АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: П'ята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом про визнання недійсним заповіт як особисте розпорядження на випадок смерті, складений померлою ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24.05.2008 за реєстровим № 1007 на ім'я ОСОБА_4.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19.08.2015 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт посилається на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції не були повно з'ясовані обставини справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Висновки суду не відповідають дійсним обставинам і матеріалам справи, порушені і неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу свого рішення висновок судово-психіатричної експертизи, оскільки її висновки охоплюють період лише першого інсульту померлої ОСОБА_5, а остання перенесла до складення заповіту ще і другий інсульт, в зв'язку з чим даний висновок не може бути беззаперечним доказом по справі. Зазначила, що судом не було проведено належну оцінку показів свідків.

Справа № 760/16059/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/12897/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні доказ на підтвердження того, що ОСОБА_5 на день складання спірного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 81 років померла ОСОБА_5, яка була матір'ю позивачки - ОСОБА_3 та бабцею відповідачки - ОСОБА_4. (а. с. 11). При своєму житті 24.05.2008 ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_4. належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І.Р. за реєстровим № 1007 (а. с. 51). Після смерті спадкодавця позивач звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини, але їй стало відомо про існування вищезгаданого заповіту. Разом з тим, позивач вважає спірний заповіт недійсним, оскільки її мати на момент його підписання, на думку останньої, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно положень ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Зокрема, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем, а якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу - за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, і може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Статтею 1253 ЦК Українипередбачено, що якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Зі змісту оскаржуваного заповіту вбачається, що даний документ посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І.Р. за реєстровим № 1007, який до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса (а. с. 51).

Згідно з ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, необхідно враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Матеріали справи свідчать, що відповідно довисновку судово-психіатричного експерта № 215 від 23.03.2015 складеної експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, під час складання заповіту 24.05.2008 виявляла ознаки органічного емоційно-лабільного (атенічного) розладу судинного ґенезу (F 06.6 згідно з МКАХ-10) і за своїм психічним станом на час складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а. с. 199-203).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним правильними.

Доводи апелянта про необґрунтованість висновків судово-психіатричного експерта № 215 від 23.03.2015, на думку колегії суддів, є такими, що не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Також, необґрунтованими на думку колегії суддів є посилання апелянта на те, що при розгляді справи суд першої інстанції не дав належної оцінки показам свідків.

З матеріалів справи вбачається, що свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 пояснили, що практично до самої смерті померла усвідомлювала свої дії та керувалася ними.

Показання в судовому засіданні свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 також на думку колегії суддів не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки їх пояснення не спростовують висновків вказаної експертизи.

При цьому колегія суддів враховує, що за приписами ст. 218 ЦПК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук