У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, вселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнивши, просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_7 та вселення ОСОБА_6 до квартири.

На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_6 посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л., зареєстрований за № 805. Також її право приватної власності на зазначену квартиру підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 30 серпня 2012 року № 35335394, який виданий Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (далі - КП «ОМБТІ та РОН»). При вселенні у спірну квартиру позивачу стало відомо, що в ній проживають сторонні люди, які не надають їй доступу до квартири, а саме її сусідка ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7), яка проживає за адресою: АДРЕСА_1. При цьому ОСОБА_7 заявила, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі технічного паспорту, виданого КП «ОМБТІ та РОН» 18 квітня 2012 року. ОСОБА_6 вважала, що ОСОБА_10 незаконно проживає у її квартирі та добровільно залишити спірну квартиру відмовляється, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду з указаним позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л., реєстровий № 805 (а. с. 8).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 30 серпня 2012 року № 35335394, виданого КП «ОМБТ1 та РОН», майнові права ОСОБА_6 на відповідний об'єкт нерухомого майна зареєстровані у встановленому порядку, також встановлено, що цей об'єкт є 1/1 частки (а. с. 4).

ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., реєстровий № 1142 (а. с. 146).

На підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 січня 2011 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 набули право власності на квартиру АДРЕСА_2, що є прибудовою до квартири АДРЕСА_1 та відчужили її ОСОБА_14 відповідно до договору купівлі-продажу від 22 травня 2011 року, який в свою чергу продав спірне житло ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2012 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 січня 2011 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_12, ОСОБА_15 про визнання права власності на вказану квартиру, зокрема з підстав фактичної відсутності об'єкта нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_2, оскільки об'єкт не було введено до експлуатації.

23 серпня 2012 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_2, відповідно до умов якого ОСОБА_6 стала власником об'єкту.

ОСОБА_7 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_6, КП «ОМБТІ та РОН», Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2014 року у справі №521/3654/13-ц був задоволений.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси у вказаній справі від 01 квітня 2014 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_16

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року залишено без змін.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_2 не введена в експлуатацію і не може рахуватись такою, що відповідає будівельним, санітарним, протипожежним та іншим нормам та правилам, у зв'язку з чим, не зважаючи на договір від 23 серпня 2012 року та ураховуючи скасування судового рішення від 31 січня 2011 року, на підставі якого утворився відповідний об'єкт нерухомого майна та виникли майнові права на нього у ОСОБА_12, ОСОБА_15, а саме: квартира АДРЕСА_2, у розумінні ст. ст. 379, 380, 382 ЦК України не є квартирою. Сукупність таких обставин, як набуття права власності на майно за скасованим заочним рішенням суду на квартиру, якої не існує, розбіжності у технічній документації, пов'язані із наявністю додаткових невідображених у технічній документації приміщень, відсутність в житловому приміщенні кухні, а також факт проживання на спільному ганку та у приміщеннях родини ОСОБА_7 свідчать про те, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_12, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 є недійсним, оскільки правочин вчинено відносно об'єкту, якого не існує.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане у зв'язку із виконанням договору та відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Спірне майно було предметом судового розгляду у справі № 521/3654/13-ц про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 серпня 2012 року недійсним, а також відповідач, як особа, яка вважає себе власником спірної квартири, була учасником вищезазначеного судового розгляду.

В межах вказаного судового процесу у визнанні договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 серпня 2012 року недійсним відмовлено, примусове вилучення майна у позивача не відбулося, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності позивача на підставі ст. 346 ЦК України.

У справі, яка переглядається як суд першої, так і апеляційної інстанцій на вказані положення норм матеріального права уваги не звернули, не врахували змісту ст. 204 ЦК України щодо правомірності правочину, а саме: договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 серпня 2012 року, та правомірності набуття позивачем права власності на квартиру, за відсутності даних про те, що відповідач у встановленому порядку звертався до позивача про витребування майна відповідно до ст. 388 ЦК України, ухвалив рішення, яке не відповідає правовому режиму права власності позивача на розпорядження своїм майном та захисту права власності від порушень.

За таких обставин, ухвалені у справі рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник