У х в а л а

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділу Держземагентства в Якимівському районі Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, третя особа - обслуговуючий кооператив «ІНФОРМАЦІЯ_1», про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним і скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 27 червня 2010 року відділом Держкомзему України в Якимівському районі, за кадастровим № НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності від 17 грудня 2012 року НОМЕР_3 належить Ѕ частини житлового будинку на території бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», інша Ѕ частини перебуває у власності обслуговуючого кооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Позивач вказав, що частина земельної ділянки у вигляді пляжу, площею 0,0812 га, яка розташована перед зазначеним будинком, була передана у власність ОСОБА_4, який придбав цю земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2010 року у ОСОБА_5, якій ця земельна ділянка належала на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 27 червня 2010 року.

Посилаючись на те, що знаходження у власності ОСОБА_6 земельної ділянки, на якій він має намір здійснювати будівництво, є незаконним, а також на те, що фактично спірна земельна ділянка знаходиться в пляжній зоні на відстані менш ніж 50 метрів від лінії моря, що порушує вимоги Земельного та Водного кодексів України щодо режиму прибережної захисної смуги морів та морських заток і унеможливлює перебування земельної ділянки у власності держави або органів місцевого самоврядування, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 27 червня 2010 року відділом Держкомзему України в Якимівському районі на ім'я ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Кирилівській селищній раді Якимівського району Запорізької області.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2014 року скасовано, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_4 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної 100-метрової зони, фактично перед будинком позивача, і не може бути передана у власність фізичної особи.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із відсутності будь-яких доказів щодо порушення прав позивача, неправомірності постановлення оспореного державного акта і повноважень позивача на представлення інтересів інших осіб, дійшовши висновку про недоведеність позивачем порушення його прав оспорюваним державним актом.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності від 17 грудня 2012 року НОМЕР_3 ОСОБА_3 належить Ѕ частини житлового будинку на території бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» у с. Кирилівка Якимівського району Запорізької області (а. с. 5).

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., ОСОБА_4 придбав спірну земельну ділянку, розташовану на території Кирилівської селищної ради площею 0,0812 га, у ОСОБА_5, якій вона належала на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 15 липня 2010 року відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області на підстав договору купівлі-продажу земельних ділянок від 10 червня 2010 року № 2900 (а. с. 148-150).

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним та скасування вказаного вище державного акта на право власності на землю, позивач посилався на порушення вимог Земельного та Водного кодексів України щодо режиму прибережної захисної смуги морів та морських заток, а також неможливість перебування земельної ділянки, розташованої в межах 100-метрової прибережної зони, у приватній власності. Разом з цим позивачем не зазначено, чи порушується відповідачами його право приватної власності на жилий будинок або земельну ділянку.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та надав належну оцінку обставинам справи, а також дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем права вимоги до відповідачів, зокрема, порушення оспорюваним державним актом на землю його прав і яких саме.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що згідно зі ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, проте, як вбачається із матеріалів справи, позивач не уповноважений місцевою територіальною громадою селища Кирилівка на звернення до суду із позовом про захист прав громадян.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська