АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2014 у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Київський муніципальний академічний театр опери та балету для дітей та юнацтва України та Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права власності за набувальною давністю та за зустрічним позовом Київського муніципального академічного театру опери та балету для дітей та юнацтва України до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловик-плюс» та Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 1992 року проживає і зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, сплачує квартирну плату та плату за утримання будинку, постійно проживаючи там. Маючи намір приватизувати квартиру, позивач звернувся до КП Голосіївського району в м. Києві «Розрахунковий центр «Голосіїво». 10.12.2013 листом йому було повідомлено, що відповідно до розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.06.2011 № 489 «Про передачу нежитлових будівель та приміщень комунальному підприємству Голосіївського району в м. Києві «Розрахунковий центр «Голосіїво» на балансі підприємства зазначена квартира не рахується, а також запропоновано звернутися до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. Проте, зважаючи на політичну ситуацію у країні, позивач вирішив звернутися з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Справа № 752/6338/14-ц
№ апеляційного провадження 22-ц/796/1289/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
17.06.2014 Київський муніципальний академічний театр опери і балету для дітей і юнацтва України звернувся у суд із зустрічними вимогами про виселення відповідача і незаконно займаного приміщення. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що на підставі договору оренди від 14.02.2011 Театр орендує зазначену квартиру у Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації для проживання своїх працівників. ОСОБА_1 набув права користування однією кімнатою у спірному приміщенні у зв'язку з тим, що він працював у Театрі. Крім нього, у даній квартирі також проживають та зареєстровані інші працівники Театру. На даний час, на думку Театру, ОСОБА_1 незаконно користуються кімнатою у спірній квартирі, в зв'язку з чим та на підставі ст. 116 ЖК України просить виселити його зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2014 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Київський муніципальний академічний театр опери та балету для дітей та юнацтва України та Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права власності за набувальною давністю.

Відмовлено і в задоволенні позову Київського муніципального академічного театру опери та балету для дітей та юнацтва України до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловик-плюс» та Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, які мають значення для її вирішення. Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що постановлене за неповного дослідження обставин, суд дав невірну оцінку зібраним доказам, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили про її задоволення.

Представник Київського муніципального академічного театру опери та балету для дітей та юнацтва України заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованими, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, чи відмовився від права на належне йому нерухоме майно. А з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, в ній зареєстрована ще громадянка ОСОБА_4 і існує конфлікт з приводу користування спірною квартирою. Тобто обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, шляхом визнання права власності за набувальною давністю є помилковим.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Перш за все слід звернути увагу, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні його первісного позову, відповідно в частині вирішення зустрічних позовних вимог рішення суду не оскаржується і в силу ст. 303 ЦПК України перегляду апеляційним судом не підлягає, так як виходить за межі доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02. 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 відноситься до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Так, на виконання рішення Київської міської ради від 28.10.2010 № 183/4995 "Про окремі питання організації управління районами в м. Києві" прийнято розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 "Про питання організації управління районами в м. Києві", згідно Додатку № 1 якого до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації було передано, зокрема будинок АДРЕСА_1.

За твердженням Театру вони набули право володіння спірним приміщенням на підставі договору оренди від 14.02.2011, проте відповідні докази суду надані не були.

Під час перебування у трудових відносинах з Театром ОСОБА_1 набув право користування квартирою АДРЕСА_1, що визнано сторонами у справі. Згідно паспорту НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_1, позивач зареєстрований у даній квартирі з 03.01.1992 (а.с.124). Також ним вказується на здійснення оплати всіх комунальних послуг і як вбачається з квитанцій оплата ним здійснюється на користь Театру (а.с.7-25).

Трудові відносини між позивачем та Театром припинились 06.09.2011, про що свідчить Наказ про його звільнення з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України № 108-к від 06.09.2011(а.с.28)

З наведеного вбачається, що позивач фактично є піднаймачем вказаного житлового приміщення.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, чи відмовився від права на належне йому нерухоме майно. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння має місце тоді коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, позивач протягом всього часу користування знав, що він здійснює користування чужою річчю. Крім того, має місце користування частиною цього приміщення іншою особою і наявність конфлікту стосовно цього майна.

Безпідставними є посилання позивача на відмову у реалізації його права на приватизацію, оскільки компетентним органом питання щодо участі позивача у здійсненні приватизації спірної квартири не розглядалось, а суд не може перебирати на себе функції інших державних органів. А отже слід погодитись і з висновком суду першої інстанції щодо невірного обрання позивачем способу захисту своїх прав.

Отже, позовні вимоги належним чином розглянуті судом першої інстанції, всім дослідженим доказам дана належна правова оцінка. Підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: