У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Леванчука А.О., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 1975 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який було розірвано рішенням суду від 20 березня 1989 року. За час шлюбу вона з чоловіком за сумісні кошти придбали 13/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 Донецької області. Вважала, що відповідно до вимог закону придбане за час шлюбу майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона має право на 1/2 його частку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку від 13/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 Донецької області.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 21 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка ставила питання про визнання за нею права власності на 1/2 частку від 13/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 м. Маріуполі Донецької області без вимоги про визнання спірної частини будинку спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що спірна частина житлового будинку була придбана ОСОБА_6 під час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем, тому придбані ним 13/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 Донецької області належать йому на праві особистої приватної власності.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки його суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 березня 1989 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу відділу реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РВК м. Маріуполя 8 лютого 1990 року зроблено запис № 120. 2 березня 1989 року, тобто під час шлюбу, ОСОБА_6 на підставі письмового договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори та зареєстрованого 14 березня 1989 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, придбав у власність 13/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Донецька область. Згідно з свідоцтвом про смерть від 10 березня 2012 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), чинного на час придбання спірної частини квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. 60 СК України.

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Проте апеляційний суд, застосувавши положення ч. 2 ст. 28 КпШС України (про роздільне проживання подружжя), не врахував, що зазначена стаття була доповнена частиною другою лише 28 січня 1991 року, тобто майже через два роки після придбання спірної частини житлового будинку.

При цьому позовних вимог про визнання майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них заявлено не було, а вийти за межі правових вимог суд не може (ст. ст. 11, 303 ЦПК України).

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, за вказаною нормою ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може визнати майно власністю кожного з подружжя не тільки за однієї умови фактичного припинення шлюбу, але й за умови, що майно було нажито під час роздільного проживання подружжя.

Разом з тим рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 березня 1989 року, на яке послався суд апеляційної інстанції, встановлено лише те, що подружні стосунки між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були припинені в 1986 році й не встановлено, що з 1986 року вони проживали окремо.

Таким чином, судом не було встановлено, що спірна частина житлового будинку була придбана під час роздільного проживання подружжя ОСОБА_3.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Однак апеляційний суд, взявши до уваги в якості доказу покази свідків щодо придбання 13/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 Донецької області за грошові кошти, придбані ОСОБА_6 у дар, не надав їм належної правової оцінки у силу ст. 212 ЦПК України.

У ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР, який діяв на час спірних правовідносин, визначено, що угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, повинні укладатись у письмовій формі.

Згідно зі ст. 46 ЦК УРСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (ст. 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Також відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не дав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, не встановив фактичних обставин, не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Зокрема, апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, про що було зазначено вище, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 21 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Леванчук

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко