АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1100/15 Справа № 199/4699/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

06 червня 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із зазначеним позовом, за яким просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на їх користь заборгованість у розмірі 16 453,51 грн. за кредитним договором № б/н від 19.06.2007 року та судові витрати. В обґрунтування позову ПАТ КБ "ПриватБанк" зазначав, що 19 червня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № б/н відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим станом на 30.04.2014 року виникла заборгованість в розмірі 23879,99 грн., яка складається з: 8 132,95 грн. - заборгованість за кредитом; 12 981,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2765,22 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом. Позивач, з урахуванням віднімання суми у розмірі 8 686,17 грн., яка була задоволена судовим наказом Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2008 року, від суми заборгованості станом на 30 квітня 2014 року розрахував заборгованість відповідача у сумі 15 193,82 грн. та приплюсував штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 759,69 грн. (процентна складова) в результаті заборгованість, яку просив стягнути позивач з відповідача на свою користь становить 16 453,51 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2014 року ухвалено: у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" - відмовити.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати по справі, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте, як зазначає позивач, станом на 30.04.2014 року у відповідача перед банком виникла заборгованість в розмірі 23879,99 грн., з яких: 8132,95 грн. - заборгованість за кредитом, 12981,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2765,22 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 759,69 - штраф (процентна складова). Як вбачається з матеріалів справи, Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 07 травня 2008 року було винесено судовий наказ № 2н-406/2008, яким було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 червня 2007 року. Судовий наказ було надіслано до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції для примусового виконання. 15 червня 2011 року державним виконавцем Марінеско А.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки сума боргу боржником була сплачена в повному обсязі. Як вбачається з виписки по кредитному рахунку відповідача, наданого представником позивача, відповідачем 16 лютого 2011 року було переведено на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 8686,17 грн. Проте 14 березня 2011 року вказані кошти банком було повернуто за запитом державної виконавчої служби, як помилково перераховані. Пізніше, 07 червня 2011 року відділом ДВС знову було здійснено на користь банку погашення заборгованості у вказаній сумі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що строк позовної давності починається з 16 лютого 2011 року (день перерахунку ОСОБА_2 коштів на погашення заборгованості), а отже він сплив 16 лютого 2014 року, тоді як позивач, звернувся до суду лише 06 червня 2014 року, про що зазначив і відповідач у судовому засіданні. Щодо вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, нарахованих позивачем в межах строку позовної давності, то вони також задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів розміру нарахування таких відсотків. Таким чином, позивачу слід відмовити у задоволенні позову у зв'язку із спливом строку звернення до суду.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Відповідно до вимог ст.ст.526,530 ЦК України, - зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судова колегія вважає правильним висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності за заявленими позовними вимогами.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що згідно кредитного договору № б/н від 19 червня 2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме: з терміном дії картки - 2 роки, тобто до 19 червня 2009 року, строк позовної давності сторонами договору не був обумовлений, як це зазначено у ст. 259 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (а.с.9-15).

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що позивач вже звертався за захистом свого порушеного права відповідно до умов зазначеного кредитного договору до суду із заявою про видачу судового наказу та Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було винесено судовий наказ № 2н-406/2008 від 07 травня 2008 року, яким було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час - ПАТ КБ «ПриватБанк») заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 червня 2007 року в розмірі 8686,17 грн. та витрати по сплаті судового збору - 43,43 грн. і на ІТЗ розгляду справи в розмірі 15 грн. (а.с.4). Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 15 червня 2011 року за судовим наказом № 2н-406 виданого 27.11.2008 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська державним виконавцем Марінеско А.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки сума боргу у розмірі 8730,60 грн. боржником була сплачена в повному обсязі (а.с.33). Як вбачається з виписки по кредитному рахунку відповідача, наданого представником позивача суду, відповідачем 16 лютого 2011 року було переведено на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 8686,17 грн. (а.с.40-48).

Згідно роз'яснень в п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», - зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599,601, 604,609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, - зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення всієї суми кредиту, - припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України банк не заявляв.

Оскільки з відповідача заборгованість по кредиту була стягнута в повному обсязі за судовим рішенням, судова колегія дійшла висновку, що відсутня наявність у банку права після ухваленого судового рішення, яке виконане в повному обсязі 16 лютого 2011 року, на стягнення суми за тілом кредиту, на нарахування відсотків за користування кредитом, нарахування комісії та штрафів відповідно до умов кредитного договору.

Згідно статті 261 ЦК України ч.5 - за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до вимог статті 266 ЦК України, - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 267 ЦК України ч.4 - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судовою колегією встановлено, що строк у межах якого банк мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого права за кредитним договором № б/н від 19 червня 2007 року, а саме: з 19 червня 2009 року по 19 червня 2012 року (після закінчення строку дії кредитного договору в межах строку позовної давності в три роки). З урахуванням дострокового стягнення кредитних коштів за судовим рішенням - судовим наказом від 07 травня 2008 року на підставі того, що відповідач отримавши кредитні кошти 10.07.2007 року у розмірі 6 993,70 грн. і з цього часу він кредитною карткою не користувався, заборгованість за кредитом не сплачував, та з урахуванням того, що боржник на виконання вказаного судового наказу повністю повернув банку кредитні кошти 16 лютого 2011 року, то суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивач звернувся до суду 06 червня 2014 року після спливу строку позовної давності, відраховуючи початок перебігу позовної давності від 16 лютого 2011 року, часу коли позичальник повністю сплатив заборгованість за кредитним договором, визначену судовим наказом, у зв'язку з чим позивач мав звернутися до суду, якщо у нього порушене право на протязі трьох років після переривання строку позовної давності, тобто до 16 лютого 2014 року.

Після винесення судового наказу про стягнення кредитних коштів, банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом, комісію та штрафні санкції всупереч зазначеного чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч.1 статті 264 ЦК України, - перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Таким чином, позов було пред'явлено після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Позивач - банк не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин. Позивач - банк продовжував щомісячно нараховувати проценти та штрафні санкції за прострочення зобов'язання по поверненню кредитних коштів після припинення відповідачем здійснення операцій по кредитній картці, що свідчить про обізнаність позивача про порушення свого права.

Відповідач у заяві до суду першої інстанції просив застосувати до спірних правовідносин сплив позовної давності і за цих підстав відмовити у задоволенні позову.

Доводи апелянта - позивача про те, що вони звернулись до суду в межах дії строку позовної давності, який сплив 07.06.2014 року, а вони звернулись до суду 06.06.2014 року, судова колегія вважає неспроможними, оскільки зазначені обставини не стосуються часу переривання строку позовної давності, не стосуються часу порушеного права, з якого починається перебіг позовної давності, а саме: виникнення заборгованості у відповідача з урахуванням терміну виконання кредитного зобов'язання.

Таким чином, перебіг позовної давності починається з часу не виконання зобов'язання відповідачем, як правильно встановлено судом першої інстанції, тому початок перебігу позовної давності починається саме з цієї дати, про що вище було зазначено, у зв'язку з чим позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь