Номер провадження: 22-ц/785/6463/15
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника відповідача, ПАТ "Державний ощадний банк України", Горика В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2015 року за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спори, ОСОБА_5, про визнання іпотечного договору припиненим,

в с т а н о в и л а:

06 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання іпотечного договору частково недійсним, а 15 червня 2015 року звернулась з заявою про зміну предмету позову на визнання іпотечного договору припиненим, обґрунтовуючи вимоги тим, що 29 серпня 2007 року між ПАТ «Держаний ощадний банк України» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №1873-н, за яким Банк надав йому кредит в іноземній валюті в розмірі 90 000 дол. США зі сплатою 14 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку на строк до 29 серпня 2016 року. Одночасно в якості забезпечення виконання обов'язків за кредитним договором між Банком та нею був укладений договір поруки №1873-н, за яким поручитель зобов'язалася перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, а також між Банком та нею як майновим поручителем був укладений договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку Банку ? частину квартири АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року договір поруки від 29 серпня 2007 року, укладений між нею та Банком, визнаний припиненим. Вона вважає, що у разі припинення зобов'язання поруки, застава, що забезпечує виконання зобов'язання поруки, є також припиненою.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 559 ЦК України, позивачка ОСОБА_4 просила суд позов задовольнити (а.с. 3-8, 51-54).

Представник відповідача, Банку, проти позову заперечувала й в своїх письмових поясненнях зазначала, що поняття «поруки» та «майнової поруки» є абсолютно різними за своїм змістом та за підставами припинення. Позичальником ОСОБА_5 не погашена заборгованість за кредитним договором, тому договір іпотеки, який укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань за основним договором, не припинив свою дію (а.с. 47-48).

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмолено та вказано, що у разі набранням рішенням законної сили скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2015 року, а саме зняти арешт з ? частини квартири АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_4 (а.с. 65-67).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права (а.с. 71-74).

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача, Банку, просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_4, пояснення на апеляцію представника відповідача, ПАТ "Державний ощадний банк України", Горика В.М., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За положеннями ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено випадки припинення іпотеки, а саме іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, з інших підстав, передбачених цим законом.

Судом першої інстанцуії встановлено, що 29 серпня 2007 року між ПАТ «Держаний ощадний банк України» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №1873-н, за яким Банк надав йому кредит в іноземній валюті в розмірі 90 000 дол. США зі сплатою 14 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку на строк до 29 серпня 2016 року.

Одночасно в якості забезпечення виконання обов'язків за кредитним договором між Банком та нею був укладений договір поруки №1873-н, за яким поручитель зобов'язалася перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, а також між Банком та третьою особою ОСОБА_5, позивачкою ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, як майновими поручителями був укладений іпотечний договір, за яким в іпотеку Банку передана квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям в рівних частках (по ? частини кожному) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 березня 1997 року (а.с. 10-15).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року договір поруки від 29 серпня 2007 року, укладений між позивачкою ОСОБА_4 та Банком, визнаний припиненим (а.с. 55-57).

Згідно п. 1.1. іпотечний договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору №1873-н від 29.08.2007 року, а також усіх додаткових умов до нього. Відповідно до п. 5.1 договір набуває чинності з часу його нотаріального посвідчення.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено, що основний кредитний договір виконаний належно, тому її права не порушені Банком й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України ці права не підлягають судовому захисту.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання позивачки ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що на те, рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що у разі припинення зобов'язання поруки, застава, що забезпечує виконання зобов'язання поруки, є також припиненою, не приймаються до уваги за таких підстав.

Порука є видом забезпечення виконання зобов'язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов'язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов'язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У пунктах 20, 22 та 23 постанови №5 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникли з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що з урахуванням статей 553-554 ЦК договір поруки укладається кредитором за зобов'язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Підстави припинення договору іпотеки зазначені в п. 5.2 договору: припинення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою; знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодавці не замінили або не відновили предмет іпотеки; реалізації предмета іпотеки; набуття іпатекодержателем на підставах, передбачених чинним законодавством України та договором права власності на предмет іпотеки; розірвання цього договору за угодою сторін, яка посвідчується нотаріально, і інших випадках, передбачених чинним законодавством України (а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що основне кредитне зобов'язання не виконується належним чином, станом на 29 березня 2015 року у позичальника ОСОБА_5 виникла заборгованість на загальну суму 159593,06 дол. США та пеня за комісійну винагороду за супроводження кредиту на суму 9416,28 грн. (а.с. 24), 18 березня 2015 року позивачці ОСОБА_4 була направлена вимога про усунення порушення, дострокове погашення боргу та попереджено, що у випадку непогашення боргу в 30-денний термін Банк був вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с. 25-26).

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обставини справи, що мають значення для справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік