Провадження № 2/750/3597/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого судді Рахманкулової І.П.

із секретарем Разумейко К.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи Дзень В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування,

третя особа - Об'єднання житлово - будівельних кооперативів м. Чернігова,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Обгрунтовано позов тим, що її батько ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, набув статусу члена житлово-будівельного кооперативу № 85 м. Чернігова на підставі рішення загальних зборів вказаного ЖБК щодо списків на заселення останнього, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 29 квітня 1982 року № 233. Споруджений ЖБК-85 м. Чернігова 215-квартирний житловий будинок АДРЕСА_3 у м. Чернігові було прийнято в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 05 липня 1982 року №361.

ОСОБА_6, перебуваючи у шлюбі із відповідачем, яка доводиться позивачу матір'ю, повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру № 169 у житловому будинку АДРЕСА_3 у м. Чернігові у 1990 році. При цьому, шлюб між ОСОБА_6 та відповідачем, укладений 29 жовтня 1977 року, було розірвано 10 січня 1984 року без проведення поділу спільно нажитого майна, та укладено повторно вже 25 червня 1984 року, із наступним його розірванням 13 серпня 1991 року, так само без проведення поділу спільно нажитого майна.

Статтею 16 Закону УРСР від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Частина 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За загальним правилом частини 1 статті 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно, ОСОБА_6 набув статус учасника спільної сумісної власності щодо вказаної вище квартири на рівних із ОСОБА_2 правах. Позивачу не відомо про факт укладення тієї чи іншої угоди щодо переходу фактично набутих повноважені співвласника зазначеної квартири від ОСОБА_6 до ОСОБА_2, що була укладена після 1990 року. Право власності ОСОБА_6 на 1/2 частку у праві власності на вказану вище квартиру так само не припинялося на підставах, визначених главою 12 Цивільного кодексу УРСР.

Пунктом 55 Примірного статуту було передбачено, що якщо член житлово-будівельного кооперативу виключений з кооперативу у випадках, передбачених підпунктами 4 і 6 (виїзд на інше постійне місце проживання) у пункту 50 цього Примірного статуту, помер або вибув з нього з інших причин, чи переселився в іншу квартиру в будинку того ж кооперативу, члени його сім'ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них.

Відповідно, ОСОБА_6 міг бути виключений із членів житлово-будівельного кооперативу № 85 м. Чернігова у зв'язку із виїздом на інше постійне місце проживання, а ОСОБА_2 - відповідно, могла бути прийнята до членів житлово-будівельного кооперативу № 85 м. Чернігова після виключення ОСОБА_6 із членів даного ЖБК на підставі пункту 5 статті 147 Житлового кодексу УРСР, не раніше 12 грудня 1991 року.

Окрім того, ОСОБА_6 жодним чином не був позбавлений можливості заявити про свій вихід зі складу членів ЖБК-85 м. Чернігова протягом усього часу наявності у нього статусу члена зазначеного ЖБК, тобто з 29 квітня 1982 року. Проте, позивачу не відомо про можливий факт подачі такої заяви.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно. Позивач виступила єдиним спадкоємцем батька за законом, прийнявши спадщину у передбаченому законом порядку. Щодо частини успадкованого позивачем нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 у м. Чернігові, позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 травня 2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 264.

Позивач зазначає, що у порядку спадкування за законом нею набуто належне ОСОБА_6 за життя право власності і на 1/2 частину квартири № 16 у житловому будинку АДРЕСА_3 у м. Чернігові.

Правовстановлюючим документом про належність 1/2 частки у праві власності на квартиру № 169 у житловому будинку АДРЕСА_3 у м. Чернігові спадкодавцеві ОСОБА_6 могло бути, зокрема, свідоцтво про право власності на певну ідеальну частину вказаного житла. Проте, за життя спадкодавець визначенням частки спільно нажитого у шлюбі з відповідачем майна не опікувався і таких документів не мав.

Враховуючи викладене, позивач, як спадкоємець, звернулася до суду з даним позовом, оскільки звернення до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом щодо фактично успадкованої нею від батька частки у праві власності на вказаний вище об'єкт нерухомого майна, є на даний час неможливим через відсутність зареєстрованого за спадкодавцем права власності на частину квартири.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та просили суд відмовити позивачу у його задоволенні.

Заперечення відповідач обґрунтувала тим, що згідно інформаційної довідки КП ЧМБТІ №2054 від 06.07.15 року вона являється одноосібним власником спірної квартири з 27.12.1991 року. Набуття права власності на цю квартиру вважається правомірним на підставі п.2 ст.328 ЦК України, оскільки протилежне не встановлене судом. На думку відповідача, позивачем не надано суду жодного доказу, який би поставив під сумнів законність набуття нею права власності на спірну квартиру. Не відповідає дійсності припущення позивача про те, що ОСОБА_6 на день смерті був членом ЖБК, так як у 1991 році між бувшим подружжям була досягнута усна домовленість, яка полягала в тому, що ОСОБА_6 забирає свої особисті речі і 1500 карбованців спільних коштів, виселяється з кооперативної квартири і поселяється на постійне проживання в квартиру своїх батьків за адресою: м. Чернігів, АДРЕСА_4. На виконання даної домовленості ОСОБА_6 написав правлінню ЖБК-85 заяву, в якій просив виключити його з членів ЖБК, а на його місце в члени ЖБК прийняти її та переоформити на неї кооперативну квартиру.

Крім того, відповідач у запереченні на позов вказує, що ОСОБА_6, знаючи про переоформлення кооперативної квартири на її ім'я в 1991 році, мав право протягом строку позовної давності звернутись з позовом до неї і визначити свою частку в паєнагромадженні ЖБК. Незважаючи на це, після виходу з членів ЖБК за життя він ніколи не пред'являв до неї жодної претензії з цього приводу та не намагався якимось чином претендувати на визнання за ним права власності на частину цієї квартири.

Представник третьої особи - Об'єднання житлово - будівельних кооперативів м. Чернігова у судовому засіданні підтримав заявлений ОСОБА_5 позов.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представники третьої особи, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно архівної довідки Чернігівської міської ради №291/18-55 від 12.10.2015 року, виконавчий комітет Чернігівської міської ради народних депутатів ухвалив рішення від 29.04.1982 року №233 про затвердження списку на заселення житлово - будівельного кооперативу №85, створеного на базі об'єднання «Промбудматеріали». До списку №167 включено ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, слюсаря Чернігівського підприємства «Кінотехпром» з 1972 року, сім'я у складі трьох чоловік (він, дружина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, працює на ЧРПЗ та дочка - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4), на двокімнатну квартиру №169 житловою площею 29,37 кв.м. на сьомому поверсі (а.с.15)

Між ОСОБА_11 та відповідачем був укладений 29 жовтня 1977 року шлюб, який було розірвано 10 січня 1984 року, а повторно сторони зареєстрували шлюб 25 червня 1984 року, із наступним його розірванням 13 серпня 1991 року.

Як пояснила в судовому засіданні відповідач, між нею та бувшим чоловіком була досягнута усна домовленість, яка полягала в тому, що ОСОБА_6 забирає свої особисті речі і 1500 карбованців спільних коштів, виселяється з кооперативної квартири і поселяється на постійне проживання в квартиру своїх батьків за адресою: м. Чернігів, АДРЕСА_4. На виконання даної домовленості ОСОБА_6 написав правлінню ЖБК-85 заяву, в якій просив виключити його з членів ЖБК, а на його місце в члени ЖБК прийняти її та переоформити на неї кооперативну квартиру.

Вказане підтверджується витягом з рішення №308 виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 28.10.1991 року, підпунктом 1.1 пункту 1 якого затверджено рішення загальних зборів ЖБК-85 від 09.07.1991 року про виключення з членів ЖБК-85 ОСОБА_6, який проживає в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 на підставі поданої ним заяви у зв'язку з розірванням шлюбу та зміною місця проживання. Цим же рішенням затверджено рішення загальних зборів ЖБК від 09.07.1991 року про прийняття в члени ЖБК -85 ОСОБА_2, сім'єю у складі двох чоловік та закріплено за нею квартиру АДРЕСА_1, яка раніше належала її бувшому чоловіку ОСОБА_6, яка проживає в цій квартирі на підставі п.55 Примірного статуту ЖБК (а.с.36).

З листа ОЖБК м. Чернігова від 08.09.2015 року вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 були зареєстровані в АДРЕСА_1 з 16 вересня 1982 року, а 12.12.1991 року ОСОБА_6 був знятий з реєстрації за вказаною адресою (а.с.10)

Інформаційною довідкою КП ЧМБТІ від 06.07.2015 року за №2054 підтверджується, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі реєстраційного посвідчення від 27.12.1991 року (а.с.11)

Частиною 2 статті 7 Закону СРСР від 06 березня 1990 року № 1305-1 «Про власність в СРСР» було визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває праве власності на це майно.

Копією довідки ЖБК -85 від 16.12.1991 року підтверджується, що квартира була повністю виплачена у 1990 році (а.с.34)

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року і спадщину після його смерті прийняла його донька - ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.05.2014 року (а.с.5)

Позивач успадкувала квартиру АДРЕСА_2, проте зареєстровано її місце проживання в АДРЕСА_1 власником якої згідно правовстановлюючих документів є відповідач (а.с.9).

Стаття 1216 Цивільного кодексу України визначає спадкуванням перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України вказує, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки за життя спадкодавець на мав права власності на частину спірної квартири, адже право власності на квартиру в цілому зареєстровано за відповідачем, а тому частина спірної квартири не може входити до складу спадщини, адже вона не належала спадкодавцю.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд ,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.П.Рахманкулова