УХВАЛА

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Первомайська міська рада Миколаївської області, Управління Держземагентства у Первомайському районі Миколаївської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона та ОСОБА_4 є співвласниками земельної ділянки загальною площею 0,0621 га, яка розташована за адресою: будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2005 року було встановлено режим користування земельною ділянкою вищевказаного домоволодіння між сторонами у відповідності з частками у житловому будівництві.

Вказувала, що на виділеній їй у користування частині земельної ділянки ОСОБА_4 було розміщено тимчасову споруду, яка створює їй перешкоди у використанні вказаної земельної ділянки за цільовим призначенням.

На її неодноразові звернення з вимогою розібрати вказану тимчасову споруду ОСОБА_4 не реагувала.

30 серпня 2013 року виконавчий комітет Первомайської міської ради Миколаївської області на її звернення повідомив, що під час виїзду на місце співробітниками управління містобудування та архітектури з'ясовано, що на її земельній ділянці ОСОБА_4 розміщено тимчасову споруду, в якій зберігаються дрова.

Листом виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 30 серпня 2013 року ОСОБА_4 рекомендовано у добровільному порядку звільнити частину земельної ділянки, зайняту її тимчасовою спорудою. Вказаної рекомендації ОСОБА_4 не виконала.

У зв'язку із цим позивач просила суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні виділеною їй частиною земельної ділянки площею 295,40 кв. м за адресою: будинок АДРЕСА_1, шляхом знесення за власний рахунок самовільно встановленої тимчасової споруди; стягнути з ОСОБА_4 на її користь понесені судові витрати.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 29 квітня 2005 року Первомайською міською радою Миколаївської області на ім'я ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0621 га, яка розташована за адресою: будинок АДРЕСА_1, відповідно до якого вона та ОСОБА_3 є співвласниками вказаної земельної ділянки.

Вказувала, що до органів місцевого самоврядування із заявою про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку не зверталась, участі у виготовленні технічної документації не приймала, межі земельної ділянки суміжному землекористувачу не погоджувала, а всі відповідні заяви підписувались ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене, вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0621 га, яка розташована за адресою: будинок АДРЕСА_1, виданий 29 квітня 2005 року.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2014 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1, виділеної у користування ОСОБА_3, шляхом знесення за власний рахунок самовільно встановленої тимчасової споруди. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року рішення міськрайонного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 не оскаржується, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що тимчасова споруда ОСОБА_4 побудована на частині земельної ділянки, яка виділена у користування ОСОБА_3 рішенням суду, що набрало законної сили і є обов'язковим для виконання.

Скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині позову ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із того, що продовження користування ОСОБА_4 спірною спорудою і після закріплення на підставі судового рішення за ОСОБА_3 права користування частиною земельної ділянки під вказаною спорудою, не є безумовним порушенням відповідних прав останньої. Доказів того, що таке користування спірною спорудою є неправомірним, позивачем не надано. Крім того, зазначений спір може бути вирішений шляхом встановлення сервітуту або суперфіцію.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду в частині позову ОСОБА_3 не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками земельної ділянки загальною площею 0,0621 га, яка розташована за адресою: будинок АДРЕСА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 29 квітня 2005 року.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2005 року було встановлено режим користування земельною ділянкою вищевказаного домоволодіння між сторонами у відповідності з частками у житловому будівництві.

На звернення ОСОБА_3 щодо розміщення ОСОБА_4 на її частині земельної ділянки тимчасової споруди виконавчий комітет Первомайської міської ради Миколаївської області листом від 30 серпня 2013 року повідомив, що під час виїзду на місце співробітниками управління містобудування та архітектури виявлено, що на земельній ділянці ОСОБА_3 ОСОБА_4 дійсно розміщено тимчасову споруду, в якій зберігаються дрова.

Листом виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 30 серпня 2013 року ОСОБА_4 рекомендовано у добровільному порядку звільнити частину земельної ділянки, зайняту її тимчасовою спорудою. Вказаної рекомендації ОСОБА_4 не виконала.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не надав належної оцінки тій обставині, що на частині земельної ділянки, яка рішенням суду від 19 грудня 2005 року виділена у користування ОСОБА_3, знаходиться споруда ОСОБА_4, у зв'язку із чим порушуються права позивача. При цьому посилання апеляційного суду на можливість вирішення даного спору шляхом встановлення сервітуту або суперфіцію є необґрунтованими, оскільки саме ОСОБА_4 повинна просити про встановлення права користування земельною ділянкою, що належить ОСОБА_3, а не навпаки (ст. ст. 98, 102-1 ЗК України), оскільки саме на її земельній ділянці знаходиться споруда відповідача.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, а рішення апеляційного суду в частині позову ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта