Справа №591/3011/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Міліціанов Р. В.
Номер провадження 22-ц/788/1984/15 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Дубровної В. В. , Хвостика С. Г.

при секретарі - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, Сумської міської ради, треті особи - ОСОБА_7, Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Сумської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , який уточнили у ході судового розгляду справи про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, з підстав передбачених ст.ст.71, 72 ЖК України. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що відповідачі, а саме їх донька та онук більше шести місяців без поважної причини не проживають у квартирі, не користується нею, не несуть витрати по її утриманню, а у грудні 2012 року виїхали з квартири та постійно проживають у АДРЕСА_2 разом зі своїм чоловіком та батьком у належному йому будинку. (т.1 а.с.4-5, 216-217)

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 21 вересня 2015 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. (т.1 а.с.242-243)

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позов не правильно застосував до спірних правовідносин положення ст.71 ЖК України щодо збереження житлового приміщення протягом шести місяців при тимчасовій відсутності наймача або членів йог сім'ї, оскільки своє місце проживання вона була змушена покинути через неправомірну поведінку інших членів сім'ї, які у порушення вимог ст.60 ЦПК України не довели належними та допустимими доказами її відсутність без поважних причин у житловому приміщенні з січня 2014 року по 29 квітня 2015 року. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано принцип 4 Декларації прав дитини, ч.3 ст.27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», які гарантують право дитини на належне житло. Вважає, що справа розглянута судом односторонньо, так як в порушення вимог ст.ст.59, 212 ЦПК України, неприйняті надані нею докази проживання дитини у спірній квартирі: медична документації лікарні, фототаблиця із зображенням дитини та її особистих речей у квартирі та висновки Служб у справах дітей, у той час як в основу рішення суд поклав одержану із порушенням встановленого порядку довідку сільського голови Протаса І.В. від 16 квітня 2015 року №153 та покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, які перебувають у дружніх стосунках з позивачами. Вважає недоведеним порушення прав позивачів, зокрема на оформлення субсидії. Апелянт також зазначає у скарзі, що шляхом позбавлення її та дитини права користування квартирою, батьки та брат хочуть збільшити власні частки при реалізації у майбутньому права на приватизацію спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_11 у засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи буди повідомлені належним чином, тому зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України така неявка сторін не перешкоджає апеляційному провадженню у справі. Розглянувши клопотання представника відповідача ОСОБА_11 про відкладання розгляду справи, колегія суддів вважає, що дане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки причини неявки належним чином повідомленого представника, а саме участь в іншому судовому засіданні, є неповажними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів та представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин, а тому є підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Однак колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального та матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Так, згідно до правил ст.ст.71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до абзацу 1 пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Із матеріалів справи вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 (позивач по справі, основний квартиронаймач) та члени її сім'ї - ОСОБА_5 (позивач по справі, чоловік), ОСОБА_7 (третя особа, син), ОСОБА_3 (відповідач по справі, донька), ОСОБА_6 з 28 серпня 2015 року (відповідач по справі, онук) .

Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі підтверджується ксерокопіями паспорта позивачів, довідками КП «Сумижитло» СМР (т.1 а.с.6, 9-10, 33, 218)

Вказана квартира неприватизована, тому відноситься до державного житлового фонду.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачі просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - зазначеною квартирою, з підстави, передбаченої ст.71 ЖК України, а саме: відсутності відповідачів у квартирі понад шість місяців.

З урахуванням вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, факт відсутності відповідачів повинен бути доведеним позивачем.

Суд дійшов висновку, що відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі без поважних причин понад 6 місяців і при цьому посилався на докази, які були надані позивачами, а саме на довідку виконавчого комітету Битицької сільської ради Сумського району від 16 квітня 2015 року №153, з якої вбачається що відповідачі фактично проживають в АДРЕСА_2 у будинку, який належить на праві власності ОСОБА_12 - чоловіку ОСОБА_3 (т.1 а.с.8); на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які повідомили про не проживання відповідачки ОСОБА_3 та її дитини з грудня 2012 року у спірній квартири та про відсутність у квартири її особистих речей, а також на довідку про відвідування відповідачем ОСОБА_6 дошкільного закладу у с.Пушкарівка Сумського району.

Проте, підтвердження факту відсутності відповідачів у квартирі показаннями свідків та довідками є недостатніми. Оцінюючи докази, які надали суду позивачі, суд не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Крім того, поза увагою суду залишилось те, що позивачами не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження відсутності відповідачів за місцем реєстрації та причин відсутності відповідачів понад встановлені строки.

Зокрема, у справі відсутні акти балансоутримувача будинку про відсутність відповідачів за місцем їх реєстрації, акти про проживання відповідачів в іншому населеному пункті, а також акти про те, що у спірній квартирі відсутні речі відповідачів та докази перевезення та знаходження речей за іншим місцем проживання відповідачів.

Пояснення допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не містять обставин щодо причин відсутності відповідачів у спірному жилому приміщенні, а тому на думку колегії суддів не можуть бути розцінені як достовірні докази на підтвердження вимог позивачів.

На підтвердження своїх доводів про те, що відповідачі не проживали в спірному жилому приміщенні без поважних причин, позивачі посилалися також на довідки що ОСОБА_6 відвідує дошкільну групу Пушкарівського НВК (т.1 а.с.158, 159), та отримує медичну допомогу у фельдшерському пункті с.Битиця, а також на довідку виконавчого комітету про фактичне проживання ОСОБА_3 у АДРЕСА_2. (т.1 а.с.160, 162, 8)

Суд прийняв ці докази і обґрунтував ними рішення, однак оцінки відповідно до вимог ст.212 ЦПК України їм не дав.

Між тим, ці довідки, які були покладені в основу судового рішення не містять даних, на підставі яких суд прийшов до висновку про відсутність відповідачів в спірній квартирі саме з грудня 2012 року, про причини такої відсутності, а тільки містять твердження про відвідування онуком позивачів ОСОБА_6 дошкільної групи у грудні 2014 року, а також у лютому - квітні 2015 року, а також проживання відповідача ОСОБА_3 у АДРЕСА_2 у будинку свого чоловіка, без зазначення періоду такого постійного проживання, що у свою чергу підтверджує доводи апелянта ОСОБА_3 про час її вимушеного проживання у АДРЕСА_2 саме з грудня 2014 по квітень 2015 року, а не з грудня 2012 року.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачка ОСОБА_3 зазначала, що вона визнає сам факт не проживання у квартирі, але з травня по липень 2014 року та з грудня по березень 2015 року, та вказує на те, що між нею та батьками (позивачами по справі) виникли конфліктні стосунки, оскільки вона відмовилася на вимогу батьків розлучитися з її чоловіком ОСОБА_3 та припинити другу вагітність. Після її відмови батьки заборонили їй проживати разом з ними по місцю її реєстрації, внаслідок чого вона змушена була залишити спірну квартиру у м.Суми, оскільки такі складні стосунки між батьками могли негативно сказатися на психологічному стані здоров'я її дитини та належному протіканні вагітності. Вона до теперішнього часу не має можливості проживати за місцем своєї реєстрації де залишилися її особисті речі та речі дитини у зв'язку з наявними конфліктними стосунками між батьками, відсутністю у неї ключів, які забрали у неї батьки, та вважає, що єдиною підставою звернення до суду з позовом є бажання батьків позбавити її та її дитину права на безоплатну приватизації квартири. (т.1 а.с.39, 235-236)

Ці обставини були підтверджені показаннями допитаних у засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12, а також факт наявності конфлікту між батьками не заперечував у суді першої інстанції і третя особа по справі - ОСОБА_7, який є рідним братом відповідачки ОСОБА_3 і ці обставини не були належним чином спростовані позивачами по справі, а суд першої інстанції, критично оцінюючи такі покази свідків, оцінки цим доказам, наданим відповідачкою в обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України не дав.

Більш того, як видно з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 не втратила інтересу до спірної квартири, оскільки періодично приїжджала у гості до батьків з дитиною, проживала у квартирі, що підтверджено також показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, і позивачами також не оспорюється.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував зазначені обставини та помилково ухвалив рішення про задоволення позову, оскільки у відповідачів не було фізичної можливості користуватися зазначеною квартирою внаслідок складних стосунків між батьками, іншого постійного місця проживання, окрім спірної квартири, відповідачі не мають, а тому приходить до висновку, що відповідачі були відсутні в квартирі понад 6 місяців з поважних причин і підстав визнавати ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, немає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що сторони отримали дану квартиру на підставі ордеру, а тому законним і справедливим буде збереження за відповідачем ОСОБА_3 та її малолітньою дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_3, права на користування жилим приміщенням квартири за місцем їхньої реєстрації.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням вимог процесуального та матеріального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 21 вересня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, Сумської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -