Справа № 415/3967/14-ц
Провадження № 2/415/82/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.15 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Калмикової Ю.О.,

при секретарях - Добуграй В.К., Павловій О.В.,

ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю позивачів-відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника позивачів-відповідачів - ОСОБА_5,

відповідача-позивача - ОСОБА_6,

представників відповідача-позивача - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, Лисичанської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 звернулись до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_6 про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла, в якій зазначили, що проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, і являються власниками вказаної нерухомості з усіма спорудами, розташованими за цією адресою в рівних частках відповідно техпаспорту. Всупереч їх бажанню, в літній кухні, яка розташована за вищевказаною адресою, проживає ОСОБА_6, який зареєстрований за іншою адресою. Усі заперечення щодо проживання в їх приватній власності відповідач ігнорує і висилятись не бажає. Зайняв літню кухню самовільно, у звязку з наведеним, просять суд захистити їх право власності і виселити відповідача із домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1.

До початку розгляду судом справи по суті ОСОБА_6 до Лисичанського міського суду була подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 Лисичанської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування житловим приміщенням, в обґрунтування якої зазначив, що з 1961 року до теперішнього часу проживає в спірній квартирі АДРЕСА_2. Вказана квартира є єдиним постійним місцем його проживання. В 1975 року був виданий ордер № 203 «Лисмехсклозаводом» про зайняття цієї спірної квартири його сімєю, яка складалась з ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_11. За період його проживання на даній ділянці ним, його матірю, вітчимом, рідним братом були збудовані усі господарські споруди, що підтверджується відповідними документами та показаннями свідків. За період його проживання він постійно сплачував комунальні послуги, відповідачі за зустрічним позовом ніякої участі в цьому не приймали. Останні 18 років він постійно добросовісно доглядав свою хвору матір, яка була інвалідом першої групи та учасник ВВВ, що підтверджується Довідкою з УПтСЗН, довідкою голови вуличного комітету. 07 жовтня 2014 року позивачами-відповідачами було отримано свідоцтво про право власності на житло № 22044, згідно з яким Лисичанська міська рада посвідчила, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 належить їм на праві приватної власності. За квартирою закріплені господарські споруди з технічним паспортом, а також літня кухня, яка є самовільною будівлею. Рішенням Лисичанського міського суду від 15 серпня 2007 року у справі між тими самим сторонами, а тому відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування, він приблизно з 2004 року мешкає у літній кухні, яка є самовільною будівлею, до складу домоволодіння за вказаною адресою не входила, на балансі ЛКП ЖЕК № 8 не перебуває та була зареєстрована у передбаченому законом порядку власністю позивачів-відповідачів чи інших осіб. За довідкою УПтаСЗН Лисичанської міської ради він отримував компенсацію, як особа, що надає соціальні послуги громадянці похилого віку ОСОБА_10 (матері для здійснення нагляду). Порядок користування нерухомим майном між особами, що зареєстровані та є власниками у квартирі АДРЕСА_4, не встановлений, а крім того він здійснював догляд за померлою своєю матірю похилого віку ОСОБА_10, яка також була зареєстрована за зазначеною адресою. На час приватизації спірної квартири позивачами-відповідачами, він постійно проживав та здійснював догляд за померлою своєю матірю у вказаній квартирі у якості члена сімї, що підтверджується рішенням Лисичанського міського суду від 15 серпня 2007 року між тими сторонами. Тому приватизацією вказаної квартири всупереч вимогам ч. 3 ст. 9, ст. 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України порушується його житлові права та інтереси. На сьогоднішній день реєстрація міста проживання у нього відсутня, що підтверджується штампом в паспорті громадянина України серії ЕН 949065, виданого 09.10.2013 року Лисичанським УДМС України В Луганській області. У звязку із чим просив суд скасувати свідоцтво про право власності на житло № 22044, видане Лисичанською міською радою 07 жовтня 2014 року та визнати за ним право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську.

Представник відповідача ОСОБА_12 міської ради ОСОБА_13 надала письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, у якій зазначила, що вважає зустрічну позовну заяву необґрунтованою з наступних підстав. ОСОБА_6 рішенням Лисичанського міського суду від 16 липня 2001 року у справі № 2-228 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_5. На підставі рішення комісії по прописці при виконавчому комітеті Лисичанської міської ради від 01.11.2002 року його було зареєстровано у вищевказаній квартирі, але рішенням Лисичанського міського суду від 29.01.2003 року № 2-965/03 ОСОБА_6 знято з реєстрації. Таким чином, на момент приватизації зареєстрованими особами були ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4. ОСОБА_6 не було надано жодного документа відповідно до вимог діючого законодавства на підтвердження виникнення права для приватизації спірного майна. Відповідачм ОСОБА_3 надані всі необхідні документи, на підставі яких і була проведена приватизація квартири АДРЕСА_5 з закріпленими господарськими будівлями та спорудами згідно з технічним паспортом. Таким чином, будь-яких порушень з боку Лисичанської міської ради під час вирішення питання про приватизацію квартири АДРЕСА_5 не вбачається. На підставі викладеного просила суд відмовити ОСОБА_6 в задоволенні зустрічного позову про визнання права користування житловим приміщенням та визнанням недійсним і скасування свідоцтва про право власності на житло і розпорядженням органу приватизації в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_3 первісний позов підтримала, зустрічний позов не визнала повністю, пояснила наступне. За адресою: АДРЕСА_6, вона проживає разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і вони всі являються власниками вказаної нерухомості із усіма спорудами, розташованими за цією адресою в рівних частках відповідно до свідоцтва про право власності та технічного паспорту. Всупереч їхньому бажанню, в літній кухні, яка розташована за вищевказаною адресою, проживає ОСОБА_6, який зареєстрований за іншою адресою. Усі заперечення щодо проживання в їх приватній власності відповідач ігнорує і висилятись не бажає. Зайняв літню кухню самовільно. У звязку з наведеним, просить суд захистити її право власності і висилити відповідача із домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_4 первісний позов підтримав повністю, зустрічний позов не визнав, пояснив наступне. За адресою: АДРЕСА_7, він проживає разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_3 і вони являються власниками вказаної нерухомості із усіма спорудами, розташованими за цією адресою в рівних частках відповідно техпаспорту. Всупереч їх бажанню, в літній кухні, яка розташована за вищевказаною адресою, проживає ОСОБА_6, який зареєстрований за іншою адресою. Усі заперечення щодо проживання в їх приватній власності відповідач ігнорує і висилятись не бажає. Зайняв літню кухню самовільно. У звязку з наведеним, просить суд захистити його право власності і висилити відповідача із домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6.

Позивач-відповідач ОСОБА_8 у судове засідання не зявилася, первісний позов підтримала, просила позов розглядати без її участі, про що надала відповідну заяву.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача ОСОБА_5 надав наступні пояснення. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, позивачі-відповідачі ОСОБА_8 є власниками домоволодіння, де вони і проживають. Згідно з домовою книгою та довідкою ЛКП «Паспортна служба» за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2, офіційно зареєстровані тільки позивачі-відповідачі ОСОБА_8. Протягом всього проживання за вищевказаною адресою відповідач-позивач ОСОБА_6 систематично порушував правила проживання, про що в матеріалах справи є докази звертання позивачів-відповідачів ОСОБА_8 в правоохоронні органи, внаслідок чого, ОСОБА_6 притягувався до кримінальної відповідальності і на даний час він не приховує наявність неприязних відносин у нього до позивачів-відповідачів. Крім того, відповідач-позивач без дозволу всіх власників заселився та проживає за адресою позивачів-відповідачів. Тому, на підставі ст. 391 ЦК України, позивачі-відповідачі мають право як власники нерухомості, вимагати виселення відповідача-позивача. Просив задовольнити первісний позов. Щодо зустрічного позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки ордер на квартиру був виданий у 1965 році, з цього ж часу і відбулося заселення, що підтверджується рішенням Лисичанського міського суду від 23.05.2007 року. З 1981 року відповідач-позивач виписався з адреси проживання та виїхав до міста Маріуполь Донецької області, де прожив 14 років. Дана обставина була встановлена рішенням Лисичанського міського суду від 16.07.2001 року. В теперішній час відповідач-позивач не може проживати в спірній квартирі, оскільки він ніколи не проживав в квартирі, а на даний час проживає в літній кухні, яка відповідно до технічного паспорту не є квартирою. В 2009 році ОСОБА_6 зареєструвався в місті Лисичанську по вулиці Героїв Брестської Кріпості, 33. Спірна квартира не є єдиним місцем його проживання, оскільки в квартирі він не проживає та не проживав. Рішенням Лисичанського міського суду від 16.07.2001 року встановлено, що участі в оплаті комунальних послуг в спірній квартирі ОСОБА_6 не приймав. Щодо побудови ОСОБА_6 всіх господарських споруд, то це твердження не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_6 народився 03.08.1953 року, а відповідно до технічного паспорту будинок був побудований у 1957 році, коли ОСОБА_6 було 4 роки, два сараї у 1961 році, коли йому було 9 років, два погреби у 1958 році, коли йому було 5 років. Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння, кухня входить у власність позивачів-відповідачів ОСОБА_8, як осіб, що приватизували ці побудови. Так, 10.01.2011 року, секретар Лисичанської міської ради ОСОБА_14 вказав у своїй відповіді, що у випадку приватизації спірної квартири, до ОСОБА_8 перейде право власності на квартиру зі всіма господарськими побудовами, в тому числі і літню кухню. Свідоцтво про право власності було видано ОСОБА_8 07.10.2014 року, а матір ОСОБА_6 померла 30.08.2014 року, тому твердження ОСОБА_6 про те, що на час проведення приватизації він постійно доглядав свою хвору матір є таким, що не відповідає дійсності. Щодо твердження ОСОБА_6 про те, що він проживає у самовільній споруді на підставі рішення Лисичанського міського суду від 15.08.2007 року, то вони є необґрунтованими, оскільки вказаним рішенням від 2007 року суд не мав змоги встановити факти, які мали місце після рішення суду 2007 року протягом восьми років. Вважає вимоги ОСОБА_6 необґрунтованими, а у звязку з тим, що аналогічні його вимоги Лисичанським міським судом вже розглядалися 16.07.2001 року, предявлений зустрічний позов підлягає залишенню без розгляду. Первісний позов просив задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач-позивач ОСОБА_6 первісний позов не визнав повністю та пояснив, що з 1961 року по сьогоднішній день він проживає літній кухні, що закріплена за квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, яка є єдиним постійним місцем його проживання. В 1975 році був виданий ордер № 203 «Лисмехстеклозаводом» про зайняття квартири АДРЕСА_8 складом сімї, а саме: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_11. За період свого проживання на даній ділянці, ним, його матірю, вітчимом та його рідним братом були збудовані усі господарські споруди. За період свого проживання він постійно сплачував комунальні послуги. Останні 18 років він постійно здійснював догляд за своєю хворою матірю, яка була інвалідом 1 групи та учасником ВВВ. ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було отримано свідоцтво про право власності на житло № 22044 від 07.10.2014 року, відповідно до якого, за спірною квартирою закріплені господарські споруди згідно з технічним паспортом, а також літня кухня, яка є самовільною будівлею. Приблизно з 2004 року він мешкає у літній кухні, яка до складу домоволодіння за вказаною адресою не входила, на балансі ЛКП «ЖЕК № 8» не перебувала та не була зареєстрованою у передбаченому законодавством порядку. Порядок користування нерухомим майном між особами, що зареєстровані та є власниками квартири АДРЕСА_5 не встановлений, крім того, він здійснював догляд за своєю матірю - ОСОБА_10, яка була зареєстрована за вищевказаною адресою. На час приватизації позивачами-відповідачами спірної квартири, він постійно проживав та здійснював догляд за матірю у вищевказаній квартирі у якості члена сімї. На теперішній час реєстрація місця проживання у нього відсутня, іншого житла немає. Просив зустрічну позовну заяву до позивачів-відповідачів про визнання права користування житловим приміщенням та визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на житло задовольнити. Скасувати свідоцтво про право власності на житло № 20244 від 07.10.2014 року та визнати за ним право користування житловим приміщенням квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська.

У судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_6 з 1965 року по теперішній час проживав в літній кухні, що закріплена за спірною квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська. Зазначена квартира є єдиним постійним місцем його проживання. Відповідно до ордеру № 203 «Лисмехстеклозаводом» про заняття квартири АДРЕСА_8 наймачами були ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_11. За період свого проживання ОСОБА_6, за згодою його матері, без надання дозвільних документів самовільно були побудовані господарські споруди та літня кухня, в якій він постійно проживає. Дані обставини підтверджуються рішенням Лисичанського міського суду від 15.08.2007 року, яким було встановлено, що ОСОБА_6 живе в літній кухні, яка є самовільною будівлею та не є у передбаченому законодавством порядку власністю ОСОБА_3. Дане рішення є чинним. Також, довідки, видані УТСЗН та Лисичанською міською радою підтверджують те, що ОСОБА_6 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2 та доглядав за своєю матірю, яка була інвалідом 1 групи. Рішенням Лисичанського міського суду від 17.08.2007 року було встановлено, що літня кухня є самочинним будівництвом і даний факт позивачами-відповідачами ОСОБА_3 не оспорюється. Але ж стає невідомо, з яких саме підстав у технічному паспорті, який знаходиться в матеріалах справи, відсутній штамп щодо літньої кухні як самочинно збудоване нерухоме майно. Лист з виконкому заступника голови ОСОБА_14, на який посилаються позивачі-відповідачі ОСОБА_3 не є підставою для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно набувається у порядку, встановленого Законом, а не за листом з виконкому. Тобто, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Отже, технічний паспорт від 15.09.2014 року викликає сумніви щодо достовірності інформації, яка міститься в ньому, оскільки не вказано, які будівлі є самочинними. У разі приватизації громадянами жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися у власність власникам. Але ж позивачами-відповідачами ОСОБА_3 не надано жодного документа щодо підтвердження їх права на користування земельною ділянкою або державного акту про право власності на земельну ділянку, ні рішення суду щодо визнання права власності на самочинно побудовану літню кухню. Просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла повністю. Зустрічний позов просив задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_12 міської ради ОСОБА_13 підтримала надані суду письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, підтвердила факти, викладені у письмових запереченнях, надала суду пояснення аналогічні, викладеним у письмових запереченнях, та просила суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо скасування свідоцтва про право власності.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що знає ОСОБА_6 Йому відомо, що ОСОБА_10 та її син ОСОБА_6 сумісно будували літню кухню, що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри. Також йому відомо, що ОСОБА_10 та її син ОСОБА_6 мешкали у даній літній кухні.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є його сусідами. Знає їх з 1961 року з хорошого боку. Йому відомо, що в 1974 році ОСОБА_10, покійна мати ОСОБА_3 та ОСОБА_10, сумісно зі своїм співмешканцем ОСОБА_17 почали будувати літню кухню, що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри. ОСОБА_6 допомагав у будівництві літньої кухні. Будівництвом кухні керував ОСОБА_17 Вони будували літню кухню, щоб хто-небудь у ній проживав. На той період часу у ОСОБА_18 свого житла не було. Гроші на кухню заробляли ОСОБА_19, ОСОБА_17 та ОСОБА_6. Після закінчення будівництва літньої кухні, в ній проживали ОСОБА_10 та її син ОСОБА_6. На сьогоднішній день у літній кухні проживає ОСОБА_6.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що позовач-відповідач ОСОБА_3 є його сестрою. В 1073 році відповідач-позивач ОСОБА_6 повернувся з армії, виникло питання щодо житла ОСОБА_6 ОСОБА_6 запропонував построїти літню кухню. Протягом 1974-1977 років ми побудували літню кухню. Після ОСОБА_6 поїхав до іншого міста та протягом 10 років був відсутнім за спірним місцем мешкання. Коли ОСОБА_6 поїхав до іншого міста їх мати залишилася одна і за нею ніхто не доглядав. Будівельні матеріали на літню кухню придбав ОСОБА_6 Зараз ОСОБА_6 проживає у літній кухні, що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що знайомий з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Періодично ходить до них у гості. Йому відомо, що зараз ОСОБА_6 проживає у літній кухні що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри, адже у нього не має іншого житла. Літню кухню, у якій мешкає ОСОБА_6 почали будувати у 1974 році. В літній кухні мешкали по-різному. Взагалі там проживала покійна мати ОСОБА_3 та ОСОБА_6

У судовому засіданні свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що ОСОБА_3 знає років 7. Періодично буває у них в гостях. З ОСОБА_3 їздить на риболовлю. Протягом семи років він бував в гостях у ОСОБА_3, але ОСОБА_6 там не бачив і він йому не знайомий.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_22 суду пояснила, що позивачів-відповідачів ОСОБА_3 знаю з юності, вони товаришують. Відповідача-позивача ОСОБА_6 за місцем проживання ОСОБА_3, а саме: за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2, бачила 2 рази. Знає, що ОСОБА_6 виїжджав до Маріуполя на років 10, потім повернувся і жив у літній кухні з 1996 року до 2013 року, що знаходиться у дворі будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри. У літній кухні були речі ОСОБА_6, в кв. № 2 будинку № 12 м. Лисичанська по вул. Сосюри його речей не було, адже у квартирі він не мешкав. Також відповідач періодично їздив до брата.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_23 суду пояснив, що відповідача-позивача ОСОБА_6 не знає. Знає позивачів-відповідачів. Вперше ОСОБА_6 він побачив, коли привозив за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2, жінку з газового господарства. ОСОБА_6 за зазначеною адресою не бачив, до літньої кухні не заходив.

Вислухавши пояснення позивачів-відповідачів, представника позивачів-відповідачів, відповідача-позивача, представника відповідача-позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Спір між позивачами-відповідачами за первісним позовом та відповідачем-позивачем за зустрічною позовною заявою виник з приводу того, що позивачі-відповідачі за первісним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 вважають відповідача-позивача ОСОБА_6 такими, що порушує їх право власності на спірне домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9, а відповідач-позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 вважає себе добросовісним користувачем та наймачем спірної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_9, за яким необхідно визнати право користування спірним житловим приміщенням та скасувати свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_9.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

У звязку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (PowellandRaynerv. theU.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення остаточне).

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. theU.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення остаточне).

З позовної заяви вбачається, що до суду звернулися з первісним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла.

Позивачі-відповідачі у зазначеній первісній позовній заяві просять суд: 1) захистити їх право власності та виселити відповідача ОСОБА_6 із домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6.

Відповідач-позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, Лисичанської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування житловим приміщенням

За позовами про захист приватної власності та виселення, слід враховувати, позивачем в даній категорії справ може бути власник майна. Відповідно відповідачем по справі буде особа, яка порушує право власності та втратила право користування житлом.

У спорах про визнання права користування житловим приміщенням з позовом може звернутися особа, яка вважає, що набула право користування житловим приміщенням або наймач житла. Відповідачем у даній справі може бути лише наймодавець житла.

На підставі викладеного, суд вважає доцільним розглянути насамперед позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_6 права користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_10 та питання щодо скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_10 для того, щоб встановити чи виникло право та чи можуть бути ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 позивачами за первісним позовом щодо захисту права власності та виселення ОСОБА_6 з домоволодіння, розташованого за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2.

В судовому засіданні встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 22044, виданого 07 жовтня 2014 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області, квартира АДРЕСА_11 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 1/3 частка; ОСОБА_4 1/3 частка; ОСОБА_8 1/3 частка. За даною квартирою закріплені господарські будівлі і споруди згідно з технічним паспортом (а.с.23).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданого 16.10.2014 року Реєстраційною службою Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, по 1/3 частки квартири, з господарськими будівлями і спорудами № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри м. Лисичанська належить ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.10.2014 р. Лисичанською міською радою (а.с.24-25).

Згідно з технічним паспортом на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, гараж, літня кухня, сарай, погріб, убиральня, огорожа та споруди) № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, виданого 15.09.2014 року ЛКП «БТІ», замовником технічної інвентаризації на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська є ОСОБА_3. (а.с.26-28).

Згідно з висновком по результату розгляду заяви, виданого Лисичанським МВ ГУМВС України у Луганській області 16.09.2014 року, до Лисичанського МВ ГУМВС України у Луганській області 16.09.2014 року з письмовою заявою звернулася гр. ОСОБА_3, в якій вона просить вжити заходи до свого брата гр. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вулиця Сосюри, 12/2, незаконно, та не хоче висилятись. В ході проведеної перевірки, а саме: зі слів гр. ОСОБА_3 встановлено, що остання мешкає за вищевказаною адресою з чоловіком гр. ОСОБА_4, а в літній кухні мешкає її брат гр. ОСОБА_6, з яким в них склалися неприязні взаємовідносини, останній мешкає без дозволу, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, уходити з літньої кухні не бажає, це ї стало приводом звернення до міліції (а.с.31).

Згідно з довідкою № 658 виданої УПСЗН Лисичанської міської ради 12.05.2014 року ОСОБА_6 перебуває на обліку в УПСЗН Лисичанської міської ради та йому призначено компенсацію як фізичній особі, яка надає соціальні послуги громадянці похилого віку, інваліду 1 групи, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5. Компенсацію призначено з 30.03.2009 року по довічно (а.с.55).

Згідно з довідкою, виданої головою вуличного комітету № 30, ОСОБА_6 постійно мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул. Сосюри, 12/2, у літній кухні та здійснює догляд за хворою матірю ОСОБА_10 інвалідом 1 групи (а.с.56).

Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області у цивільній справі № 2-228/2001 від 16.07.2001 р., що залишено без змін Ухвалою судової колегії у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області від 08.10.2001 року у цивільній справі № 1757/200 р., відповідач ОСОБА_10 позов визнала та доповнила, що донька ОСОБА_4 з 1979 року проживає в спірній квартирі як член сімї, а з 1985 року і відповідач ОСОБА_4. Всі проживають однією сімєю. Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що ОСОБА_6 проживав інколи у літній кухні та інколи у нього. Водночас з даного рішення вбачається, що судом встановлено, що ОСОБА_6 періодично проживав у літній кухні, що закріплена за квартирою № 2 будинку 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську (а.с.66-67) .

Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області № 2-2686/2007 року від 15.08.2007 року, що набрало законної сили 04.02.2008 року, у судовому засіданні позивач ОСОБА_3 суду пояснила, що останні три роки ОСОБА_6 разом із ОСОБА_10 мешкають разом у літній кухні. Позивач ОСОБА_4 дав пояснення аналогічні поясненням ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_6 пояснив, що мешкає у літній кухні разом із своєю матірю ОСОБА_10, аналогічні пояснення були надані представником третьої особи Лисичанського КП «ЖЕК № 8» (а.с.88).

З пояснень відповідача-позивача ОСОБА_6, представника відповідача-позивача ОСОБА_7, що надані в судовому засіданні, судом встановлено, що відповідач-позивач ОСОБА_6 посилалася на те, що він проживав та проживає саме у літній кухні, що закріплена за квартирою № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську, а не у квартирі АДРЕСА_10.

Такі доводи відповідача-позивача ОСОБА_6, представника відповідача-позивача ОСОБА_7, підтверджені обставинами справи, а саме: згідно з довідкою, виданої головою вуличного комітету № 30, ОСОБА_6 постійно мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул.. Сосюри, 12/2, у літній кухні та здійснює догляд за хворою матірю ОСОБА_10 інвалідом 1 групи (а.с.56).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області у цивільній справі № 2-228/2001 від 16.07.2001 р., що залишено без змін Ухвалою судової колегії у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області від 08.10.2001 року у цивільній справі № 1757/200 р., відповідач ОСОБА_10 позов визнала та доповнила, що донька ОСОБА_3 з 1979 року проживає в спірній квартирі як член сімї, а з 1985 року і відповідач ОСОБА_3. Всі проживають однією сімєю. Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що ОСОБА_6 проживав інколи у літній кухні та інколи у нього. Водночас з даного рішення вбачається, що судом встановлено, що ОСОБА_6 періодично проживав у літній кухні, що закріплена за квартирою № 2 будинку 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську (а.с.66-67). Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області № 2-2686/2007 року від 15.08.2007 року, що набрало законної сили 04.02.2008 року, у судовому засіданні позивач ОСОБА_3 суду пояснила, що останні три роки ОСОБА_6 разом із ОСОБА_10 мешкають разом у літній кухні. Позивач ОСОБА_4 дав пояснення аналогічні поясненням ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_6 пояснив, що мешкає у літній кухні разом із своєю матірю ОСОБА_10, аналогічні пояснення були надані представником третьої особи Лисичанського КП «ЖЕК № 8» (а.с.88).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Факт проживання ОСОБА_6 у літній кухні, не спростовувався та підтверджений у судовому засіданні показаннями позивачів-відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їхнім представником ОСОБА_5 та показаннями свідків, а саме: ОСОБА_15П, ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_20 та ОСОБА_22

