АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, -

УСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою. Позов мотивовано тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, поділ квартири як спільного майна подружжя було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2013 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2013 року було скасовано і ухвалено нове рішення, яким визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину даної квартири, а також визнано за ОСОБА_3 право власності на іншу 1/2 частину тієї ж квартири. Однак вказане рішення апеляційної інстанції позивач не може зареєструвати у реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві, поскільки для цього необхідно скласти технічний паспорт спірної квартири. З цих підстав позивач викликав для огляду вказаного помешкання інженера БТІ м. Києва, попередньо повідомивши відповідача, яка з'явилась 13.02.2015 року, але відповідачка її до квартири не впустила, на вимоги позивача передати йому комплект ключів від квартири відповідач не реагує. За таких обставин просить зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його 1/2 частиною спірної квартири та надати ключі від вхідних дверей.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовлено.

Унікальний номер справи: 753/6593/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14927/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача судовий збір за подання позову в розмірі 243,60 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що обсягом перешкод у користуванні власністю є не факт передачі ключів від квартири відповідачем, а саме відсутність добровільної згоди відповідача та чинення перешкод позивачу у вільному користуванні квартирою.

Зазначає, що 10.02.2015 р. позивач телефонував відповідачці та просив допустити працівників БТІ 13.02.2015 р. в квартиру для складання технічної документації.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не перевірив за таких обставин, чи має позивач можливість фактично користуватися квартирою та відновити свої порушені права.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, поділ квартири як спільного майна подружжя було відмовлено (а.с.6-10).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2013 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину даної квартири, а також визнано за ОСОБА_3 право власності на іншу 1/2 частину тієї ж квартири (а.с.11-14).

Також встановлено, що вказане рішення апеляційної інстанції на час розгляду справи не було зареєстроване в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна".

За змістом ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як наголошує ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч.1, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1, ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було зазначено як обґрунтування позову виключно обставину, що 11.02.2015 року він з метою виготовлення технічного паспорту на зазначену квартиру звернувся до КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" та оформив замовлення (а.с.28). За посиланням позивача, він напередодні попередив відповідачку про прибуття інженера для обміру квартири, однак 13.02.2015 року відповідачка не впустила інженера БТІ до спірної квартири і обміри квартири не відбулись з її вини.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно відповіді КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" від 19.03.2015 №3731 замовлення №60368 не було виконане в зв'язку з тим, що співробітнику Бюро ОСОБА_6 при виході на об'єкт за адресою квартира АДРЕСА_1 13.02.2015 року о 12-20 годин доступ до квартири не було забезпечено (а.с.19).

Разом з тим, вбачається з показів відповідача, що її ніхто не попереджав про прибуття інженера БТІ, включаючи і позивача, тому 13.02.2015 року вона як завжди пішла на роботу о 7 годині ранку і повернулась тільки о 22 годині, старша донька також з ранку пішла на роботу, а молодша донька поїхала на 8-20 годин на першу пару до Київського національного університету ім. Т. Шевченка, де вона навчається і пробула там до 14-30 годин, що також спростовує умисне перешкоджання у користуванні квартирою у вказану дату як відповідачкою, так і членами її сім'ї.

Враховано судом першої інстанції, що жодних доказів, які б спростовували вказані відповідачем обставини, судові не надано.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що вказаний позивачем як доказ невиконання замовлення №60368 у зв'язку з тим, що співробітнику Бюро при виході на об'єкт доступ до квартири не було забезпечено, не є допустимим в розумінні ст.57-59 ЦПК України, оскільки він не містить підстав умисних дій саме відповідачки щодо перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою. Інших доказів позивач суду не надав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та зазначає наступне.

У відповідності до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з 4.4 ст. 156 ЖК Української PCP до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу.

Відповідно до 4.2 ст. 64 ЖК Української PCP до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Як встановлено судом першої інстанції, спірна квартира АДРЕСА_1 є двохкімнатною, ізольованою квартирою, жилою площею 30,0 м2, розташованою на 12 поверсі 13-типоверхового будинку. Зареєстрованими в квартирі є три особи - відповідач по справі ОСОБА_3, а також ОСОБА_7, донька відповідача від першого шлюбу та ОСОБА_8, спільна донька сторін по справі, що підтверджується довідкою Ф-3 №96 від 15.06.2015 року (а.с.58).

Вбачається зі змісту паспорта позивача (а.с.24-26), що ОСОБА_1 зареєстрований з 30.05.1984 року і по даний час в АДРЕСА_2.

Згідно п. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з його недоведеністю, оскільки доказів стосовно порушення прав позивача суду не надано, не надано позивачем також і мотивування стосовно того, яким чином не будуть обмежені у праві користування спірною 2-кімнатною квартироючлени сім'ї відповідача - ОСОБА_7, донька відповідача від першого шлюбу та ОСОБА_8, спільна донька сторін по справі.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що відсутня добровільна згоди відповідача та чинення перешкод позивачу у вільному користуванні квартирою, не доведені жодними доказами, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 30 квітня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва до Державної Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві через представника ОСОБА_1 (позивач) - ОСОБА_9 було направлено для негайного виконання копію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2013 р. та копію рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2013 р. (а.с. 23)

Разом з тим, апелянтом не надано доказів відмови в реєстрації його права власності на Ѕ частку квартири та жодних доказів відмови відповідачем у допуску його до квартири з часу ухвалення рішення Апеляційним судом м. Києва 16.10.2013 р. та до квітня 2015 року.

Жодних письмових доказів, а саме актів, складених співробітниками ЖЕК, сусідами, заяв до правоохоронних органів, тощо, якими засвідчено факти неодноразових порушень відповідачем майнових прав позивача не надано і під час апеляційного розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не було встановлено, чи має позивач можливість фактично користуватися квартирою та відновити свої порушені права, також не доведені, оскільки позивачем не надано жодних доказів стосовно того, що надані йому в 1994 році ключі не відповідають наявним в квартирі замкам.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має права вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Встановлено судом, що вказаних позовних вимог позивачем не було пред'явлено.

Разом з тим, розглядаючи доводи, викладені відповідачем ОСОБА_3 в запереченнях на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає, що вони стосуються виключно її незгоди з рішенням суду апеляційної інстанції, та мотивовані особистими міркуваннями, однак доказів оскарження в касаційному порядку вказаного рішення відповідач не надала.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: