дніпроводоканал», а 01.10. 2012 року був переведений інженером-програмістом групи програмування відділу автоматизованих систем управління підприємства - КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради / т. 1 а. с. 11,53; т. 2 а. с. 71 /.

Наказом КП «Дніпроводоканал» № 624 від 13.05.2013 року «Про зміну у штатному розкладі керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців КП «Дніпроводоканал», з метою покращення фінансового стану підприємства було прийнято рішення оптимізувати штатну чисельність працівників шляхом поліпшення організації праці, виключенням окремих посад, а тому з 16.07.2013 року виключено 2 штатні одиниці: інженер-програміст у відділі АСУП та інженер-технолог у відділі головного технолога / т. 1 а. с. 54 /.

Наказом КП «Дніпроводоканал» № 414-к від 15.05.2013 року «Про скорочення посади інженера-програміста відділу АСУП» начальник відділу кадрів зобов'язаний попередити ОСОБА_2 (інженера-програміста відділу АСУП) про скорочення посади, яку він займає, у двомісячний строк, до 15.05.2013 року та запропонувати роботу вивільняємому ОСОБА_2 при наявності вільних робочих місць. З цим наказом ОСОБА_2 ознайомлений 15.05.2013 року, що підтверджується його підписом на наказі / т. 1 а. с. 55 /. Також, 15.05.2013 року ОСОБА_2 пред'явлено попередження про його звільнення 15.07.2013 року з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, проти чого позивач заперечував / т. 1 а. с. 57 /.

За попередньою згодою профспілкового комітету від 04.07.2013 року / т. 1 а. с.59 /, як того вимагає ст. 43 КЗпП України, ОСОБА_2, згідно наказу № 298-3 від 15.07.2013 року, був звільнений 15.07.2013 року з роботи по п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників / т. 1 а. с. 14 /. З цим наказом про звільнення позивач ознайомлений 15.07.2013 року.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України - при скороченні численності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема і працівникам з тривалим безперервним стажем на даному підприємстві, в установі, організації.

Згідно ч. 2 ст. 492 КЗпП України - при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема штатного розкладу станом на 01.12.2012 року і на 01.01.2013 року / т. 2 а. с. 4-16, 17-30 /, у відділі АСУП було 5 посад інженерів-програмістів ( код КП 2132.2) на якій працював і позивач. Згідно додатку до наказу № 1038 від 18.09.2012 року «Про встановлення посадових окладів керівникам, професіоналам, фахівцям та технічним службовцям КП «Дніпроводоканал» та особових карток працівників (форма П-2) у відділі АСУП працювали інженерами-програмістами (код КП 2132.2) ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 / т. 2 а. с.58-72, 73-76 /. Деякі з цих інженерів-програмістів працювали на підприємстві значно менший час чим позивач тощо.

Між тим, вирішуючи питання про скорочення штату працівників, відповідач, в порушення ст. 42 та ч. 2 ст. 492 КЗпП України, не вирішив у встановленому законом порядку питання щодо переважного права на залишення на роботі інших інженерів-програмістів відділу АСУП перед ОСОБА_2, не обговорювалося це питання і в профкомі при дачі згоди на звільнення позивача.

Як вбачається з наказу № 414-к від 15.05.2013 року «Про скорочення посади інженера-програміста відділу АСУП», яким було попереджено ОСОБА_2 про його звільнення з роботи 15.07.2013 року по п. 1 ст. 40 КЗпП України, жодних документів щодо кваліфікації, продуктивності праці, тривалості роботи на підприємстві тощо відносно ОСОБА_2 та інших інженерів-програмістів відділу до наказу додано не було, а підставою такого звільнення позивача зазначено лише наказ № 624 від 13.05.2013 року / т. 1 а. . 55 /.

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету № 21 від 04.07.2013 року не обговорювалось питання щодо переважного права на залишення на роботі інших інженерів-програмістів відділу АСУП перед позивачем / т. 1 а. с.59 /.

Належних та допустимих доказів виконання вимог ст. 42 та ч. 2 ст. 492 КЗпП України відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Представник КП «Дніпроводоканал» Єфименко А.А., який є начальником відділу АСУП, пояснив апеляційному суду, що претензій щодо якості роботи ОСОБА_2 на його ділянці роботи не було, як і не притягувався останній до дисциплінарної відповідальності за недоліки в своїй роботі, а питання щодо звільнення позивача вирішувалося ним (як начальником відділу) разом з керівництвом підприємства.

Згідно ч. 3 ст. 492 КЗпП України - одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розмірі оплати праці.

Отже, за змістом ст. 492 КЗпП України роботодавець зобов'язаний запропонувати вивільнюваному працівникові наявну роботу за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності такої - всі наявні у юридичної особи вакансії.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, що підтвердили суду обидві сторони та підтверджується письмовою пропозицією від 10.06.2013 року / т. 1 а. с. 56 /, позивачу було запропоновано лише тимчасову роботу за професією оператора електронно-обчислювальних машин відділу АСУП з посадовим окладом 2655 грн. на період декретної відпустки основного працівника до 24.07.2014 року.

Інші вакантні робочі місця, які були наявні у відповідача / т. 1 а. с. 144-145, 112-116 /, відповідач позивачу не запропонував не зважаючи на те, що останній погоджувався працювати не за своєю спеціальністю на інших постійних посадах в підприємстві. Як пояснив представник відповідача суду апеляційної інстанції, підприємство вважало, що у позивача немає відповідного досвіду, він не володіє специфікою робіт на вакантних посадах, зокрема завідуючого канцелярією, інженера відділу кадрів, інженера (по аналітиці бізнес-процесів) обліково-аналітичного відділу, провідного інженера з організації праці тощо, і це при тому що позивач має вищу освіту, досвід роботи на інженерних посадах та посадах керівників структурних підрозділів /т. 1 а. с. 6-12/.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем, при вирішенні питання про звільненні позивача з роботи по п.1 ст. 40 КЗпП України, було порушено і вимоги ст. 492 КЗпП України.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, попередивши позивача про звільнення його 15.07.2013 року з посади інженера-програміста відділу АСУП, на своєму офіційному сайті розмістив оголошення про наявність вакансії 12.07.2013 року посади «1С-програміста» (контактна особа Єфименко Андрій, тобто начальник відділу АСУП) / т. 1 а. с. 168 /.

Крім того, згідно матеріалів справи, зокрема копії особової картки ОСОБА_9 / т. 2 а. с.77 /, не зважаючи на те, що у відділі АСУП було проведено скорочення посади інженера-програміста, останній був прийнятий 17.11.2014 року до відділу АСУП на посаду інженера-програміста.

До того ж, представник відповідача Єфіменко А.А. пояснив суду апеляційної інстанції, що однією з підстав скорочення посади інженера-програміста відділу АСУП були наміри укласти договір з ТОВ «Інфорс» по програмному забезпеченню підприємства, але відносини з цим товариством у підприємства не склалися.

Отже, виходячи з вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звільнений з роботи відповідачем з порушенням зазначених норм трудового законодавства, а тому підлягає поновленню на роботі.

Наказом КП «Дніпроводоканал» №298-3 від 15.07.2013 року, що підписаний директором підприємства Орлом К.Є. / т. 1 а. с. 14,т. 2 а. с. 58 /, - позивач ОСОБА_2 звільнений по п. 1 ст. 40 КЗпП України, отже наказ виданий відповідною посадовою особою (директором підприємства) і в межах його компетенції, тобто жодних підстав для скасування наказу немає, а оскільки позивач звільнений з роботи з порушенням норм трудового законодавства, тобто незаконно, то цей наказ, щодо звільнення позивача, може бути визнаний лише незаконним.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, при винесенні рішення про поновлення на роботі суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки, дана справа розглядається більше одного року не з вини працівника, то суд виносить рішення про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто з моменту звільнення та до ухвалення судового рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, періодом, за який підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, є період з 16.07.2010 року по 15.04.2015 року включно (дата постановлення рішення судом про поновлення позивача на роботі) і цей період складає 442 робочих дні (липень 2013 року - 12 робочих днів; серпень 2013 року - 21 робочий день; вересень 2013 року - 21 робочий день: жовтень 2013 року - 23 робочі дні; листопад 2013 року - 21 робочий день; грудень 2013 року - 22 робочі дні; січень 2014 року - 21 робочий день; лютий 2014 року - 20 робочих днів; березень 2014 року - 20 робочих днів; квітень 2014 року - 21 робочий день; травень 2014 року - 19 робочих днів; червень 2014 року - 19 робочих днів; липень 2014 року - 23 робочих дні; серпень 2014 року - 20 робочих днів; вересень 2014 року - 22 робочі дні: жовтень 2014 року - 23 робочі дні; листопад 2014 року - 20 робочих днів; грудень 2014 року - 23 робочі дні; січень 2015 року - 20 робочих днів; лютий 2015 року - 20 робочих днів; березень 2015 року - 21 робочий день; квітень 2015 року - 10 робочих днів).

