УХВАЛА

іменем україни

8 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання заповіту недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7, з якою він більше 20 років перебував у фактичних шлюбних відносинах. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила квартира АДРЕСА_1, у якій вони проживали. За життя ОСОБА_7, 24 грудня 2012 року, склала заповіт, яким заповіла йому усе своє майно та який підписала самостійно. У результаті повторного інсульту та інфаркту, який стався у ОСОБА_7 28 лютого 2013 року, стан її здоров'я погіршився, вона перебувала на стаціонарному лікуванні, де він її доглядав разом зі своєю дочкою. Після виписки з лікарні стан її здоров'я не покращився, у виписці з хвороби було зазначено, що ОСОБА_7 потребує стороннього догляду і не здатна до самообслуговування. 9 квітня 2013 року онуки ОСОБА_7: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вигнали його з вказаної квартири та зазначили, що будуть самостійно доглядати за нею. У подальшому він дізнався, що 21 травня 2013 року ОСОБА_7 нібито запросила додому нотаріуса та склала новий заповіт на ім'я дітей ОСОБА_5: ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_6 Вважав, що ОСОБА_7 на момент укладення другого заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки стан її здоров'я був тяжким, внаслідок чого вона ІНФОРМАЦІЯ_3 померла.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати заповіт від 21 травня 2013 року недійсним.

У жовтні 2013 року ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 та ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що онука ОСОБА_7 - ОСОБА_9 займалась її доглядом та утриманням, а саме оплачувала комунальні послуги, придбавала ліки, продукти харчування. Після смерті ОСОБА_7 вони понесли всі витрати, пов'язані з її похованням. Зазначали, що за життя ОСОБА_7 не була визнана недієздатною.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5, ОСОБА_4 просили визнати заповіт від 24 грудня 2012 року, складений на користь ОСОБА_3 недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано заповіт від 21 травня 2013 року, укладений від імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_4 недійсним. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_7, будучи дієздатною фізичною особою за станом свого здоров'я, незважаючи на відсутність такого висновку експертизи, але за оцінкою інших доказів на момент укладення заповіту на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суди виходили із того, що утримання та догляд за ОСОБА_7 за її життя, понесення витрат на її поховання не є підставами для визнання недійсним заповіту, складеного на ім'я ОСОБА_3

Проте погодитись із висновками судів в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7, яка за життя, 24 грудня 2012 року, зробила заповідальне розпорядження, яким все своє майно заповіла ОСОБА_3

21 травня 2013 року ОСОБА_7 зробила інше заповідальне розпорядження, яким все своє майно заповіла в рівних частках дітям ОСОБА_5: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнаючи заповіт від 21 травня 2013 року недійсним, суди виходили із того, що хоча у висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 5 червня 2014 року немає відповіді щодо психічного захворювання та можливості розуміння своїх дій на момент складення цього заповіту, але аналіз інших доказів дає право стверджувати, що ОСОБА_7 на момент складення заповіту була дієздатною особою, проте за станом здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Разом з тим, суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

При цьому суди не врахували, що у вказаному висновку експертизи від 5 червня 2014 року зазначено, що дати відповідь на питання щодо того, чи хворіла ОСОБА_7 на психічне захворювання на час підписання заповіту від 21 травня 2013 року, та чи розуміла значення своїх дій є неможливим.

Таким чином, висновком експертизи не встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час посвідчення заповідального розпорядження від 21 травня 2013 року, а лише зазначено про неможливість такого встановлення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6 - 9 цс 12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суди зазначене не врахували та дійшли передчасного висновку про недійсність заповіту від 21 травня 2013 року. При цьому висновки судів на аналізі інших доказів є непереконливими, такі докази є недостатніми, у своїй сукупності та взаємозв'язку не дають висновку про обґрунтованість позову (ст. 212 ЦПК України).

Тобто, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком судів щодо відмови в задоволенні зустрічного позову, так як відсутні підстави для визнання заповіту від 24 грудня 2012 року на ім'я ОСОБА_3 недійсним, так як судові рішення в цій частині відповідають вимогам закону.

Так, звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання заповіту від 24 грудня 2012 року, складеним за життя ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, недійсним, як на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 яка діє в інтересах ОСОБА_8, та ОСОБА_12 посилались на те, що ОСОБА_12 займалась доглядом та утриманням ОСОБА_7, а саме оплачувала комунальні послуги, придбавала ліки, продукти харчування. Після смерті ОСОБА_7 вони понесли всі витрати, пов'язані з її похованням. Зазначали, за життя ОСОБА_7 не була визнана недієздатною.

Вирішуючи вказаний спір, суди вірно вважали, що вказані обставини не є підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, їх рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2015 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання заповіту недійсним скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко