Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 22-ц/778/689/15 Головуючий у 1 інстанції: Дубина Л.А. Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.,

Суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

При секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 21 вересня 2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6

Відповідно до витягу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізького міського бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності на зазначену квартиру 06 жовтня 2012 року у встановленому законом порядку.

Зазначений договір дарування має ознаки фіктивного і укладений без реального наміру створення правових наслідків, на що вказує та обставина, що після укладання договору дарування ОСОБА_4 залишився бути прописаним у квартирі та проживає там до теперішнього часу.

Крім того, позивач вважає, що договір дарування укладений з метою ухилення від виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_4 на його користь суми боргу за договором позики.

Укладання даного договору і відчуження вказаної квартири позбавляє державного виконавця звернути стягнення на майно боржника та виконати рішення суду, а отже, єдиним способом захисти порушеного права є визнати договір дарування недійсним та повернути відчужене майно у власність ОСОБА_4

За цих обставин просив визнати недійсним договір дарування від 21 вересня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, застосувати наслідки недійсності правочину і повернути квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запорізької області від 16 червня 2014 року до участі у справі третьою особою залучено Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом не повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, судом не враховано, що правові наслідки за договором не наступили, відповідач ОСОБА_4 так і залишився проживати та зареєстрований в цій квартирі, а договір укладений з метою уникнення погашення боргу на його користь за рішенням суду. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов та визнати недійним договір дарування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання даного договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів що договір дарування є фіктивний, не є реальним та не спрямований на фактичне настання правових наслідків.

Колегія суддів вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 9-12).

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації. Пунктом 1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, визначено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав на нерухоме майно, відповідно до п. 1.3 Тимчасового положення, проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, на час укладення угоди.

Право власності за договором дарування нерухомого майна, на відміну від договорів купівлі-продажу, міни, має інший момент переходу до набувача. Відповідно до п. 2 ст. 719 ЦКУ договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку є прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) (ст. 722 ЦКУ). Закон не передбачає державну реєстрацію таких договорів.

Між тим, як убачається з Витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, який виданий ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації за № 35731779 від 06 жовтня 2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.12).

Наведене свідчить про те, що відповідач ОСОБА_4 скористався визначеними ст.ст. 316,317,319 ЦК України правами, розпорядився своїм майном на власний розсуд та з дотриманням вимог ст.ст. 717,719 ЦК провів безоплатне відчуження квартири на користь своєї доньки ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. На час укладення договору дарування квартира під арештом та забороною не перебувала.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання договору дарування недійсним, з підстав передбачених ст. 234 ЦК України, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Позиваючись до відповідачів про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_3, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що зазначений договір вчинений без наміру створити правові наслідки, тобто вчинений для виду, з метою ухилення від сплати боргу на його користь.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України є: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позиваючись до відповідачів про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_3, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що зазначений договір вчинений без наміру створити правові наслідки, є фіктивний, у кладений з метою ухилення від сплати боргу на його користь.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно роз'яснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на виконання договору дарування, квартира перейшла у власність ОСОБА_5 та за нею зареєстровано право власності. Позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог, а тому не довів, що правочин є фіктивним та вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Судом вірно встановлено, що договір дарування вчинений 21.09.2012 року, в той час, як рішення суду про стягнення боргу на користь ОСОБА_3 ухвалено 11.12.2012 року. На час укладення договору дарування квартира під арештом та забороною не перебувала, тому суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведені обставини, та виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, що закріплені у ст. 3 ЦК України, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильність судових висновків не спростовують, вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою. Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,314,315,317 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: