05 січня 2015 року м. Мукачево Справа №303/7894/14-ц
2/303/4136/14 Номер рядка с.з. - 43
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого - судді Кость В.В.
при секретарі Борисовій І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу
до відповідача ОСОБА_2
про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (надалі - Квартира) та зняття відповідача з реєстраційного обліку з Квартири.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є співвласником Квартири. У вказаній Квартирі, був зареєстрований відповідач, який фактично там не проживав з жовтня 2002 року Реєстрація відповідача створює для позивача незручності щодо сплати комунальних платежів в більшому розмірі, відповідно до кількості зареєстрованих осіб у Квартирі.
За доводами позивача, інші співвласники квартири померли, а її мати також бажає щоб відповідач був позбавлений права на користування Квартирою.
Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 317, 321, 405 Цивільного кодексу України.
В судове засіданні позивач не з'явилася, натомість подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задоволити та проти ухвалення судом заочного рішення не заперечила.
Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому за згодою позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України суд, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Згідно з даними свідоцтва про право власності на житло від 04.03.1994 року, Квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що також стверджується довідкою Мукачівського міжрегіонального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 11.02.2013 року (а.с. 4).
Однак, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, а ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтва про смерть а.с. 11, 12, 13).
Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.08.2012 року, позивач після реєстрації шлюбу із ОСОБА_8, змінила своє прізвище з «ОСОБА_8» на «ОСОБА_8» (а.с. 10).
Поряд з цим, у вказаній Квартирі зареєстрований відповідач, про що свідчать довідка ТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс» від 09.12.2014 року, будинкова книга та відповідь Мукачівського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області від 23.12.2014 №4239 (а.с. 5, 6-7, 16).
Факт відсутності по місцю реєстрації відповідача (з жовтня 2002 року) підтверджує також заява співвласника Квартири ОСОБА_6 від 05.01.2015 року.
При вирішені спору за предметом позову суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням національного та міжнародного законодавства свідчать про те, що реєстрація та фактичне проживання відповідача у Квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на Квартиру порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним, непорушним та гарантованим законом.
Отже, вимоги позивача у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.
З набуттям позивачем по даній справі права власності на Квартиру, ОСОБА_1 має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в квартирі інших осіб.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на зняття відповідача з реєстраційного обліку та визнання його такими, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
При вирішенні даного спору, суд також враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 16.01.2012 по справі за позовом ОСОБА_38, ОСОБА_39 до ОСОБА_37, відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комсомольського МВ ГУ МВС України в Полтавській області про усунення перешкод у користуванні власністю. Так в вказаному судовому акті, Верховний Суд України вказав, що аналіз норм ст. 16, 319, 324 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частиною другою ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення.
Вказана позиція Верховного Суду України є обов'язковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам по справі, яка переглядалася Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.
Таким чином, матеріалами справи встановлено, що підстав для збереження за відповідачем права на проживання в Квартирі, передбачених вищевказаними нормами, немає, а тому він немає права на проживання в ній і підлягає визнанню судом таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.
Поряд з цим, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
З урахуванням вказаної норми Закону, у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання відповідача слід відмовити, оскільки така вимога, на думку суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, так як задоволення попередньої - є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у Квартирі на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Крім того, така вимога у контексті з положеннями ст.ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України, є передчасною, оскільки позивачем доказово не підтверджено обставин щодо порушення органом уповноваженим на виконання таких дій його прав та охоронюваних законом інтересів. Також судовий розгляд відносно такого органу не здійснювався, оскільки він не був зазначений відповідачем, а судове рішення не може стосуватися невизначеного кола суб'єктів.
З урахуванням вищенаведеного, позов підлягає задоволенню частково.
Судові витрати по справі у сумі 243,60 грн. підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 169, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.
2. Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
3. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1) суму 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.) у відшкодування судових витрат.
5. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом (для позивача).

Суддя В.В. Кость

Згідно з оригіналом.

Оригінал заочного рішення знаходиться в цивільній справі №2/303/4136/2014, яке зберігається в Мукачівському міськрайонному суді Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость