Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/471/15 Головуючий у 1 інстанції: Солодовніков Р.С.
Суддя-доповідач: Осоцький І.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.,

Суддів Панкеєва О.В.,

Кухаря С.В.

При секретарі: Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Запорізької області на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Куйбишевського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної в наслідок незаконних дій (бездіяльності) відповідачів, в якому вказав, що 101 місяць він перебував під слідством та судом по кримінальній справі за обвинуваченням у вчиненні злочину за ч.1 ст.115 КК України.

Позивач вважав, що в наслідок процесуальної несумлінності відповідачів і процесуальної тяганини у справі йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 123 018 грн.. Заподіяну моральну шкоду позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на підставі ст. 56 Конституції України, ст., ст. 23,1167,1176,1172,1190 ЦК України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини - справи "Еклє проти ФРН" від 15.07.1982 року, "Цимерман і Штайген проти Швейцарії" від 13.07.1983 р., "Єлоєв проти України" від 06.11.2008 року, бо відповідачі до теперішнього часу не прийняли рішення щодо подальшого перебування його в статусі обвинуваченого, що перешкоджає у повній мірі реабілітуватись перед суспільством у злочині, який він не скоював та унеможливлює реалізацію його права на відшкодування заподіяної йому шкоди відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_3 25 000 гривень моральної шкоди, заподіяної незаконними діями (бездіяльністю) органів досудового слідства, прокуратури.

Прокуратура Запорізької області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд обгрунтовно виходив з того, що незаконними діями та бездіяльністю органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду позивачеві було завдано моральну шкоду у визначеному судом розмірі.

За змістом ст. 15, п. 9 ч. 2 ст. 16, ст.,ст. 23, 1167, 1176 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі шляхом відшкодування моральної шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2005 року за фактом вбивства порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 115 КК України, та йому 08 листопада 2005 року слідчим Куйбишевської міжрайонної прокуратури пред'явлено обвинувачення та обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Після продовження строків досудового розслідування до 5 місяців, вказану кримінальну справу з обвинувальним висновком відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 115 КК України направлено 31 березня 2006 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області.

Постановою Куйбишевського районного суду від 22 серпня 2006 року кримінальну справу направлено на додаткове розслідування, а позивачу змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2006 року постанову Куйбишевського районного суду від 22 серпня 2006 року скасовано і справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Куйбишевського районного суду від 18 жовтня 2007 року кримінальну справу повторно повернуто на додаткове розслідування до Куйбишевської міжрайпрокуратури Запорізької області.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2007 року постанова Куйбишевського районного суду Запорізької області скасована, а справа направлена в суд першої інстанції на новий розгляд.

Після повернення справи з суду апеляційної інстанції, вироком Куйбишевського районного суду від 26 червня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

За апеляцією ОСОБА_3 та його захисника 15 січня 2014 року ухвалою апеляційного суду Запорізької області вказаний вирок скасовано, а кримінальну справу направлено до прокуратури для організації додаткового досудового розслідування.

Відповідно до п.12 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) розслідування кримінальних справ, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного зазначені матеріали досудового розслідування 05 лютого 2014 року внесені до ЄРДР під №0000076 за фактом вбивства без визначення процесуального статусу ОСОБА_3 в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено Законом України "Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", відповідно до положень якого така шкода відшкодовується у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом враховано, що позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, оскільки право на відшкодування такої шкоди на підставі зазначеного Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Частиною 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачено в частинах 1-5 цієї статті, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто за наявності шкоди, винної у цьому особи, неправомірності дій винної особи, безпосереднього причинного зв"язку між неправомірними діями і шкодою.

При цьому відповідно до положень ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків згідно зі ст. 1172 ЦК України покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах.

Отже ОСОБА_3 тривалий час перебував під слідством в якості обвинуваченого по кримінальній справі, яка розслідувалась за нормами КПК 1960 року, а на теперішній час в ході розслідування кримінального провадження за КПК України 2012 року по факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.115 КК України не має статусу підозрюваного.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожна людина має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до пунктів 3,4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 11 від 17 жовтня 2014 року "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення", розумним вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень (частина третя статті 28 КПК).

Період порушення розумних строків розгляду кримінальної справи, який розглядається судом, розпочинається з 29 жовтня 2005 року ( з часу порушення відносно ОСОБА_3 кримінальної справи) та закінчується 28 березня 2014 року (по день звільнення позивача з місць позбавлення волі по закінченню строку утримання під вартою. Таким чином, він тривав понад 8 років 5 місяців в провадженні органу, що здійснював досудове розслідування, додаткове розслідування та у судах двох інстанцій.

Відповідачами за матеріалалси справи не доведено факт перебування позивача в період розгляду судом справи у розшуку протягом 3 роки 6 місяців.

Суд оцінюючи розумність тривалості провадження справи, її складність, поведінку обвинуваченого та відповідних державних органів, прийшов до вірного висновку, що відповідачі не надали належних та допустимих доказів щодо поважності тривалості розслідування кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Про наявність спільної вини відповідачів, їх протиправної поведінки та причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяною позивачу шкодою, свідчить процесуальна несумлінність, процесуальна тяганина вчинена посадовими особами Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області як органу, що здійснював оперативно-розшукову діяльність та Прокуратури Запорізької області, структурним підрозділом якої є Куйбишевська міжрайонна прокуратура, яка виконувала функції органу досудового розслідування. Ці протиправні дії виразились також у порушенні вимог ст.22 КПК України 1960 року щодо обов'язку органу, що здійснює досудове розслідування вжити всіх заходів для всебічного, повного і об'єктивного дослідження обставин справи при розслідуванні кримінальної справи за вчинення особливо небезпечного злочину, передбаченого ст. 115 КК України.

За практикою Європейського суду з прав людини, відкладення розгляду справ, призначення і проведення експертиз, повернення кримінальної справи прокуророві з метою усунення допущених порушень кримінального процесуального законодавства самі по собі не суперечать чинному законодавству. Проте, якщо вказані дії призводять до порушення права особи на судочинство в розумний строк, заява про присудження компенсації підлягає задоволенню (справи "Еклє проти ФРН" від 15.07.1982 року, "Цимерман і Штайген проти Швейцарії" від 13.07.1983 р. та інш.)

Пунктом 4 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 13 від 19.12.2014 року „Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя" роз"яснено, що суди повинні при здійсненні правосуддя повинні враховувати положення ст. 9 Конституції України, ст. 26 Віденської конвенції, ст. 15, 19 Закону № 1906-IV „ Про міждународні договори", міжнародно-правовий принцип сумлінного виконання міжнародних зобов'язань про пріоритет міжнародного договору України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України. Тобто якщо таким міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Виходячи з наведеного судом обгрунтовно не прийняті доводи відповідачів про відсутність законних підстав (ст.ст.1167,1176 ч.6 ЦК) щодо відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, оскільки відповідно до практики Європейського суду з прав людини, у разу встановлення факту порушення Конвенції, суд надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію, в тому числі відшкодування моральної шкоди.

За нормами ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. суд виходив з вимог розумності та справедливості з врахованнням надмірної тривалості кримінального переслідування ОСОБА_3, утримування його під вартою з 01.11.2005 року по 24 травня 2007 року та з 17 травня 2012 року по 28 березня 2014 року, обмеження вільно пересуватися внаслідок обрання відносно позивача запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, що безперечно призвело до порушення його прав та зміни у життєвих стосунках.

Оскільки правилами ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави, то судом з дотриманням п. п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.-8.2011 року № 845. стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, правильно було покладено на Державне казначейство України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм діючого національного та міждународного законодавства.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури Запорізької області відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: