Справа № 452/2708/14 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/783/6814/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

в с т а н о в и л а:

11 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилалась на те, що 13 жовтня 2009 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_4 в її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини із усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 жовтня 2009 року і до досягнення ним повноліття. По даній цивільній справі 10 листопада 2009 року було видано виконавчий лист № 2-1250/2009 р.; заборгованість ОСОБА_4 по аліментах за період з 06 жовтня 2009 року по 23 листопада 2011 року становить 9487,92 грн., що підтверджується розрахунком відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області від 15 липня 2014 року № 09-52/3430. ОСОБА_4 ухилявся як від сплати аліментів на утримання сина згідно рішення суду, так і від своїх батьківських обов'язків. На підставі ст. 196 СК України просила стягнути з ОСОБА_4 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 135 648,63 грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 135 648 (сто тридцять п'ять тисяч шістсот сорок вісім) гривень 63 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір в дохід держави у сумі 243,6 грн.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене на підставі недоведених обставин. Зазначає, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги на підставі поданого позивачкою розрахунку за період з 06 жовтня 2009 року по 01 вересня 2014 року. ОСОБА_2 вказала лише загальну суму в позовній заяві, не вказуючи порядок здійснення розрахунку. Звертає увагу на те, що неустойка вираховується не з наростаючою прогресією, а таким чином, що сума несплачених аліментів множиться на 1 % та на кількість днів місяця в якому вони мали сплачуватись. Сума боргу за перший місяць не додається до заборгованості за другий місяць, відповідно і неустойка буде нараховуватись не із суми двох місяців, а лише із суми за один місяць. Із зазначеною позивачкою сумою не погоджується, вважає її необґрунтованою, неправильно обрахованою та подає власні розрахунки, згідно яких заборгованість за період з 06 жовтня 2009 року по 23 листопада 2011 року становить 2891,14 грн. Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 являється батьком ОСОБА_6.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2009 року зобов'язано стягувати з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини із усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.10.2009 року і до досягнення ним повноліття. На підставі цього рішення 10.11.2009 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області було видано виконавчий лист № 2-1250/2009 р.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.02.2010 року, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Шугайлом О.Г. було відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1250, виданого 10.11.2009 року місцевим судом.

Із розрахунку відділу ДВС Самбірського МРУЮ Львівської області від 15.07.2014 року № 09-52/3430 вбачається, що заборгованість ОСОБА_4 по аліментах з період з 06.10.2009 року по 23.11.2011 року становить 9487,92 грн.

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. ст. 3, 6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

У відповідності з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) визначена ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банком. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з поданих суду матеріалів, при розгляді справи не було встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів утворилася з незалежних від відповідача причин; при вирішенні зазначеного вище спору про стягнення аліментів відповідач був присутнім, відтак знав про аліментні зобов'язання із часу ухвалення судового рішення; надалі ухилявся від оплати аліментів, а тому виникла заборгованість.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Аналізуючи вищевказані правові норми, колегія суддів не може погодитися із застосованим судом першої інстанції механізмом обчислення суми неустойки, виходячи із сум заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці та загальної кількості днів прострочення, який не ґрунтується на вимогах закону.

Виходячи із помісячного розрахунку заборгованості платника аліментів ОСОБА_4, складеного державним виконавцем відділу ДВС Самбірського МРУЮ Львівської області від 15.07.2014 року за № 09-52/3430, за період з жовтня 2009 року по листопад 2011 року, та квитанції від 26.09.2011 року про сплату аліментів в сумі 200,00 грн., яка не включена в розрахунок суми заборгованості (а.с. 39), сума неустойки дорівнюватиме 2831,46 грн., яка обчислюється у розмірі 1% відсотка від суми несплачених аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кожен місяць прострочки ((328,98 грн. х 1% х 31 дн.) + (328,98 грн. х 1% х 30 дн.) + (328,98 грн. х 1% х 31 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 31 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 28 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 31 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 30 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 31 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 30 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 31 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 31 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 30 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 31 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 30 дн.) + (443,84 грн. х 1% х 31 дн.) + (224,9 грн. х 1% х 31 дн.) + (124,9 грн. х 1% х 28 дн.) + (124,9 грн. х 1% х 31 дн.) + (224,9 грн. х 1% х 30 дн.) + (424,9 грн. х 1% х 31 дн.) + (224,9 грн. х 1% х 30 дн.) + (224,9 грн. х 1% х 31 дн.) + (424,9 грн. х 1% х 31 дн.) + (224,9 грн. х 1% х 30 дн.) + ( 424,9 грн. х 1% х 31 дн.) + (325,9 грн. х 1% х 30 дн.) = 2831,46)).

Відповідно на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за період з жовтня 2009 року по листопад 2011 року в розмірі 2 831,46 грн.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави відповідно пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п. п. 1 п. 1 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру судовий збір стягується у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3-х розмірів мінімальної заробітної плати.

Виходячи з наведеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини у справі, ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його зміни.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 135 648,63 грн. (сто тридцять п'ять тисяч шістсот сорок вісім гривень 63 копійки) - змінити, зменшивши розмір стягнення такої з 135 648,63 грн. (ста тридцяти п'яти тисяч шестиста сорока восьми гривень 63 копійок) до 2 831,46 грн. (дві тисячі вісімсот тридцять однієї гривні 46 копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.