романівський районний суд житомирської області
Справа № 290/851/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2015 року Романівський районний суд Житомирської області

у складі:

головуючого судді Лесько М.О.

при секретарі Мединській І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Романові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

04.06.2013 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 01.10.1995 року, 03.07.2013 року рішенням Романівського районного суду Житомирської області шлюб було розірвано, сімейно-шлюбні відносини між сторонами були припинені до винесення рішення суду про розірвання шлюбу, під час шлюбу позивачем було придбано за власні кошти вищевказаний житловий будинок вартістю 14000 доларів США шляхом укладення договору дарування, який рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22.05.2014 року визнано удаваним, як таким, що приховує договір купівлі - продажу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 підтримали у повному обсязі позовні вимоги та просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позову та просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що будинок придбаний сторонами спільно, відповідачем надавались кошти на його купівлю, позивач приховала від відповідача факт придбання будинку та розписки надані позивачем як докази позичання нею грошей на купівлю даного будинку написані в 2014 році, після його придбання.

Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що сторони з 01.10.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 03.07.2013 року був розірваний.

Згідно рішення апеляційного суду Житомирської області від 22.05.2014 року договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений 19.11.2012 року державним нотаріусом Романівської державної нотаріальної контори Назарцем Д.В., який зареєстрований в реєстрі за №2-1589 визнано удаваним, як таким, що приховує договір-купівлі продажу (а.с. 5-6).

16.10.2012 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичила у ОСОБА_7 для придбання житлового будинку кошти в сумі 8000 доларів США, що підтверджується копією розписки (а.с. 7).

Судом встановлено, що ОСОБА_8 надав позику позивачу для придбання житлового будинку кошти в сумі 6000 доларів США, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_8

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав суду, що він є чоловіком сестри позивача, з позивачем та відповідачем перебуває у добрих стосунках. Свідок повідомив суду, що при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ отримав вихідну допомогу в розмірі 45700 грн., придбав долари США. 19.10.2014 року для купівлі будинку позичив ОСОБА_1 гроші в сумі 6000 доларів США. Відповідач присутній при передачі грошей не був, між сторонами відносини не дружні, про купівлю будинку домовлялась позивач. У придбаному будинку позивач проживає вже близько двох років, відповідач даний будинок не відвідував та не брав участі в його придбанні, про ці всі обставини він дізнався від дружини. Свідок позичав гроші позивачу в 2012 році, а розписка про це була написана в 2014 році.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала суду, що вона є сестрою позивача, з позивачем та відповідачем перебуває у добрих стосунках. Свідок повідомила суду, що вона з позивачем їздила до родичів в Рівненську область позичити гроші на придбання будинку для ОСОБА_1, якій її чоловік ОСОБА_8 позичив гроші. Згодом ОСОБА_1 придбала будинок, оформивши договір дарування. На час позичання грошей позивач перебувала у шлюбі, позивач не погоджувала з відповідачем отримання позики у зв'язку з тим, що сторони не підтримували шлюбно-сімейні відносини близько 6-7 місяців до придбання будинку. В період придбання будинку сторони не вели спільне господарство, відповідач не цікавився будинком.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала суду, що вона з позивачем та відповідачем перебуває у добрих стосунках. Свідок повідомила суду, що разом з ОСОБА_9 працює, їй відомо, що між сторонами по справі був конфлікт, позивач з ОСОБА_9 їздили до родичів в Рівненську область позичати гроші для придбання будинку для ОСОБА_1 в жовтні 2013 році, після їх приїзду гроші в сумі 8000 доларів США вона зберігала на роботі в сейфі.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_11 надавав позику ОСОБА_1 для придбання житлового будинку в сумі 1500 доларів США, що підтверджується розпискою (а.с. 26) та показаннями свідка ОСОБА_11, допитаного в судовому засіданні. Разом з тим, свідок ОСОБА_11 повідомив, що позичав гроші ОСОБА_1, так як знав, що вона дружина ОСОБА_3, якому він довіряв, оскільки раніше сам позичав у ОСОБА_3 гроші. При передачі позики відповідач присутній не був. У червні 2013 року позивач повернула йому борг в повному обсязі.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала суду, що відповідач є її сином. Свідок повідомила суду, що сторони мали намір купити будинок, відповідач надавав позивачу гроші в розмірі 65000 грн. для придбання будинку, проте в смт. Романові не хотів жити, мав намір придбати будинок та проживати в селі Камінь. Під час спільного проживання сторони вели спільне господарство.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав суду, що позивач є його колишньою невісткою, відповідач є його братом, він з позивачем та відповідачем перебуває у добрих стосунках. Свідок повідомив суду, що йому відомо, що сторони збирали гроші на купівлю житлового будинку, які зберігались у позивача, брат хотів придбати в с. Камінь будинок, в смт. Романові проживати бажання не мав. Позивач самостійно придбала будинок. Чи брав якусь участь у купівлі будинку відповідач, свідку не відомо. Коли купувався будинок свідку також не відомо.

На підставі наданих свідками показів суд приходить до висновку, що сторони задовго до розірвання шлюбу фактично припинили сімейно-шлюбні відносини, позивачем було отримано декілька позик для купівлі житлового будинку, відповідач участі у придбанні будинку не брав. Спірний будинок не може вважатися придбаним спільно сторонами, оскільки відповідачу стало відомо про придбання будинку позивачем задовго після укладення договору дарування (купівлі-продажу) даного будинку.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, до спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем не було надано суду доказів, які підтверджували б придбання спірного нерухомого майна спільно з позивачем та за спільні кошти сторін.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню як обґрунтовані, оскільки житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 придбаний нею в період шлюбу за кошти, які належали їй особисто, а тому наявні достатні підстави для визнання за позивачем права особистої приватної власності на вищевказане нерухоме майно.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до статей 82, 88 ЦПК України.

На підставі наведеного вище та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 328 ЦК України, ст. 57 Сімейного кодексу України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та ст.ст. 3, 10, 11, 57-64, 88, 208, 209, 218, 212-215, 218, 294 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок - задовольнити повністю.

Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1120,00 грн. (одна тисяча сто двадцять гривень нуль копійок).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Романівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М.О. Лесько