У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс») звернулося до суду із указаним позовом, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову зазначало, що 16 листопада 2007 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав у банку кредит у розмірі 81 762,33 доларів США зі сплатою 11,9 % річних. У цей же день з метою забезпечення виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором між цими ж сторонами було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_3 передав банку в іпотеку указане нерухоме майно. Внаслідок невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 25 жовтня 2013 року складала 111 281,39 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку становило 889 472 грн 23 коп. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступив фактору своє право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за указаним договором кредиту від 16 листопада 2007 року. На підставі викладеного просили задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 7 серпня 2014 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор плюс» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор плюс» відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ТОВ «ФК «Вектор плюс», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано оригіналів документів, що засвідчують перехід права вимоги від банку до фактора та право його вимоги до відповідача.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а тому право позивача підлягає захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, проте на час розгляду справи набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна, переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення виконання кредитних договорів, отриманих в іноземній валюті.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є правильним та ґрунтується на матеріалах справи.

Судами установлено, що 16 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, який у подальшому його сторонами неодноразово було змінено та доповнено. За остаточними умовами кредитної угоди відповідач отримав у банку 81 762,33 доларів США кредитних коштів зі сплатою 11,9 % річних терміном до 15 листопада 2036 року включно.

У цей же день для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, відповідно до якого позичальник передав банку в іпотеку належну йому на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що була придбана ним за кредитні кошти.

17 березня 2011 року ПАТ «Сведбанк» як правонаступник ВАТ «Сведбанк», яке, у свою чергу, було правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та відповідач уклали договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 16 листопада 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що з 17 березня 2011 року відповідачу достовірно стало відомо про те, що всі права вимоги за його кредитним та іпотечним договорами від 16 листопада 2007 року, які були укладені між ним та АКБ «ТАС-Комерцбанк», перейшли до ПАТ «Сведбанк».

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклало з ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» договір факторингу № 15, за яким позивач отримав право вимоги за кредитним договором від 16 листопада 2007 року, що був укладений між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_3, та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, включаючи іпотечний договір від 16 листопада 2007 року.

Судами також установлено, що відповідач взяті на себе кредитні зобов'язання не виконав. Станом на 25 жовтня 2013 року кредитна заборгованість становила 111 281,39 доларів США, що на дату розрахунку становило 889 472 грн 23 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України від 3 червня 2014 року № 1304 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Отже, обов'язковою умовою застосування зазначеного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність іншого нерухомого житлового майна.

Суд апеляційної інстанції, застосовуючи норми зазначеного закону, дійшов правильного висновку, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами у справі, загальна площа предмета іпотеки не перевищує 140 кв. м; нерухоме житлове майно використовується для проживання позичальника кредиту, який був одержаний ним у банку в іноземній валюті.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта