Машівський районний суд Полтавської області
Справа № 540/765/15-ц
Номер провадження 2/540/211/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року Машівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Кравець С.В.

за участю: секретаря Кольвашенко А.В.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивача-1 ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника відповідача-2 ОСОБА_6

третьої особи-1 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_8, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Машівське районне управління юстиції про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням,-

відповідно до ч.3 ст.209 ЦПК України в судовому засіданні 17 листопада 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину Рішення, -

в с т а н о в и в :

у липні 2015 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1978 року перебувають в зареєстрованому шлюбі та мають сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 У 1996 році вони придбали квартиру № 8 в с. Селещина по вулиці Шевченка, 25 Машівського району, і коли наприкінці 2014 року дізналися, що в сина виникли фінансові непорозуміння з відповідачем ОСОБА_5, якій він був винен кошти за автомобіль, вирішили довірити їй продати їхню квартиру. В результаті цього, 20.01.2015 року вперше за 103 000 грн, а 11.06.2015 року вдруге за 85 000 грн, їхня квартира була продана, замки змінені, а вони самі примусово виселені. Позивачі ніяких коштів від продажу квартири не отримували та вважають, що довіреність від імені ОСОБА_1 на імя відповідачки ОСОБА_5 була видана під впливом тяжких обставин, повязаних з майбутнім їхнього сина, який як зазначила остання сяде в тюрму, якщо вони не відшкодують збитки. ОСОБА_5 уклала угоду на вкрай невигідних для позивачів умовах, за ціною договору фактично втричі нижче ринкової вартості. У звязку з наведеним позивачі просять визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 20.01.2015 між ОСОБА_5 в особі ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а також договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11.06.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, поновивши реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1; усунути перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 судовий збір.

Відповідач-2 направила до суду заперечення в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначила, що договори купівлі-продажу квартири здійснювалися нею на підставі нотаріально посвідчених довіреностей. Крім цього, оскільки квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1, то позивач ОСОБА_10 надала свою письмову згоду на її продаж ОСОБА_1 При цьому довіреності та згода оформлялися двічі: 27.11.2014 та 11 і 14.01.2015, оскільки у першій довіреності була зазначена не вірна адреса вул. Шевченка, 25 а. В той час, причиною виникнення цих зобовязань було те, що син позивачів ОСОБА_10 незаконно розпорядився та продав належний відповідачці автомобіль сторонній особі та взяв у неї в борг 9000 грн, які не повернув в обумовлений строк, а тому за першим фактом СВ Октябрського РВ ПМУ розслідується провадження від 19.11.2014 за ознаками злочину, передбаченого ст. 356 КК України. Дізнавшись про цей факт подружжя ОСОБА_10 добровільно запропонували відшкодувати їй збитки,отримати довіреність на квартиру та її продати (а.с. 77-78).

В судовому засіданні позивачі та представник позивача-1 позов підтримують з підстав викладених у позовній заяві та наполягають на його задоволенні. Крім цього, позивач ОСОБА_1 зазначив, що у спірній квартирі проживав з сімєю їхній син, а вони з позивачкою в будинку по вул. Кірова, 7 в с. Селещина. Квартиру продавав через борги сина, в т.ч. відповідачці, але точної суми боргу не знав та думав, що син їй винен день 20 000 - 50000 грн, плюс 9000 грн боргу по розписці. Таким чином, тяжкими обставинами є борг по сумі якого він вірив відповідачці на слово.

Позивач ОСОБА_2 повідомила, що їхній син працював таксистом на автомобілі, що належав Гень. Оскільки сину погрожували, а тому вони попросили відповідачку продати їхню квартиру, у звязку з чим їй необхідно було дооформити документи та продати квартиру за 200-220 тис. грн. Спочатку вона сказала, що син винен 50, а потім 70 тис. грн, плюс 9000 боргу. Таким чином, вони продали квартиру під тиском тяжких обставин.

Відповідачі, представник відповідача-2 та третя особа ОСОБА_8 заперечують проти позову за безпідставністю. Відповідач-1 зазначила, що спочатку придбав у Гень квартиру, а потім їй продав, оскільки там не проживав, так як робота повязана з відрядженнями.

Відповідач ОСОБА_5 показала, що син позивачів взяв у неї в користування автомобіль та не повернув у визначений термін. Позивачі самі запропонували за рахунок квартири відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду, а тому у листопаді 2014 та січні 2015 року позивач-1 видав їй довіреність на продаж квартири. Вона спочатку продала квартиру Глобі, а потім через певний час він запропонував її купити та вона погодилася.

Нотаріус ОСОБА_8 показав, що він оформляв довіреність Чмихінув на продаж квартири, чітко обставин не памятає, але довіреність була стандартного типу. Після цього, зявилася Гень і він оформив купівлю-продаж квартири. Пізніше зявилися подружжя ОСОБА_2, яким він повідомив, що квартира продана, і на їх вимогу скасував довіреність, хоча розяснив, що цього не потрібно робити. Обставин щодо визначення ціни за якою слід було б продати квартиру в довіреності не памятає, але якби сторони наполягали на цьому, він не міг би відмовити. В той час при суперечностях могла б бути оформлена довіреність лише на підготовку документів та пошуку клієнтів.

Треті особи-2, 3 в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, третя особа-2 направила заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 96).

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у справі, прийшов до наступного висновку.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 був власником квартири № 8 в с. Селещина, вул. Шевченка, 25, Машівського району. що стверджується копією договору купівлі-продажу від 3 квітня 1992 року (а.с.9). Як видно зі свідоцтва про укладення шлюбу позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Косенко) Н.І. з 10.06.1978 р. перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.13), а відтак вказані обставини свідчать, що спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю.

27.11.2014 нотаріусом ОСОБА_11 посвідчена довіреність ОСОБА_1 на імя відповідачки ОСОБА_5 за якою він довірив їй бути представником з питань розпорядження (продажу) належної йому квартири № 8 в с. Селещина, 25а, Машівського району за ціною та на умовах на її розсуд (а.с. 233-234). Цього ж числа ОСОБА_2 дала згоду чоловікові продати вказану квартиру за ціну та на умовах на його розсуд (а.с. 83).

В послідуючому, 11 січня 2015 року нотаріусом ОСОБА_8 повторно посвідчено довіреність ОСОБА_1 на імя відповідача ОСОБА_5, про продаж належної йому квартиру в АДРЕСА_2 (а.с.14, 179).

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що повторна довіреність була видана з тих підстав, що в первинній була допущена помилка в написанні адреси будинку.

14.01.2015 нотаріусом ОСОБА_8 також була посвідчена заява подружжя на продаж нерухомого майна, за якою ОСОБА_2 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на продаж квартири № 8 в с. Селещина, вул. Шевченка, 25, за ціною та на умовах на власний розсуд, що відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с. 181).

В подальшому, відповідач ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_1 продала квартиру в АДРЕСА_3 за 103 000 грн відповідачу-1 ОСОБА_4, про що свідчить договір купівлі продажу від 20.01.2015 року (а.с.15, 178, 183-186). З наданих нотаріусом пакетів документів щодо продажу вказаної квартири видно, що вона оцінена в 103300 грн, про що свідчить звіт з незалежної оцінки майна від 16.01.2015 (а.с. 190-226).

Даючи оцінку доводам позивачів про недійсність вказаного договору з підстав визначених ст. ст. 215, 216, 229-233 ЦК України, тобто наявності обману, помилки та тяжких обставин, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова № 9 від 06.11.2009), відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 син позивачів показав, що упродовж 4 років разом з дружиною та дитиною проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2, яка належала його батькові та з якої вибрався у липні 2015 року. В минулому 2014 році вони з батьками планували продати квартиру та купити взамін будинок, а також віддати його борги, оскільки він користування автомобілем відповідачки Гень ВАЗ-2115, після чого заклав його за 30000 грн та не зміг повернути. Щоб отримати борг Гень запропонувала видати на її імя довіреність на продаж квартири, що вони і зробили, але вони хотіли, щоб продаж відбувався десь за 240000 грн. Зазначив, що у звіті про оцінку майна за січень 2015 року на фото зображена його квартира, а у іншому звіті інша. В даний час з сімєю проживає з батьками в будинку, що належить батьку в с. Селещина, вул. Кірова, 7.

Як видно з розписки від 25.10.2014 свідок ОСОБА_10 взяв в борг у відповідачки Гень 9000 грн, які зобовязувався повернути до 10.11.2014 (а.с. 81).

14 квітня 2015 року позивач ОСОБА_10 звертався до правоохоронних органів з питань шахрайського заволодіння його квартирою відповідачкою Гень, але постановою слідчого Машівського РВ УМВС від 16.09.2015 кримінальне провадження було закрите за відсутності складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України (а.с. 22).

В судовому засіданні позивачі також пояснювали, що видали відповідачці Гень довіреність на продаж їхньої квартири з метою погашення боргу їхнього сина перед нею. Але хотіли, щоб продаж було вчинено на суму 200-220 тис. грн, в той час вона була продана за меншу суму.

Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що позивачі розраховували отримати більшу користь від вчиненого правочину, тобто більшу суму від продажу квартири, а тому ця обставина не має правового значення, а відтак вказаний правочин щодо продажу квартири не вчинений під впливом помилки.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо сторона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має досягнуто згоди.

Частинами 1, 3 ст. 632 цього Кодексу визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін і її зміна після його виконання не допускається.

Таким чином, оскільки за нормами законодавства ціна договору не є істотною умовою та встановлюється за домовленістю сторін, відповідач ОСОБА_5, яка діяла за дорученням позивача-1, на власний розсуд як це визначено в довіреності, продала квартиру на ціною вказаною у звіті про її оцінку, а відтак умислу в її діях на введення в оману позивачів не встановлено і такого вони не довели. В той час за змістом законодавства обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 в Постанові № 9 від 06.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В судовому засіданні позивачі зазначили, що «тяжкою» для них обставиною, яка змусила їх видати довіреність Гень на продаж квартири та наступний продаж квартири була наявність боргу їхнього сина перед відповідачкою та здійснення кримінального провадження, а також занижена вартість предмету продажу, проте, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин не надали.

В той час, зазначені обставини, не є тяжкими в розумінні ст. 233 ЦК і не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки фактично «тяжкою» обставиною позивачі вважають наявність боргу їхнього сина перед відповідачкою Гень та кримінального провадження у звязку з цим, що є наслідком неправомірної поведінки особи, тобто їхнього сина.

Крім цього, відповідно до статей 655, 657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За змістом оспорюваного договору сторони визначили вартість квартири в розмірі 103000, що відповідає вартості викладеній у звіті від 16.01.2015. Разом з тим, крім своїх особистих пояснень, які б підтверджували, що вказана вартість визначена не вірно і вони мали бажання та змогу продати квартиру за більшу суму позивачі не надали, в той час як, двічі, при видачі Гень довіреності конкретну суму не обумовлювали.

Крім цього, як видно з п. 10 оспорюваного договору сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що Договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин.

Таким чином, сама по собі невигідність умов укладення договору не може бути підставою для визнання такого договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України за відсутності даних про тяжкість обставин та вимушеність укладення договору на таких умовах, адже ст. 233 ЦК чітко передбачає наявність причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вимушеністю укладення договорів на вкрай невигідних умовах.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним вказаного договору з підстав визначених ст. ст. 215, 216, 229-233 ЦК України.

В той час посилання позивачів на те, що вони не отримали кошти від відповідачки від продажу спірної квартири не може бути предметом розгляду, оскільки такі вимоги ними не заявлялися, а відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах позовних вимог.

Щодо доводів позивачів про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири сторонами якого є відповідачі-1,2, також з підстав визначених ст. ст. 215, 216, 229-233 ЦК України, суд зазначає наступне.

Так, 28 березня 2015 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_8 посвідчено довіреність ОСОБА_4 на імя ОСОБА_5, якою останній довірено, в т.ч. обміняти або продати за ціну та на умовах на власний розсуд квартиру № 8 в с. Селещина, вул. Шевченка, 25, Машівського району Полтавської області (а.с.18).

В наступному, 11.06.2015 Глоба продав, а Гень придбала у нього оспорювану квартиру за 85 000 грн, що вбачається з договору купівлі продажу посвідченого нотаріусом ОСОБА_9 (а.с. 129-130). Станом на 10.06.2015 вказана квартира була оцінена в 84915 грн без ПДВ, що видно зі звіту про оцінку майна ТОВ «Бюро Полекс» (а.с. 149-161). Посилання позивачів на те, що фото додане до звіту не належить їхній квартирі не свідчить про невідповідність вказаного висновку реальним цінам на майно.

Таким чином з наданих документів вбачається, що позивачі не були стороною цього договору.

У своїй правовій позиції Верховний Суд України при розгляді справи № 6-95цс13 від 18.09.2013 зазначив, що право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

За таких обставин, оскільки позивачі не були стороною вказаного договору, договір на підставі якого він виник не визнано судом недійсним, а відтак їхній позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Оскільки позивачам у задоволенні позову відмовлено, а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати на їх користь стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 215, 229, 230, 233 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_8, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Машівське районне управління юстиції про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Машівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а особою, яка не була присутньою під час проголошення рішення в той же строк з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у випадку його оскарження, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст Рішення виготовлено та підписано 18 листопада 2015 року

Суддя :