АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1140/15 Головуючий І інстанції - Скотар А.Ю.
Справа № 643/9316/14-ц Доповідач - Сащенко І.С.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - Овсяннікової А.І., Бездітко В.М.,

при секретарі - Стрельченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування своїх вимог зазначив, що за договором позики передав ОСОБА_3 кошти в сумі 76000 грн. строком до 10.09.2013 року, що підтверджується відповідною розпискою, проте до теперешнього часу відповідач борг не повернув.

ОСОБА_3 позов не визнав, звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним правочин - розписку від 05.09.2013 року, як такий, що укладений під впливом обману; відмовити в задоволенні первісного позову та стягнути з ОСОБА_5 завдані збитки у сумі 2000 грн., моральну шкоду - 1000 грн. та постановити окрему ухвалу, якою повідомити правоохоронні органи м.Києва про злочинні дії останнього.

ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав свій позов, проти зустрічного позову заперечував.

ОСОБА_3 проти первісного позову заперечував, зазначивши, що дійсно заповнював бланк розписки, на яку посилається позивач, проте ніяких коштів за нею не отримував і взагалі з ОСОБА_5 не знайомий. 05.09.2013 року він за попередньою домовленістю із ОСОБА_6, генеральним директором ТОВ «Мега-поліграф», з газетного паперу вказаного товариства вартістю 76000 грн. виконав печатне замовлення. Бланк спірної розписки був наданий йому ОСОБА_7 начебто на прохання ОСОБА_6, як гарантія виконання замовлення. Розписка, як безгрошова, повинна була бути розірвана після виконання замовлення, як це робилось до того часу при подібних взаємовідносинах з керівництвом ТОВ «Мега-поліграф», натомість цього зроблено не було, розписка не була знищена, в чому вбачається обман, та потрапила до ОСОБА_5, який звернувся до суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені в повному обсязі - стягнуто на його користь заборгованість за договором позики від 05.09.2013 року в сумі 76000 грн. та судовий збір 760 грн., в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, зупинити провадження на підставі п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України у зв'язку з неможливістю розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в Оболонському районному суді м. Києва та до закінчення розслідування у м. Києві кримінального провадження №0008394 від 28.09.2014 року для встановлення всіх обставин в повному обсязі, а також визнати недійсним правочин - розписку від 05.09.2013 року.

В своїй апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 просить зупинити провадження по справі, відмовити ОСОБА_5 в незаконних позовних вимогах, визнати правочин - розписку від 05.09.2013 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

Апелянти посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що суд не взяв до уваги довідку мобільного оператора за вересень 2013 року, яка свідчить, що ОСОБА_3 ніколи не спілкувався з ОСОБА_5 Також не було встановлено, що грошові кошти ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційні скарги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що доказів, які б спростовували факт складання розписки і отримання коштів ОСОБА_3 та його представником не надано.

Вказаний висновок суду судова колегія апеляційного суду вважає вірним.

Встановлено, що 05.09.2013 року ОСОБА_3 написав розписку, відповідно до якої він позичив у ОСОБА_5 кошти у розмірі 76000 грн., які зобов'язався повернути до 10.09.2013 року ( а.с. 105 ).

Факт написання розписки сторонами не спростовується.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме, якщо одна зі сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 (далі - постанова) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У п. 20 вказаної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 та його представником не надано доказів на підтвердження того, що договір було укладено під впливом обману, чи інших обставин.

Посилання відповідача та його представника в апеляційних скаргах на те, що ОСОБА_3 ніколи не спілкувався з ОСОБА_5, зокрема належним стороні телефоном, що може бути доказом на підтвердження неукладення договору позики та неотримання коштів судовою колегією не приймаються.

Той факт, що роздруківка вхідних та вихідних дзвінків за окремим телефонним номером мобільного оператора за вересень 2013 року не містить даних про те, що ОСОБА_5 в цей період часу телефонував на цей номер таким доказом слугувати не може, оскільки крім окремо визначеного телефону існують інші телефони та інші засоби комунікації.

Зважаючи на те, що кошти, отримані ОСОБА_3 до цього часу ним не повернуті, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовив в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Суд розглянув справу в межах заявлених вимог. Доводи апеляційних скарг висновків не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суду відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 301, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 312, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді