Справа № 140/1213/15-ц
№2/140/657/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.10.2015 року Немирівський районний суд

Вінницької області

В складі: головуючого судді Підлипняка М.Д.

При секретарі Путій З.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Немирів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 « Про стягнення безпідставно набутих коштів»

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з даним позовом, зазначивши в позовній заяві та підтримавши в судовому засіданні ту обставину, що він 18.05.2013 року із відповідачкою домовились, щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та земельною ділянкою, що розташований в с. Березівка вул.. Центральна, 71 «а» Немирівського району. На рахунок виконання майбутнього договору купівлі-продажу будинку він сплатив відповідачці 25000 грн., із них 5 000 грн. завдатку та 20000 грн. остаточний розрахунок. Відповідачка в свою чергу передала йому ключі від будинку та майно даного господарства.

Оскільки будинок та земельна ділянка не була оформлена на відповідачку то між ними також було досягнуто домовленості, що він допоможе їй переоформити будинок, земельну ділянку та інше майно на її ім»я і після цього між ними договір купівлі-продажу буде посвідчений нотаріально, оскільки на період домовленості про купівлю-продаж неможливо було посвідчити даний правочин. Оплата даних послуг також була обумовлена і оплатити ці послуги по оформленню документів на ім.»я відповідачки мав він.

Отже він зайнявся оформленням необхідних документів по виготовленню технічного паспорту на будинок, оплатив проведення топографо - геодезичних робіт, за створення обмінних файлів і сканування технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, отримав інформаційну довідку в КП « Немирівське БТІ» і в загальному поніс на ці цілі витрати в сумі 1985 грн. 53 коп. Оскільки будинок та земельна ділянка оформлялись на імя відповідачки, отже оплата ним проводилась на довірі до відповідачки і квитанції за оплату виписувались на її імя.

Одночасно він користувався земельною ділянкою біля будинку, сажав різні сільськогосподарські культури, вирощував овочі. В будинок завіз свої меблі та речі домашнього вжитку.

Коли всі документи ним були виготовлені він повідомив про це відповідачку, яка не повідомивши йому нічого пішла в реєстраційну службу та забрала документи на своє імя і йому повідомила, що вже не бажає з ним укладати договору купівлі-продажу будинку, оскільки її не влаштовує та ціна, піднявся курс долара. Гроші, які отримала від нього сказала, що поверне коли продасть будинок за більшою ціною.

Вважає, що відповідачка діяла недобросовісно, використала його для оформлення документів на її імя за його рахунок, отримала від нього гроші за будинок, чим поставила його і його сім»ю у важке матеріальне становище, заставила звертатись в різні правоохоронні інстанції та суд, що призвело до порушення його нормального привичного укладу життя, позбавила його можливості придбати в той час за помірну ціну інший будинок, в звязку з цим переживає постійні хвилювання, втратив спокій, погіршились стосунки в сім»ї, оскільки ним були потрачені кошти всієї сім»ї. Вважає, що діями відповідачки йому заподіяно моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 50000грн.

Просить суд задовольнити його позов, стягнути з відповідачки 25000 грн безпідставно набутих коштів, витрати на сплату коштів по оформленню правовстановлюючих документів та судові витрати, що становить 26958 грн.53 коп. а також 50000грн моральної шкоди.

Відповідачка в судовому засіданні позов визнала частково, пояснила, що дійсно мала намір укласти з позивачем договір-купівлі продажу житлового будинку. На виконання цієї угоди позивач біля 2-х років користувався присадибною земельною ділянкою біля її житлового будинку. За це він за власні кошти оформив правовстановлюючі документи на житловий будинок та господарські будівлі на її ім»я. При цьому він будинком не користувався, хоча ключі від будинку вона йому передала але грошей не отримувала. Коли були виготовлені всі правовстановлюючі документи то вона повідомила позивачеві, що будинку продавати не буде, оскільки її не влаштовувала ціна. Що стосується розписок про отримання грошей, то дійсно вона ці розписки, одну на 5000 грн від 21.04.2013 року та другу на 20000 грн від 18.05.2013 року писала на вимогу позивача та передала їх йому, але гроші не отримувала. Навіщо написала дані розписки пояснити не може.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили покази позивача у справі та повідомили, що були присутні під час передачі в квітні-травня місяці 2013 року грошей ОСОБА_1ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_5 суду повідомив, що він проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Через дорогу знаходиться житловий будинок ОСОБА_2 яка в ньому не проживає. В даному господарстві, особливо влітку, два роки підряд в 2013-14 роках він бачив як позивач працював в городі біля зазначеного будинку, інструменти ховав в приміщені будинку. Даного чоловіка він бачив приблизно один чи два рази на тиждень на городі. Оскільки він працював в той час трактористом в сусідньому селі то основну частину доби знаходився на роботі і тому не може сказати точно як часто позивач був там і чи перевозив він туди меблі чи ні йому не відомо. Про купівлю-продаж будинку він нічого не знає, як і не знає, чи передавав хтось комусь гроші і за що.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне:

Відповідно до вимог ст.ст.4,10,11,60,61,213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст.203, 206 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, що підлягають нотаріальному посвідченню, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У ст.328 ЦК України, зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 року постановою № 9 „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема п.12 такої, роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст.218 та 220 ЦК України

Як встановлено в судовому засіданні між сторонами у справі було укладено усний договір купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки, сторони виконали істотні умови даного договору, а саме відповідачка, яка не заперечувала, передала ключі від будинку позивачеві, за її дорученням позивач виготовив правовстановлюючі документи на житловий будинок, земельну ділянку та господарські споруди, а в свою чергу позивач передав відповідачці 25000 грн. Однакукладений усний договір купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки між сторонами у справі не був нотаріально посвідчений та не було проведено державної реєстрації його тому даний договір не є укладеним і не створює для сторін прав та обовязків.

При цьому суд виходить з того, що дані обставини підтверджуються показами позивача, свідків, розписками в отримані коштів, частково показами самої відповідачки, а також поведінкою сторін після домовленості про купівлю-продаж будинку та їх взаємовідносинами( користування городом, будинком тощо), які тривали протягом 2-х років.

Разом з тим суд не приймає до уваги доводи відповідачки, про неотримання нею коштів в розмірі 25000 грн як оплати вартості будинку, оскільки дані доводи спростовуються показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивача, розписками про отримання коштів відповідачкою, а також враховує, що сума в 25000 грн. занадто велика для оплати послуг по переоформленню майна.

Враховуючи, що позивач не ставить питання про визнання даного правочину дійсним, а відповідачка взагалі заперечує про укладення такого правочину суд вважає, що до даних правовідносин слід застосувати вимоги ст.. 1212 ЦК України, відповідно до якої «особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала».

В задоволені позову про стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне відмовити, оскільки спори про відшкодування моральної шкоди заподіяні особі розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством. При виниклих між сторонами правовідносинами спеціальний закон, що передбачав би стягнення моральної шкоди відсутній.

Крім того суд вважає, що до задоволення не підлягає також позов в частині стягнення коштів потрачених на виготовлення правовстановлюючих документів, потрачених позивачем, оскільки ним не доведено документально суми таких коштів.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст. 203,206,220,316,317,328,334,655,1212 ЦК України, ст.. ст.. 10,15,60,88,208,209,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 25000 грн та 250 грн. оплаченого ним судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Вінницької області протягом 10 діб.

Головуючий: