АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/4280/15 Головуючий 1 інст. - Горпинич О.В.
Справа № 645/8530/14-ц Доповідач - Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Маковецької О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення частки із спільного майна для звернення стягнення,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду в порядку вимог ст.ст. 366,371 ЦК України з вищевказаним позовом. Просив визначити за ОСОБА_5 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6, для звернення стягнення на виділену частку майна та зобов'язати ОСОБА_5 зареєструвати право власності на цю 1/2 частку квартири в Реєстраційній службi Харківського управління юстиції. Також просив стягнути з ОСОБА_5 судові витрати в cyмi 1144 грн.

Посилався на те, що 30.12.2009 року він придбав у ОСОБА_5 за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу вищевказану квартиру вартістю 228 800 грн. Однак рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року на цю квартиру визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як сумісного майна подружжя. Також визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири і сторони договору повернуто в первинний стан: квартира повернута подружжю Авакян та стягнуто з ОСОБА_5 на його (ОСОБА_3.) користь грошову суму у poзмipi 228 800 грн.

Він отримав виконавчий лист за вказаним рішенням, пред'явивши його до примусового виконання до органу ВДВС, однак на протязі двох років рішення виконано не було, грошові кошти йому не повернуті. Постановою державного виконавця Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ від 26.12.2013 р. виконавчий документ повернутий йому у зв'язку з тим, що боржник ОСОБА_7 не проживає за адресою: АДРЕСА_1, а майно, на яке може бути звернуто стягнення відсутнє, за боржником об'єктів рухомого та нерухомого майна не зареєстровано.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.09.2014 року відмовлено у задоволенні його заяви про скасування заходів забезпечення позову у

вигляді арешту квартири АДРЕСА_1, застосованих ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.05.2010 року з посиланням на те, що рішення суду в частині стягнення на його користь грошової суми не виконано.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 просить скасувати вказане рішення районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом не враховано, що ним не заявлялися вимоги про виділ частки в натурі, оскільки квартиру поділити неможливо у зв'язку з відсутністю в ній боржника ОСОБА_5 Вважає, що для виконання рішення суду про стягнення на його користь грошових коштів достатньо вимог щодо визначення частки в спільному майні та звернення на цю частку стягнення.

Зазначає, що відмова в задоволенні його позову перешкоджає виконанню рішення цього ж суду від 18.01.2011 року, а відкрите 20.01.2015 року у Фрунзенському ВДВС Харківського МУЮ виконавче провадження за його повторною заявою не може бути закінчено ( в тому числі й з урахуванням вимог ст. 379 ЦПК України) у зв'язку з відсутністю майна у боржника ОСОБА_5

Вислухавши пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 січня 2011 року двокімнатна квартира АДРЕСА_1 визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, повернута їм у зв'язку з визнанням недійсним нотаріально посвідченого договору її купівлі - продажу, укладеному 30.12.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, на користь якого відповідно до ст. 216 ЦК України стягнута вартість квартири у розмірі 228 800 гривень.

Вказана квартира зареєстрована на праві власності за позивачем ОСОБА_3 на підставі вищевказаного нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 30.12.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, і її реєстрація не змінювалася у зв'язку з накладенням арешту у забезпечення позову на підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.05.2010 року.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.09.2014 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні заяви про скасування арешту квартири, застосованого ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.05.2010 року.

Як пояснив представник апелянта в суді апеляційної інстанції ухвала Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.09.2014 року ОСОБА_3 не була оскаржена в апеляційному порядку, і іншої заяви про скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_3 до суду не подавав, спірна квартира і на цей час зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3, а за ОСОБА_5 будь-якого нерухомого майна не зареєстровано.

Зазначені обставини підтверджуються й інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.09.2014 р. та копією постанови головного

державного виконавця Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ від 26.12.2013 року про повернення стягувачу ОСОБА_3 виконавчого листа № 2-260/11, виданого 20.09.2013 про стягнення на його користь з ОСОБА_5 228 800 грн., у зв'язку з тим, що в ході виконання цього виконавчого документа встановлено, що за адресою місцезнаходження спірної квартири ОСОБА_5 не мешкає, майна, на яке може бути звернуто стягнення, в тому числі й нерухомого майна, не має.

Відповідно до ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї ( ч.1) Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу(ч.2).

Кожен з співвласників дійсно володіє не часткою майна, а часткою у праві власності на це майно, яка є ідеальною категорією і може стати реальною лише при виділенні зі спільного майна або при його розділі в натурі.

У зв'язку з чим посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не заявлялися вимоги про виділ частки в натурі, оскільки квартиру поділити неможливо у зв'язку з відсутністю в ній боржника ОСОБА_5, а заявлялися позовні вимоги щодо визначення частки ОСОБА_5 в спільному майні та звернення на цю частку стягнення в порядку виконання судового рішення, колегія суддів вважає безпідставними.

Спосіб захисту прав кредитора у разі недостатності у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення, та особливості звернення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності ( в тому числі подружжя), передбачені статтями 366 та 371 ЦК України, про що правильно зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 14 ЦК).

У зв'язку з зазначеним суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 в задоволенні позову й в частині зобов'язання ОСОБА_5 зареєструвати за собою право власності на ? частину спірної квартири.

Рішення про реєстрацію чи відмову від реєстрації прав власності на нерухоме майно приймає реєстратор прав власності на нерухоме майно за зверненням власника цього майна (ч.2 ст. 182 ЦК України).

Оскільки власником спірної квартири зазначений ОСОБА_3, він не позбавлений можливості ( при наявності ухвали суду про скасування арешту з квартири ) вирішити питання про скасування за ним права власності на квартиру в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, та подалі вирішити питання про звернення стягнення на належну ОСОБА_5 частку спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення якого ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: