Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1007/15 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та стягнення моральної шкоди,

за апеляційними ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 22 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово доповнював і уточнював. Зазначав, що являється власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1, в яку у 2010 році без його відома і згоди вселилися син і невістка його колишньої дружини ОСОБА_6 На всі його неодноразові вимоги про виселення відповідачі не реагують, в квартиру його не впускають, чим порушують його право власності і завдають моральної шкоди. Посилаючись на зазначені обставини, просив на підставі ст.ст.23, 319, 321, 383, 391 ЦК України усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів разом з малолітньою дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, із спірної квартири в інші житлові приміщення за місцем їх реєстрації, вселити його в цю квартиру, зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні власністю, передати йому комплект ключів від вхідних дверей, не обмежувати у будь-який спосіб вільний доступ до квартири, а також стягнути 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, із яких: 3 000 грн. - з ОСОБА_6, по 3 500 грн. - з ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 передати ОСОБА_3 комплект ключів від вхідних дверей та не обмежувати ОСОБА_3 вільний доступ до квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про зміну судового рішення ОСОБА_3 зазначає, що судом першої інстанції не вирішено питання про виселення малолітнього ОСОБА_8 і безпідставно залишені без задоволення його вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_5 просять рішення суду першої інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначають, що вселилися в квартиру за згодою співвласника ОСОБА_6, являються членами її сім'ї, а отже набули право користування спірним житлом. Вважають, що оскаржуваним рішенням порушені їх житлові права, фактично зруйнована сім'я , ОСОБА_3 не може бути вселений в спірне житло, так як ніколи в ньому не проживав і не був зареєстрований, має власний житловий будинок.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги ОСОБА_6 І ОСОБА_5 не підлягають задоволенню у зв'язку із наступним.

Згідно ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд

Аналогічні вимоги містить ст. 383 ЦК України.

Згідно роз'яснень, викладених у п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосування положення ст.391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

При цьому само по собі заперечення співвласника проти вселення іншого співвласника та відсутність можливості у останнього самостійно, без звернення до співвласника, реалізувати свої права (відсутність ключів від приміщення, вчинення скандалів, заміна замків, дверей тощо) при відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Встановлено, що ОСОБА_3 в період шлюбу з ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 19 листопада 2004 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7-8, 43).

У 2010 році в спірну квартиру вселилися без реєстрації син, невістка і малолітній онук ОСОБА_6 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5, що не заперечувалося сторонами при розгляді справи у суді першої і апеляційної інстанції.

За даними адресно-довідкового бюро в спірній квартирі сторони не зареєстровані. Відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_4 постійно зареєстровані в АДРЕСА_3, де мають право власності на ? частку квартири кожний. Відповідач ОСОБА_5 разом з малолітнім сином ОСОБА_8 зареєстровані в АДРЕСА_2.

Рішенням суду від 22 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.44). Питання щодо розподілу спірної квартири між колишнім подружжям не вирішувалося.

Після розірвання шлюбу між сторонами у справі склалися неприязні стосунки, в тому числі з підстав неправомірного проживання відповідачів в спірній квартирі. ОСОБА_3 неодноразово звертався до органів міліції і прокуратури із заявами про вжиття заходів щодо ОСОБА_4, який перешкоджає йому користуватися квартирою (а.с.12-17,122-123).

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звертався до відповідачів із письмовою пропозицією про укладення договору оренди спірної квартири, а згодом - про виселення (а.с.19).

Вказані вимоги відповідачами не виконані, договір оренди не укладений.

Задовольняючи позов і ухвалюючи рішення про усунення позивачеві перешкод у користуванні власністю, виселенні ОСОБА_4 і ОСОБА_5, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що відповідачі вселилися в житло з порушенням норм діючого законодавства, без згоди її власника ОСОБА_3, в спірній квартирі не зареєстровані, право користування житлом не набули.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 разом з дружиною і малолітньою дитиною вселилися як члени сім'ї співвласника спірної квартири ОСОБА_6 за її згодою, а тому не підлягають виселенню, являються неспроможними.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Оскільки ОСОБА_3 як співвласник майна, що є у спільній сумісній власності, своєї згоди на вселення відповідачів не надавав, спірна квартира не являється місцем постійного проживання іншого співвласника ОСОБА_6, відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в спірній квартирі не зареєстровані, вселилися в неї з порушення норм житлового і цивільного законодавства, пропозицію ОСОБА_3 укласти договір найму житла відхилили, вони не набули права користування житлом, а тому підлягають виселенню разом з малолітньою дитиною.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що судом при проголошенні рішення було постановлено про виселення всіх відповідачів, а в письмовому тексті в резолютивній частині не зазначено про виселення ОСОБА_6 і малолітнього ОСОБА_8, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, з вимогами про виселення із спірної квартири своєї колишньої дружини ОСОБА_6 позивач ОСОБА_3 до суду не звертався, а тому суд першої інстанції відповідно до ст.11 ЦПК України ухвалював рішення про виселення відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в межах заявлених позовних вимог.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про виселення подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 із спірної квартири, суд першої інстанції не вирішив питання щодо виселення малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, який також проживає в спірній квартирі разом з батьками і про виселення якого також просив ОСОБА_3

Органи опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району не заперечують проти виселення малолітнього із спірної квартири, оскільки його батьки в ній не зареєстровані, право користування житлом не набули, мають постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, про що зазначено у висновку від 15.12.2014 р. №05/01-25/2177 (а.с.125-127).

За змістом ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Оскільки батьки малолітнього ОСОБА_8 підлягають виселенню із спірної квартири у судовому порядку, дитина у відповідності до ч.4 ст.29 ЦК України підлягає виселенню разом з ними. Вказаний недолік рішення суду першої інстанції підлягає усуненню на підставі ст.309 ЦПК України шляхом зміни оскаржуваного рішення і доповнення його резолютивної частини вказівкою про виселення малолітньої дитини відповідачів.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення спору, а , отже, відповідно до ст.308 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування судового рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що позивач ніколи в спірній квартирі не проживав, забезпечений іншим житлом, а тому не може бути вселений в спірне житло, являються неспроможними.

Оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник, у даному випадку ОСОБА_3, на підставі ст. 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України може захистити своє порушене право шляхом вселення до спірної квартири, що відповідає ст. 16 ЦК України і є способом, що відповідає встановленому порушенню.

Вимоги як про стягнення з відповідача матеріальної компенсації за належну позивачці частку у праві на спільне майно, так і вимоги про припинення належної позивачеві частки в порядку ст. 365 ЦК України ніким із сторін не заявлялись і предметом даного спору не були.

Доводи відповідачів щодо неможливості вселення ОСОБА_3 до спірної квартири з підстав того, що позивач забезпечений іншим житлом, не є переконливими, оскільки як визначено ч.6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання, а відповідно до ч.2 ст. 317 ЦК України місце проживання власника та місцезнаходження майна за зміст права власності не впливають.

Судом першої інстанції обгрунтовано залишені без задоволення вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, оскільки допустимих доказів на підтвердження такої шкоди позивач суду не надав, її розмір не обґрунтував.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст.307, 309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2014 року по цій справі змінити, доповнивши його резолютивну частину вказівкою про виселення малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, із квартири АДРЕСА_1 разом з батьками ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: