У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого жилого приміщення та за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого жилого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Миколаєві без надання іншого жилого приміщення.

На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_6 посилалася на те, що відповідачі є зареєстрованими та проживають у належній їй на праві власності 38/100 частини будинку № 68, хоча не є членами її сім'ї, та з ними не укладено договір найму житла, вона у будинку не проживає, однак на даний момент у неї виникла необхідність розпорядитися своєю власністю шляхом вселення.

У зв'язку з тим, що на даний час проживання відповідачів виявилося неможливим з іншими співвласниками будинку, що породжує конфлікти, а заходи адміністративного і громадського впливу, застосовані до ОСОБА_7 і ОСОБА_11, є безрезультатними, просила усунути перешкоди в користуванні належній їй на праві власності 38/100 частини будинку шляхом виселення відповідачів.

У серпні 2014 року треті особи ОСОБА_9 і ОСОБА_10 звернулися також з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_11 про їх виселення з указаного домоволодіння, посилаючись на те, що вони є співвласниками цього домоволодіння та їм належить відповідно 27/100 і 35/100 частини, але проживати спокійно вони в ньому не можуть із-за наявності неприязних відносин з відповідачами.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року позов ОСОБА_6 та позов ОСОБА_9, ОСОБА_10 задоволено, ухвалено виселити ОСОБА_7 та ОСОБА_11 із жилого приміщення домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Миколаєві без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 та позову ОСОБА_12, ОСОБА_10 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Миколаєві належить на праві власності ОСОБА_6 - 38/100 частини, ОСОБА_9 - 27/100 частини, ОСОБА_10 - 35/100 частини, та при відчуженні і набутті права власності між ними встановлено порядок користування конкретними приміщеннями.

У належних позивачу ОСОБА_6 жилих приміщеннях проживають та є зареєстрованими відповідачі ОСОБА_13 і ОСОБА_11

Позивач ОСОБА_6 спільно з відповідачами не проживає, так як має інше постійне місце мешкання, де проживає зі своєю родиною.

Не проживають спільно з відповідачами ОСОБА_13 і ОСОБА_11 в одних жилих приміщеннях треті особи ОСОБА_9 і ОСОБА_10, оскільки є їх сусідами та співвласниками домоволодіння.

У зв'язку з відчуженням ОСОБА_6 належної їй частини домоволодіння на користь третіх осіб, між сторонами склалися неприязні стосунки, внаслідок чого між відповідачами та третіми особами відбуваються сварки та постійні звернення до правоохоронних органів.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 64, 116, 150, 156, 158 ЖК Української РСР та ст. ст. 321, 391 ЦК України, та виходив із обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовів, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не надала доказів на підтвердження порушення її права з боку відповідачів, оскільки вона не проживає в одному жилому приміщенні з відповідачами і не веде з ними спільне господарство та вони відносно неї не створюють неможливих умов для спільного проживання, тому відсутні підстави, передбачені ст. 116 ЖК Української РСР для їх виселення. Позивачі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 звертаючись з указаним позовом обрали спосіб захисту свого порушеного права у спосіб не передбачений законом, оскільки сусіди не можуть вимагати виселення інших сусідів з підстав, передбачених ст. 116 ЖК Української РСР, та наявність неприязних стосунків між сторонами не може бути підставою для виселення відповідно до вказаної норми матеріального права.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_6 посилалася на те, що 10 травня 2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 29 квітня 2005 року № 516 замість свідоцтва про право на спадщину від 17 серпня 1988 року, вона отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого вона зареєструвала право власності на вказане домоволодіння, у подальшому розпорядилася на власний розсуд його частиною та відчужила ОСОБА_9 - 27/100 частини і ОСОБА_10 - 35/100 частини; у будинку не проживає, однак на даний момент у неї виникла необхідність розпорядитися своєю власністю шляхом вселення та вказувала, що відповідач ОСОБА_7, яка є її рідною тіткою, ОСОБА_11 - двоюрідним братом, які не є членами її сім'ї, як власника житлового приміщення, перешкоджають у здійсненні її права власності, порушують правила співжиття, тому просила усунути перешкоди в користуванні належній їй на праві власності частини будинку шляхом виселення відповідачів.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що вони вселилися у спірний будинок як члени сім'ї (донька та онук) його колишнього власника, після смерті якого позивач незаконно набула спірний будинок та право власності на який за позивачем вони не визнають.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції керувався як нормами ст. ст. 64, 116, 156 ЖК Української РСР, які регулюють правовідносин щодо права на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку, ст. 158 ЖК Української РСР - щодо прав і обов'язків наймачів, так і ст. ст. 321, 391 ЦК України ЦК України - щодо захисту порушеного права власника нерухомого майна, на що суд апеляційної інстанції увагу не звернув.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції на вказані посилання і доводи позивача та, відповідно до них, обставини справи, уваги не звернув, фактичні дані щодо таких не перевірив, з урахуванням вказаних посилань, не встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, як відповідачі набули право користування спірним будинком, чи були вони членами сім'ї колишнього власника домоволодіння, як відбувся перехід права власності на вказане домоволодіння до позивача; чи є відповідачі членами сім'ї власника домоволодіння; чи виникли у них або збереглося право на проживання у вказаному домоволодінні; чи не втратили вони такого права у зв'язку з переходом права власності на домоволодіння до позивача.

За таких обставин ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, тому, в силу ст. 338 ЦПК України, рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_10 рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають дійсним обставинам справи та змісту ст. 116 ЖК Української РСР, тому підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник