УХВАЛА

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом кредитної спілки «Сяйво Карпат» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання кредитного договору та стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2009 року, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року кредитна спілка «Сяйво Карпат» (далі - КС «Сяйво Карпат») звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за кредитним договором, укладеним 24 жовтня 2007 року між спілкою та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 6 тис. грн зі сплатою 42 % річних від суми залишку кредиту за кожний день користування кредитом на 24 фактичних місяці. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 24 жовтня 2007 року між спілкою та ОСОБА_4 й ОСОБА_5 було укладено два окремих договори поруки, за якими поручителі взяли на себе обов'язки відповідати перед спілкою за виконання зобов'язань позичальника. Оскільки зобов'язання за кредитним договором позичальник не виконував, на вимоги банку позичальник і поручителі не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 11 228 грн 69 коп.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2009 року позов КС «Сяйво Карпат» задоволено. Розірвано кредитний договір від 24 жовтня 2007 року, укладений між КС «Сяйво Карпат» та ОСОБА_3 Стягнуто солідарно на користь КС «Сяйво Карпат» з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 11 228 грн 69 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У вересні 2014 року КС «Сяйво Карпат» звернулася до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, видано на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2009 року у вказаній справі.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від

24 вересня 2014 року заяву КС «Сяйво Карпат» задоволено. Видано дублікати виконавчих листів на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2009 року.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2015 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2009 року та ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від

24 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу з ОСОБА_4, ухвалу міськрайонного суду про видачу дублікатів виконавчих листів та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову до неї та про відмову у видачі дублікатів виконавчих листів.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконала свої зобов'язання за кредитним договором, вона і поручителі на вимоги не реагували, допущено заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителів.

Також суд видав дублікати виконавчих листів.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому вважав, що позов до поручителів пред'явлений протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому поруку вважав не припиненою. Також вважав обґрунтованими ухвали районного суду про видачу дублікатів виконавчих листів на виконання рішення районного суду, які були втрачені при пересилці після прийняття постанови державним виконавцем про їх повернення.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що за кредитним договором, укладеним 24 жовтня 2007 року між КС «Сяйво Карпат» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 6 тис. грн зі сплатою 42 % річних від суми залишку кредиту за кожний день користування кредитом на 24 фактичних місяці. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 24 жовтня 2007 року між КС «Сяйво Карпат» та ОСОБА_4 й ОСОБА_5 було укладено два окремих договори поруки, за якими поручителі взяли на себе обов'язки відповідати перед спілкою за виконання зобов'язань позичальника. Зобов'язання за кредитним договором позичальник не виконував, на вимоги банку позичальник і поручителі не реагували, утворилась заборгованість за розрахунком спілки у розмірі 11 228 грн 69 коп.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив з того, що пунктом 2.1 кредитного договору кінцевий строк виконання основного зобов'язання 29 жовтня 2009 року після спливу 24 фактичних місяців, тому пред'явлення позову до поручителя у листопаді 2009 року вважав таким, що пред'явлений протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому зазначив, що матеріали справи містять претензійний лист від 28 жовтня 2008 року з вимогою про погашення заборгованості по кредиту (а. с. 14) разом із повідомленням про вручення його ОСОБА_4 27 жовтня 2008 року.

Відповідно до п. 3.1 договору поруки відповідальність поручителя настає у випадку, коли боржник не виконує, або неналежним чином виконує свої грошові зобов'язання згідно договору кредиту.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (чч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручителі) первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами протягом 24 фактичних місяців від дати надання позичальнику кредиту, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів (пп. 2.1, 3.4 кредитного договору).

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судом установлено, що 21 жовтня 2008 року позичальнику і поручителям КС «Сяйво Карпат» надіслала вимоги про погашення кредитної заборгованості (а. с. 13, 14, 15), зазначивши в них, що станом на 21 жовтня 2008 року за боржником значиться сума заборгованості з несплаченими відсотками за користування кредитом.

Крім того, із наданого банком розрахунку (а. с. 12) вбачається, що кредит не погашався з жовтня 2007 року (іншого позивач не зазначив і суд не встановив).

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд чітко не встановив, коли у кредитора виникло право вимоги до поручителів, але цей строк є не пізніше 21 жовтня 2008 року, коли була надіслана вимога, проте з позовом до суду КС «Сяйво Карпат» звернулась лише у листопаді 2009 року, тоді як ч. 4 ст. 559 ЦК України вказує на необхідність дотримання шестимісячного строку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові № 6-128 цс 14 від 8 жовтня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України колегія суддів звертає увагу апеляційного суду й на інші порушення, допущені районним судом, та які ним не усунуті.

Відповідно до ч. 3 ст. 554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов'язання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-185 цс 14 від 17 грудня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У зв'язку з цим судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в повному обсязі.

Крім того, переглядаючи апеляційну скаргу на ухвалу районного суду від 24 вересня 2014 року, якою задоволено заяву КС «Сяйво Карпат» про видачу дублікатів виконавчих листів, апеляційний суд у порушення вимог ст. 370 ЦПК України не звернув уваги на те, що дублікат виконавчого листа може бути виданий лише на виконання рішення суду, що набрало законної сили. При цьому, відкривши 17 лютого 2015 року апеляційне провадження та поновивши строк апеляційного оскарження (а. с. 82 - 83), тим самим підтверджено, що рішення суду не набрало законної сили і не є обов'язковим до виконання.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик