Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Ковельської міської ради про надання жилого приміщення

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 11 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Ковельської міської ради, у якому з урахуванням уточнень просив суд поновити строк звернення до суду, зобов'язати відповідача надати йому однокімнатну квартиру у будь-якому районі м. Ковеля, поновивши дію рішення Ковельського міського суду від 27 грудня 1989 року.

Вимоги мотивував тим, що у 1970 році разом із сім'єю був вселений у квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордера, виданого підприємством «Ковельсільмаш». У 1989 році КЕЧ було розпочато судовий процес про розмін його трикімнатної квартири та його виселення з квартири. Рішенням Ковельського міського суду від 27 грудня

1989 року виселено його з квартири АДРЕСА_1 та переселено в однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Він ордер на однокімнатну квартиру не отримував і в квартиру не вселявся, оскільки, вважаючи дане рішення суду незаконним, вживав заходи щодо відновлення свого права. Ухвалою Верховного Суду УРСР від 28 листопада 1990 року рішення суду про його переселення в однокімнатну квартиру залишено без змін. Із вказаним рішенням він не погодився і вподальшому звернувся до Європейського Суду, однак у 2013 році Європейським Судом з прав людини подану ним заяву про порушення його права на житло визнано неприйнятною.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11 липня 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У справі судами встановлено, що ОСОБА_3 був вселений у квартиру АДРЕСА_1 площею 35, 07 кв. м у 1970 році на підставі ордера НОМЕР_1, виданого Ковельським заводом сільгоспмашин Міністерства тракторного і сільськогосподарського машинобудування у зв'язку зі знесенням будинку АДРЕСА_3 (а. с. 8).

Рішенням Ковельської міської ради народних депутатів від 13 липня 1989 року № 146 в обмін на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 було виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 площею 16, 7 кв. м, а його дружині ОСОБА_4 - однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 площею 18, 6 кв. м, на підставі якого виконавчим комітетом Ковельської міської ради народних депутатів видано ордери на жилі приміщення НОМЕР_2 (на ім'я ОСОБА_3) та НОМЕР_3 (на ім'я ОСОБА_4) від 14 липня 1989 року (а. с. 59-62). ОСОБА_4 отримала ордер 21 грудня 1989 року.

Рішенням Ковельського міського суду від 27 грудня 1989 року ОСОБА_3 виселено із квартири АДРЕСА_1 із переселенням в однокімнатну квартиру АДРЕСА_2

а. с. 11-13).

У рішенні Ковельського міського суду від 27 грудня 1989 року зазначено, що ОСОБА_3 звертався до начальника гарнізону із заявою щодо проведення обміну трикімнатної квартири на дві однокімнатні у зв'язку із неможливістю проживання в одній квартирі із колишньою дружиною. Позов визнав частково та заперечував лише щодо поверху виділеної квартири.

Постановою президії Волинського обласного суду від 12 вересня 1990 року скасовано рішення Ковельського міського суду від 27 грудня 1989 року, справу передано на новий розгляд (а. с. 24, 25).

Ухвалою Верховного Суду Української РСР від 28 листопада 1990 року скасовано постанову президії Волинського обласного суду від 12 вересня 1990 року, залишено в силі рішення Ковельського міського суду від 27 грудня 1989 року (а. с. 27-29).

У 2008 році ОСОБА_3 звертався за захистом права на житло до Європейського Суду з прав людини. Листом від 04 липня 2013 року заяву ОСОБА_3 повернуто як неприйнятну (а. с. 30).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із встановлених у рішенні Ковельського міського суду від 27 грудня 1989 року обставин про те, що ОСОБА_3 звернувся із заявою про обмін трикімнатної квартири на дві однокімнатні у зв'язку із неможливістю проживання в одній квартирі із колишньою дружиною, однак виселитися відмовився та був примусово виселений із займаної квартири із переселенням в однокімнатну квартиру із зазначенням адреси.

На підставі цих обставин суд дійшов висновку про те, що позивач із власної ініціативи відмовився від вселення у надане у порядку обміну житло, із клопотанням про продовження строків для отримання ордеру та вселення не звертався. Для одержання іншого жилого приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду у встановленому законом порядку не звертався.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили характер спірних правовідносин, правову норму, яка їх регулює, повно та всебічно дослідили обставини, якими обґрунтовано вимоги й заперечення сторін, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові з урахуванням вимог ст. ст. 11, 60, 212, 213, 214, 303 ЦПК України.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 11 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко