Є. у. н. с. 512/758/15-ц
Провадження № 2/512/283/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року Савранський районний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Лепехи В.А., секретаря судового засідання Шаповал Н.Г., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Савранського районного суду Одеської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бакшанської сільської ради Савранського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування, на житловий будинок з господарськими будівлями, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бакшанської сільської ради Савранського району про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її чоловік ОСОБА_2.

Після його смерті відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1

ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2, відповідно до ст. ст. 1222, 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємицею першої черги.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України ОСОБА_1, прийняла спадщину фактично, як спадкоємиця, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та звернулася до Савранської районної державної нотаріальної контори, Одеської області із заявою про прийняття спадщини за законом на підставі якої відкрито спадкову справу № 134/2013.

При зверненні до Савранської районної державної нотаріальної контори, нотаріусом було роз'яснено стосовно неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно, так як померлий ОСОБА_2 за життя не зареєстрував своє право власності на будинок в бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомого майна у відповідності з вимогами Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на інших речових прав на нерухоме майно».

Зазначене перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати право на отримання спадщини після смерті чоловіка.

11.11.2015р. ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та підтримання позовних вимог в повному обсязі (а. с. 29).

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надала суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності (а. с. 27).

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У відповідності до положень частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер чоловік позивача - ОСОБА_2 про що 12 лютого 2013 року складено відповідний запис актовий запис № 51, місце реєстрації відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Савранського районного управління юстиції в Одеській області (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2) (а. с. 6).

Після його смерті відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1

ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про одруження ( свідоцтво про одруження серія НОМЕР_3 видане Бакшанською сільською радою, Савранського району, Одеської області) (а. с. 7). Відповідно до ст. ст. 1222, 1261 Цивільного кодексу України позивач є спадкоємицею першої черги.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України ОСОБА_1, прийняла спадщину фактично, як спадкоємиця, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Бакшанської сільської ради, Савранського району, Одеської області № 299 від 22 вересня 2015 року (а. с. 20) та звернувшись до Савранської районної державної нотаріальної контори, Одеської області із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 на підставі якої відкрито спадкову справу № 134/2013 (а. с. 8).

Нотаріусом позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння було відмовлено, оскільки позивачем не подані всі необхідні документи для вчинення нотаріальної дії.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Згідно ст.267 ЦК України при наявності поважних причин, якими в даному випадку визнано необізнаність з діючим законодавством, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок в спадковому домоволодінні було побудовано в 1990 році. Відповідно до довідки Вільшанської сільської ради № 289 від 22.09.2015р. домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в с. Бакша Савранського району належало покійному ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, особовий рахунок № НОМЕР_4 (а. с. 17).

Земельна ділянка площею 0,250га для будівництва та обслуговування жилого будинку з господарськими будівлями належала померлому (а. с. 21).

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті за діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Таким чином, можливо прийти до висновку, що ОСОБА_2 згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію законодавства, володів спадковим будинком з господарським будівлями та спорудами на праві власності.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування.

Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку».

Відповідачем у справі є відповідна сільська рада, яка в силу ст. 335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Відзивом на позову заяву Бакшанська сільська рада не заперечує проти визнання за позивачем права власності на домоволодіння. Дана обставина свідчить про те, що задоволення пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового та немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Враховуючи те, що позивач являється спадкоємцем за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_2, тому вона має право на набуття права власності на своє ім'я на майно спадкодавця, яке йому належало на правових підставах, однак не було належним чином ним зареєстровано.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 16, 61, 88, 212-215, ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

1. Прийняти визнання позову представником відповідача.

2. Позов ОСОБА_1 до Бакшанської сільської ради Савранського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування, на житловий будинок з господарськими будівлями - задовольнити.

3. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованою та проживаючою в АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_5, виданий Савранським РВ УМВС України в Одеській області 25.09.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, 1990 року забудови, який розташований в с. Бакша, АДРЕСА_1, Савранського району, Одеської області, зокрема на: житловий будинок (літера А), літня кухня (літера Б), сарай (літера В), сарай (літера Г), сарай (літера Д), гараж (літера Е), погреб (літера Ж), жомову яму (літера З), навіс (літера І), вбиральню (літера Л), споруди (І-ІІ, №1, К), який залишився після смерті ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Савранський районний суд Одеської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. А. Лепеха