НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/310/15
№ 2/183/1197/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідачів ОСОБА_4, відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

Подано позов ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області.

Позов, з посиланням на норми ч.3 ст.116 ЖК України, ст.316, 319, 321, 368, 369, 391 ЦК України обґрунтовані тим, що позивачі внаслідок приватизації набули права власності на житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області. У вказаній квартирі позивачі проживали до 2004 року, а з 2004 року залишилась проживати лише позивач-3, яка в наступному переїхала до іншого будинку, однак доглядали за спірним будинком за згодою інших співвласників. Також, з 2004 року у вказаній квартирі з дозволу позивача-3 стали проживати відповідачі. В 2014 році відповідачі звернулися до позивачів з вимогою передати їм у власність квартиру, а влітку 2014 року на вимогу відповідачів позивачем-3 складено розписку про наявність заборгованості перед відповідачами в розмірі 1200 доларів США, які нібито отримані позивачем-3 в 2002 році, як грошові кошти за продаж квартири. В наступному позивачам стало відомо, що в спірному приміщенні без їх згоди була зареєстрована та в наступному виписана відповідач-3. Вважаючи, що зухвалою поведінкою відповідачі порушують право власності позивачів звернулися до суду з означеним позовом, вказуючи, що відповідачами самоправно зайнято житлове приміщення, договору найму з відповідачами не укладено, відповідачі не платять власникам за найм приміщення, власники заперечують проти проживання відповідачів в належному їм майні, які не бажають звільнити його, внаслідок чого самоправно займають належне позивачам житлове приміщення та підлягають виселенню.

В наступному позивачами доповнено підстави позову посиланням на норми ст.ст.356 358, 361 363 ЦПК України, ст.ст.98-99, 150 ЖК України, вказуючи на відсутність згоди співвласників на продаж квартири, відсутність виділу в натурі частин житлового приміщення, зміну відповідачами замків від приміщення, відсутність дозволу позивачів на вселення відповідачів до квартири та відсутність між позивачами та відповідачами родинного зв`язку, відсутність оплати за користування квартирою, незаконну реєстрацію відповідача-3 у квартирі в період з 04 серпня 2009 року по 27 серпня 2010 року, наявність у відповідачів зареєстрованого місця проживання, внаслідок чого вважають, що відповідачі підлягають виселенню також і як тимчасові жильці.

В судовому засіданні позивач-1, представники позивача-2 позов підтримали в повному обсязі. Позивач вказала, що в 1995 році, будучи неповнолітньою разом з ОСОБА_8, ОСОБА_9 (дівоче - Дроздовська) І.Г. набула у спільну сумісну власність шляхом приватизації житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області, в якій проживала по 2003 рік, в наступному виїхавши з квартири разом із позивачем-2 та залишивши нагляд за квартирою та всі питання щодо користування та володіння нею на розпорядження ОСОБА_9 В 2014 році зі слів відповідачів вона дізналася про їх проживання в квартирі зі згоди ОСОБА_9 та оформлення останньою договору купівлі-продажу квартири, на який, як співвласник згоди не давала. Їй було відомо про те, що сама ОСОБА_9 проживала за іншою адресою, ніж належна їй квартира та те, що у спірній квартирі проживали за згоди ОСОБА_9 відповідачі, водночас з питанням щодо продажу квартири ОСОБА_9 не зверталася, а позивач-1 мала на думці, що відповідачі у спірній квартирі живуть на підставі договору найму. В наступному, з`ясувавши обставини щодо проживання відповідачів, позивач вважає відповідачів такими, що не мають права проживати в спірному приміщенні.

Представники позивача-2 підтримали позов з підстав, зазначених в ньому.

Позивач ОСОБА_9 до суду не з`явилась, підстав неявки не повідомила.

Відповідачі заперечили проти задоволення первісного позову. Подали суду зустрічний, в якому просили визнати за ними право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області. Зустрічні позовні вимоги обґрунтували тим, що у 2002 році відповідач-2 передала позивачу-3 грошові кошти в розмірі 1200 доларів США, що за курсом НБУ на день передачі грошових коштів складало 6360,00 грн. за продаж квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області, що підтверджується копією розписки позивача-3. Через відсутність коштів на час укладання угоди відповідачі не мали можливості переоформити право власності на квартиру, а в наступному ОСОБА_9 стала ухилятися від оформлення продажу квартири, оскільки оригінали правовстановлюючих документів знаходились у ОСОБА_9 ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 не знали про інших співвласників квартири, а згідно документів, наданих ОСОБА_9 вважали, що квартира належить лише ОСОБА_9 З 2003 року відповідачі проживають у спірній квартирі, користуються нею та сплачують комунальні платежі. Позивачі протягом 12 років не зверталися до відповідачів щодо повернення квартири. Вказуючи на набуття права власності на квартиру за набувальною давністю в порядку ч.1 ст.344 ЦК України, просять визнати квартиру їх власністю, оскільки позивачі фактично уклали угоду купівлі-продажу, передали кошти, визначені, як вартість квартири, відкрито та безперервно користувалися нею, зробили капітальний та поточний ремонти, оплачували комунальні послуги.

В судовому засіданні відповідачі та їх представник позов підтримали. Зазначили, що в 2002 році уклали з позивачем-3 договір купівлі продажу, передали кошти за квартиру в присутності свідків, обумовили перехід права власності на квартиру та позивач-3 запевнив їх про відсутність співвласників. Не знали про необхідність нотаріального засвідчення угоди. Про те, що квартира належить позивачу на праві спільної сумісної власності не здогадувались, вважаючи, що позивач-3 отримала особисто та одноосібно означене майно від свого батька. Позивач-3 не заперечувала та не заперечує проти факту продажу квартири. Відповідачі отримали від ОСОБА_9 ключі від квартири, платіжні книжки, уклали договори з комунальними підприємствами на надання комунальних послуг та внаслідок того, що квартира знаходилась в занедбаному стані зробили її ремонт, неодноразово зверталися до позивача-3 щодо оформлення договору купівлі продажу у встановленій законодавством формі. Крім того, позивач-3 надавала свою згоду на реєстрацію відповідача-3 у спірній квартирі, однак увесь час з укладання угоди ухилялася від переоформлення права власності. Крім того, позивачі у вказаній квартирі не прописані, в 2002 році за згодою виконавчого комітету сільської ради позивач-1 виписана із квартири.

В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_10, яка була присутньою під час отримання ОСОБА_9 грошових коштів від ОСОБА_6 за продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області. При цьому, квартира була в занедбаному стані, позивач-3 повідомила відповідачів, що одноосібно є власником квартири та передала відповідачам технічний паспорт на спірне приміщення, в якому була зазначена єдиним власником квартири. З 2003 року відповідачі постійно проживають у спірній квартирі та користуються нею.

Свідок ОСОБА_11 показання якої подібні показанням ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_12 показав, що в 2002 році виконував ремонтні роботи на замовлення відповідачів у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_13 показала, що в 2003 році до виконавчого комітету Мар`янівської сільської ради звернулась ОСОБА_9 із проханням надати згоду на продаж квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області. На засіданні комітету, керуючись даними, наявними в погосподарській книзі, органом місцевого самоврядування надано дозвіл на продаж квартири, оскільки прописана в квартирі ОСОБА_14 прописалася за іншою адресою, а 02 червня 2003 року ОСОБА_9 прийняла у дар означену квартиру від дядька. Спірна квартира була в занедбаному стані. Позивач-1 була прописана за місцем реєстрації позивача-2. Про оформлення права власності на квартиру на позивачів дізналася під час видачі дублікату свідоцтва про право власності. з 2002 року відповідачі постійно та безперервно користуються спірним житловим приміщенням.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, свідків, перевіривши матеріали справи, письмові докази, суд приходить до наступного.

У відповідності до дублікату свідоцтва про право власності від 18 серпня 2014 року, 10 лютого 1995 року Мар`янівською сільською радою передано у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 квартиру, загальною площею 52,7 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області /а.с.9, 10/. Право власності за позивачами внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16 жовтня 2014 року /а.с.7/.

Сторони не заперечили та показаннями свідка ОСОБА_13 підтверджено, що у вказаній квартирі по 2003 рік проживали ОСОБА_9 та ОСОБА_1 /а.с.49/. З 1990 року по час звернення з позовом ОСОБА_8 проживав за адресою: Дніпропетровська область, новомосковський район, смт. Губиниха, вул. Берегового, 34/20 /а.с.50/.

Показаннями свідків підтверджено, що в 2002 році ОСОБА_6 передано ОСОБА_9 на виконання можливої угоди купівлі-продажу квартири грошові кошти в сумі 1200 доларів США в якості суми вартості квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 району Дніпропетровської області. ОСОБА_9 в свою чергу передано ОСОБА_6 ключі від приміщення та надано дозвіл на проживання у вказаній квартирі відповідачів.

Сторонами визнано, матеріалами справи підтверджено, що протягом 2003-2014 років відповідачі проживали у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, оплачували комунальні послуги за користування житловим приміщенням /а.с.47, 69-71/. В грудні 2014 року між сторонами виникли суперечки з приводу користування та розпорядження спірною квартирою /а.с.81/.

Розглядаючи зустрічні та первісні позовні вимоги, суд виходить з наступного.

За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивачі, як володільці майна, протягом всього часу володіння ним мають бути впевненими, що на це майно не претендують інші особи, і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Стаття 369 ЦК України встановлює, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачі є власниками спірної квартири, внаслідок чого мають право розпоряджатися нею на власний розсуд, в тому числі і укладати в належній формі договір купівлі продажу. Однак, розпорядження майном повинно здійснюватися за взаємною згодою сторін. Доказів того, що інші співвласники майна - ОСОБА_8, ОСОБА_14 надали нотаріально засвідчену згоду на відчуження спільного сумісного майна на користь третіх осіб, укладення договору купівлі продажу у формі, встановленій законодавством для купівлі-продажу нерухомого майна матеріали справи не містять. Доказів того, що позивачі, як володільці майна, протягом всього часу володіння ним були впевнені, що на спірне майно не претендують інші особи, і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього за умови відсутності нотаріально посвідченого та зареєстрованого державою договору купівлі-продажу майна, звернення відповідачів до відповідних органів державної реєстрації прав власності за наданням роз`яснення щодо володільців майна матеріали справи не містять, що виключає таку умову набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність заволодіння, внаслідок чого вимоги зустрічного позову задоволеними бути не можуть.

Водночас, не знайшли свого підтвердження і покладені позивачами в обґрунтування свого позову посилання на безпідставність набуття відповідачами права користування житловим приміщенням, самоправне зайняття житлового приміщення, оскільки сама ОСОБА_14 в судовому засіданні вказала, що вона та позивач-2, виїхавши до іншого місця проживання дозволили ОСОБА_9 вирішувати питання щодо володіння та користування квартирою. Яка дозволила відповідачам таке проживання. Доказів того, що на час вселення у вказане приміщення відповідачів зі згоди ОСОБА_9 інші співвласники заперечували проти такого вселення матеріали справи не містять. Звернень до позивача-3, відповідачів, суду щодо визнання неправомірними дій відповідачів чи позивача-3 протягом більш ніж 10 років суду не подано, внаслідок чого підстав для застосування положень ч.3 ст.116 ЖК України до спірних правовідносин судом не встановлено.

Щодо посилання позивача на відсутність згоди на проживання в приміщенні станом на момент звернення з позовом, як на підставу для виселення відповідачів, суд виходить з положень ст.9 ЖК України, у відповідності до якої ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. оскільки відповідачі з дозволу позивача-3 набули права користування квартирою і позивачами не доведено підстав для виселення відповідачів, підстав для задоволення позову за обставин, визначених позивачами в позові суд не вбачає.

Згідно зі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Також не можуть бути прийняті судом до уваги і посилання на норми статей 98, 99 ЖК України, оскільки відповідачі у справі в силу статті 98 ЖК України не є тимчасовими мешканцями, отримали дозвіл на проживання не від наймачів житлового приміщення, а від співвласника, проти якого, на момент надання згоди, інші співвласники не заперечували та були обізнані про його наявність.

Крім того, матеріали справи не містять договору найму житлового приміщення, укладеного між сторонами на визначений, або не визначений строк, письмового звернення позивачів до відповідачів із вимогою звільнити займане житлове приміщення в зв`язку із закінченням договору найму.

Те, що відповідачі мають інше місце реєстрації, ніж спірна квартира не є належною підставою для виселення відповідачів.

Щодо посилань позивача на норми статті 391 ЦК України, то суду не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачами перешкод позивачам щодо права користування та розпоряджання своїм майном, яке останні просять усунути в порядку ст.391 ЦПК України. Посилання в письмових поясненнях на зміну замків, не підтверджено належними доказами, як не доведено суду в судовому засіданні і звернення до відповідачів з вимогою надати ключі для можливості потрапити до спірного приміщення. Таким чином, суду не доведено, як та в якій формі відповідачами створюються перешкоди в праві власності, позивачем не надано доказів, а судом не встановлено з наданих доказів наявність перешкод в праві власності.

Також не можуть бути прийняті до уваги і посилання на проведення незаконної реєстрації місця проживання відповідача-3, як на порушення прав позивачів, оскільки матеріали справи не містять доказів реєстрації відповідача-3 в спірному житловому приміщенні станом на день звернення з позовом.

За таких обставин, виходячи із змісту позовних вимог та обставин, покладених в обґрунтування первісного позову, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог і позов є таким, що задоволенню не підлягає.

Посилання на інші обставини та докази надані учасниками цивільного процесу не підтверджують та не спростовують доводи, покладені сторонами в обґрунтування позовних вимог, не є належною підставою для задоволення первісного чи зустрічного позовів, а тому не мають значення для розгляду справи та не приймаються судом до уваги.

Розглядаючи питання про судові витрати, суд виходить з положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 5-8, 10, 57, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі складено 21 вересня 2015 року

Суддя Д.О. Парфьонов