УХВАЛА

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1 травня 2013 року працював у відповідача на посаді директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор». Наказом голови правління цього товариства від 27 березня 2014 року 121-к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_3 просив суд визнати незаконними наказ про його звільнення, стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату, середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор». Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 травня 2014 року по 20 серпня 2014 року у розмірі 22 390 грн 20 коп., невиплачену заробітну плату у розмірі 6 758 грн 63 коп. та моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Рішення в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди змінено, зменшено розмір стягнутої з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди з 1 тис. грн до 300 грн. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що проведена на підприємстві перевірка була призначена з порушенням вимог закону - за анонімним повідомленням, а тому виявлені під час проведення такої перевірки порушення трудових обов'язків не можуть бути підставою для звільнення позивача, а якщо його діями товариству заподіяна шкода, то роботодавець повинен був діяти згідно ст. 130 КЗпП України.

Скасовуючи рішення районного суду в частині позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відмовляючи у задоволенні цих вимог і зменшуючи розмір стягнутої моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що позивач систематично порушував трудову дисципліну і кожне із виявлених під час службової перевірки порушень може вважатися одноразовим грубим, виходячи із істотного порушення фінансової дисципліни та заподіяння збитків підприємству, а тому можуть бути підставою для звільнення позивача за п. 1 ст. 41 КЗпП України. При цьому послався на те, що при застосуванні такого дисциплінарного стягнення як звільнення, відповідачем враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку та розмір заподіяної шкоди, а також дотримано шестимісячний строк для застосування стягнення, передбачений ч. 2 ст. 148 КЗпП України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 1 травня 2013 року ОСОБА_3 працював на посаді директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор». Наказом голови правління цього товариства від 27 березня 2014 року 121-к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

За положеннями п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами.

За змістом указаної норми підставою для звільнення з роботи, є вчинення особою разового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваючого, зокрема, неналежне виконання своїх обов'язків, що може потягти за собою застосування дисциплінарних стягнень і звільнення з інших підстав.

В акті про результати службового розслідування від 21 травня 2014 року зазначено, що нестача дизельного пального, в тому числі, через неправомірні дії ОСОБА_3, які виразилися у неоднократному використанні дизпалива для перевезень вантажів на автомобілях підприємства в інтересах третіх осіб у період грудень 2013 року - лютий 2014 року. При цьому сума збитків склала 13 135 грн, без врахування амортизації автомобілів,витрат на мастила, обслуговування та заробітної плати водіїв. Крім того, було встановлено інші порушення, зокрема, вивезення в листопаді 2013 року 6 180 літрів дизпалива, які не були обліковані, неодноразове безпідставне списання дизтоплива за роботи які фактично виконано не було, загальний розмір прямих збитків підприємству складає 104 200 грн.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Отже, суд повинен перевірити дотримання строку застосування дисциплінарного стягнення до кожного конкретного порушення, що стало приводом для звільнення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

У порушення вимог ст. ст. 212- 214, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував, не перевірив доводів сторін, не дав їм належної оцінки. При цьому, посилаючись на виявлені під час службової перевірки неодноразові тобто систематичні порушення, не врахував, що підставою для звільнення з підстав ч. 1 ст. 41 КЗпП України є вчинення особою разового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваючого, зокрема, неналежне виконання своїх обов'язків; не встановив фактичних обставин; не визначилися з характером спірних правовідносин та дійшов передчасного висновку, що звільнення ОСОБА_3 було проведено законно.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу скаргою ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта