АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 листопада 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Левенця Б.Б.

РейнартІ.М.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», треті особи: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року,

у с т а н о в и в :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулався до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», треті особи: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір № 08.3/108/06-НВ від 10 листопада 2006 року.

Апелянт посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач ознайомився з умовами кредитування, оскільки кредитний договір за своїм змістом не відповідав законодавству України, інтересам та волі позивача та був підписаний останнім під впливом обману.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

____________________________________________________

Справа № 757/36279/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/10240/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 11 листопада 2006 року між позивачем ОСОБА_2 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», було укладено кредитний договір № 08.3/108/06-НВ, відповідно до якого банк з метою споживчих цілей, надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 521 050 доларів США.

Відповідно до п. п. 1.1,2.4 договору, кредит надається позичальникові терміном до 09.11.2031, зі сплатою 12,5 % річних.

За правилом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п. 4.1. договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом у порядку, передбаченому п. 4.1.1 договору.

Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами щомісяця до «20»-го числа включно кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також «09» листопада 2031 р. або в день повного дострокового погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення готівкою або шляхом безготівкового перерахування грошових коштів зі свого поточного/карткового рахунку на рахунок, вказаний в п. 2.5 цього договору, або на умовах, передбачених п. 2.9 цього договору. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, вказаний у п. 2.5 цього договору.

27 вересня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до додатку № 1 до якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк», в тому числі, права вимоги за кредитним договором № 08.3/108/06-НВ (а. с. 48-51).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідно до вимог ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір № 08.3/108/06-НВ від 10 листопада 2006 року відповідає вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін, а тому відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Укладений кредитний договір № 08.3/108/06-НВвід 11 листопада 2006 року є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений невичерпний перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Як убачається з матеріалів справи, а саме додатку № 1 до договору № 08.3/108/06-НВ від 10 листопада 2006 року «Графік платежів та визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки», банк на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» надав ОСОБА_2 всю необхідну інформацію: детальний розпис сукупної вартості кредиту (сума залишку основного боргу, сума платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту, проценти, платежі за надані супутні послуги, реальна процентна ставка, абсолютне значення подорожчання кредиту (а. с. 32-40).

Згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Також позивач власноручним підписом на документі, який має назву «Розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» підтвердив, що банк надав йому цю інформацію (а. с. 41).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, належним чином встановив фактичні обставини справи, а тому дійшов законного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору № 08.3/108/06-НВ від 10 листопада 2006 року.

Доводи апелянта з приводу того, що ПАТ «Кредитпромбанк» ввів його в оману щодо фактичних умов укладення кредитного договору, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, яким дана оцінка вище.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману до обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем суду не було надано доказів, які б підтверджували введення його відповідачем в оману.

Також апелянт помилково посилається на постанову Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки відповідно норми ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згадана постанова набрала чинності 12 листопада 2007 року, тобто пізніше дати укладення оспорюваного кредитного договору.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що договір іпотеки від 10 листопада 2006 року та договір поруки від 13 листопада 2006 року є такими, що мають бути визнаними судом недійсними через недійсність основного зобов'язання, не береться колегією суддів до уваги, оскільки за приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Б.Б. Левенець

І.М. Рейнарт