Розрахунок середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу судом апеляційної інстанції проводиться у відповідності з п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою Кабміну України від 08.02.1995 року № 100 з послідуючими змінами і доповненнями), тобто виходячи із заробітної плати позивача за два місяці, що передували його звільненню ( травень 2013 року - 4119,68 грн. (19 робочих днів) та червень 2013 року - 4595,97 грн. (18 робочих днів) / т. 1 а. с.50/.

Отже, розмір середньоденного заробітку позивача складає 235,56 грн. (4119,68 грн. + 4595,97 грн. = 8715,65 грн. : 37днів = 235,56 грн.), а розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 104117,52 грн. (235,56 грн. х 442 дні = 104117,52 грн.). Цей середній заробіток визначений судом апеляційної інстанції, без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів є відповідно обов'язком роботодавця та працівника.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач при звільненні з роботи отримав вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку - 4355,84 грн., у відповідності з вимогами ст. 44 КЗпП України / т. 2 а. с. 82 /.

Крім того, судом встановлено, що позивач з 16.08.2013 року по 10.08.2014 року знаходився на обліку в Бабушкінському районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська, де йому за цей період нараховано допомогу по безробіттю в сумі 30866,66 грн. (серпень 2013 року - 1695,23 грн.; вересень 2013 року - 3178,56 грн.: жовтень 2013 року - 3284,52 грн.; листопад 2013 року - 2818,33 грн.; грудень 2013 року - 2627,62 грн.; січень 2014 року - 2627,60 грн.; лютий 2014 року - 2193,21 грн.; березень 2014 року - 2299,16 грн.; квітень 2014 року - 2239,61 грн.; травень 2014 року - 2340,58 грн.; червень 2014 року - 2307,82 грн.; липень 2014 року - 2431,91 грн.; серпень 2014 року - 822,51 грн.) / т. 2 а. с. 83 /.

Відповідно до вимог чинного матеріального закону та роз'яснень Верховного Суду України, що викладені в п. 32 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 4 від 01.04.1994 року (з послідуючими змінами та доповненнями), - при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується, зокрема, вихідна допомога і допомога по безробіттю.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 16.07.2013 року по 15.04.2015 року включно, в сумі 68895,02 грн. (104117,52 грн. - 4355,84 грн. - 30866,66 грн. = 68895,02 грн.), розрахунок якого проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати працівнику моральну шкоду, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Факт спричинення позивачу моральної шкоди, в результаті його незаконного звільнення, зайшов підтвердження при розгляді справи по суті, а тому суд апеляційної інстанції, виходячи з дійсних обставин справи та наслідків що наступили для позивача в результаті порушення його трудових прав, - вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а не 20000 грн. як просив позивач тобто позовні вимоги ОСОБА_2,, щодо відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України - якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Виходячи з розміру задоволених судом вимог та в силу ч. 3 ст.88 ЦПК України і ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави, складає 932,55 грн. (688,95 грн. - за задоволені майнові вимоги і 243,60 грн. за моральну шкоду).

Крім того, в силу ст.. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді інженера-програміста групи програмування відділу автоматизованих систем управління підприємства - КП «Дніпроводоканал» та в частині виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 4357,83 грн.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2014 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради № 298-3 від 15.07.2013 року в частині звільнення ОСОБА_2 по п.1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді інженера-програміста групи програмування відділу автоматизованих систем управління підприємства - Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 16.07.2013 року по 15.04.2015 року включно, в сумі 68895,02 грн. (шістдесят вісім тисяч вісімсот дев'яносто п'ять гривень 02 копійки), розрахунок якого проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 1000 грн. (одну тисячу тисяч гривень) у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 932,55 грн. (дев'ятсот тридцять дві гривні 55 копійок).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді інженера-програміста групи програмування відділу автоматизованих систем управління підприємства - Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради та в частині виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 4357,83 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: