АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

ПобірченкоТ.І.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетнікова Світлана Іванівна, про визнання договорів дарування недійсними,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетнікова Світлана Іванівна, про визнання договорів дарування недійсними.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_10 через свого представника, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.2, а.с.157-164).

В суд апеляційної інстанції позивач, його представник ОСОБА_3, а також відповідачі: ОСОБА_8; ОСОБА_6; ОСОБА_7, та приватний нотаріус, Решетнікова С.І., не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судових повісток: 24 вересня 2015 року - представнику позивача ОСОБА_3; 23 вересня 2015 року - ОСОБА_8; 23 вересня 2015 року - ОСОБА_6; 23 вересня 2015 року - ОСОБА_7; 28 жовтня 2015 року - приватному нотаріусу Решетніковій С.І. (т.2, а.с.189-194).

5 листопада 2015 року на адресу суду надійшла заява від приватного нотаріуса, Решетнікової С.І., в якій вона просила розглядати справи у її відсутність, з приводу предмету спору пояснила, що оспорювані договори дарування посвідчені нею згідно з чинним законодавством.

Позивач ОСОБА_10 11 листопада 2015 року через канцелярію суду подав заяву, в якій просив відкласти розгляд справи у зв'язку з перебуванням його представника за довіреністю в це день в іншому судовому процесі, де її явка є суворо обов'язковою.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність сторін, що не з'явились, відхиливши клопотання ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи, викладене у заяві від 11 листопада 2015 року (т.2, а.с.209-210), оскільки поважність причин неявки представника позивача у судове засідання (участь у розгляді цивільної справі в іншому суді) не підтверджена відповідними доказами. Окрім того, як убачається з довіреності на представництво інтересів ОСОБА_4 (т.2, а.с.183), останній уповноважив шість осіб представляти його інтереси, відтак суд не вбачає перешкод для розгляду справу у зв'язку із неможливістю прибути до суду одного з представників позивача. Позивач особисто у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, а відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення відповідача ОСОБА_5 та його представника, ОСОБА_11, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2013 року було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

За рішенням суду стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 за договором позики від 18 жовтня 2011 року в розмірі 836 850 грн., що являється еквівалентом суми боргу 105 000 доларів США на день подання позову, а також 3 % річних від суми позики за період прострочення виконання грошового зобов'язання, що становить 29 713 грн. 87 коп.

Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві від 22 липня 2013 року було відкрите виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа від 12 липня 2013 року, виданого на підставі вищевказаного рішення суду 12 липня 2013 року Шевченківськім районним судом м. Києва.

У процесі виконавчих дій державним виконавцем було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відчуження відповідачем ОСОБА_5 належного йому на праві власності нерухомого майна відповідачам: ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8

28 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування квартири від 29 березня 2013 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2.

За договором дарування від 30 травня 2013 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_8 Ѕ частину квартири АДРЕСА_3.

Згідно з долученими до справи документами, наданими суду у копіях приватним нотаріусом, Решетніковою С.І., щодо кожного із договорів, та згідно з наданими копіями витягів із Державного реєстру на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідачі дійсно отримали в дар зазначені квартири, у договорах підкреслено про заперечення сторонами удаваності та фіктивності цих правочинів. У тексті кожного договору сторони підтверджують спрямованість договору на реальне настання правових наслідків.

За встановлених обставин, районний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з недоведеністю факту відсутності у відповідачів наміру створити юридичні наслідки у зв'язку з укладанням оспорюваних договорів дарування.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_12 позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (т.2, а.с.144-148).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника ОСОБА_4, ОСОБА_3, не містить.

В своїй апеляційній скарзі представник позивача, ОСОБА_3, посилається на те, що оскільки, по-перше, спірні договори дарування були укладені під час розгляду справи про стягнення боргу: 28 березня 2013 року; 29 березня 2013 року; 30 травня 2013 року; по-друге, сторонами даних правочинів є близькі родичі ОСОБА_5; по-третє, обдаровані за спірними договорами особи не проживають у подарованих ним квартирам, а сам ОСОБА_5 на даний час все ще проживає в АДРЕСА_3, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності факту фіктивності оскаржуваних правочинів та спрямованості їх укладення на реальне настання правових наслідків.

Указані доводи апеляційної скарги не можуть бути прийнятими судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Відповідно до п.10 Договору дарування від 28 березня 2013 року, п.10 Договору дарування від 29 березня 2013 року та п.10 Договору дарування від 30 травня 2013 року, сторони домовились, що під передачею квартири за цим Договором є передача Дарувальником цього договору дарування Обдаровуваній.

Наведені положення спірних договорів в повній мірі відповідають положенню ч.4 ст.722 ЦК України, відповідно до якого прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка, а право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

За змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами при розгляді аналогічних справ, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи викладене, обдаровані набули права власності на квартири відповідно до оспорюваних Договорів дарування, що свідчить про реальне настання правових наслідків, що обумовлені цими договорами.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Положеннями ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як убачається з матеріалів справи та належним чином завірених копій договорів дарування (т.1, а.с.94-95; 117-118; 149-150) ОСОБА_5 користуючись наданим йому закріпленим в законодавстві України правом власності, на власний розсуд, за своєю волею та незалежно від волі інших осіб, у передбачений главою 55 ЦК України (ст.717 ЦК) спосіб, подарував (відчужив) належні йому житлові приміщення.

При цьому, особи, які набули право власності, користуючись тими ж правам, що приведені вище, користуються та розпоряджаються (проживають чи не проживають, дають дозвіл проживати іншим особам, тощо) указаними квартирами на власний розсуд.

Враховуючи викладене, у сукупності з тим, що стороною позивача не надано суду першої інстанції беззаперечних доказів факту наявність умислу усіх сторін правочину щодо укладання оспорюваних договорів без реального настання правових наслідків, які обумовлювалися цими договорами, висновки районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 є обґрунтованими та відповідають нормам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності розписки від 18 жовтня 2011 року, відповідно до якої ОСОБА_5 зобов'язувався передати кошти з реалізації - продажу квартири АДРЕСА_1, апеляційний суд відхиляє, оскільки факт існування указаної розписки не має правового значення при вирішенні питання про визнання фіктивним договору дарування указаної квартири. Даний документ не є документом, який у встановленому законом порядку посвідчував би забезпечення грошового зобов'язання заставою відчуженого спірним договором майна (щодо нерухомого майна - іпотекою).

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

Т.І. Побірченко