Дані обставини свідчать про те, що відповідач-позивач ОСОБА_6 дійсно мешкав у літній кухні, що закріплена за квартирою в житловому будинку № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 22044, виданого 07 жовтня 2014 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області на квартиру АДРЕСА_5 та технічним паспортом на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, гараж, літня кухня, сарай, погріб, убиральня, огорожа та споруди) № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, виданого 15.09.2014 року ЛКП «БТІ»,.

Водночас, відповідач-позивач ОСОБА_6 у своїй зустрічній позовній заяві просить суд визнати за ним право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 у будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, в той час, як з викладених вище належних та допустимих доказів, судом достовірно встановлено, що відповідач-позивач ОСОБА_6 дійсно мешкав у літній кухні, що закріплена за квартирою в житловому будинку № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, а належних та допустимих доказів проживання саме у квартирі АДРЕСА_5 суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

При вирішенні судом спорів, повязаних з визнанням права користування жилим приміщенням, треба враховувати наступні аспекти: укладання наймачем договору найму жилого приміщення; вселення позивача в спірне приміщення в установленому законом порядку; коло осіб, які володіють самостійним правом користування спірним житловим приміщенням на момент вселення позивача і їх згода на його вселення; умови вселення позивача і користування ним житловим приміщенням.

З аналізу викладеного суд доходить висновку, що квартира та літня кухня не є тотожнім категоріями та вирішення зазначених вище аспектів стосовно квартири та літньої кухні мають різні правові наслідки, отже позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в частині визнання за ОСОБА_24 право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 будинок № 12, вул. Сосюри м. Лисичанськ, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог відповідача-позивача ОСОБА_6 за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, Лисичанської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування житловим приміщенням в частині скасування свідоцтва про право власності на житло судом встановлені наступні обставини та факти.

При вирішення питання скасування свідоцтва про право власності на житло, а саме: квартирою № 2 будинок № 12, вул. Сосюри м. Лисичанськ, суд звертає увагу, що дана позовна вимога була заявлена одночасно з позовною вимогою про визнання за ОСОБА_6 право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 у будинку № 12 по вулиці Сосюри у місті Лисичанську.

Суд звертає увагу на положення закону (статті 3, 4 ЦПК України, статі 12, 13, 15, 20 Цивільного кодексу України), які гарантують особі право на захист в суді лише свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншими особами.

Враховуючи, що ОСОБА_6 надав суду належні та допустимі докази щодо проживання у літній кухні, що не заперечувалося позивачами-відповідачами за первісним позовом, та не надав належних та допустимих доказів проживання саме: у квартирі АДРЕСА_5, а скасовувати свідоцтво про право власності на житло, мають право особи, права яких порушуються укладенням цього правочину, та з урахуванням того, що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в частині визнання за ОСОБА_6 право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 2 у будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, задоволенню не підлягають, а проживання у літній кухні, що закріплена за квартирою 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська ніким не оспорювалось, з огляду на відсутність у справі доказів порушення прав ОСОБА_6 щодо літньої кухні, позовні вимоги в частині скасування свідоцтва про права власності на житло є передчасними та можуть бути розглянути судом у разі визнання за ОСОБА_6 права користування квартирою 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська.

Щодо позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла судом встановлені наступні факти та обставини.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності.

ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 використали своє право та звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, у якому просять суд захистити їх право власності і виселити відповідача із домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6.

Слід зауважити, що позивачі просять суд захистити їх право власності, однак спосіб захисту не зазначений.

Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 22044, виданого 07 жовтня 2014 року виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області, квартира АДРЕСА_11 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 1/3 частка; ОСОБА_4 1/3 частка; ОСОБА_8 1/3 частка. За даною квартирою закріплені господарські будівлі і споруди згідно з технічним паспортом (а.с.23).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданого 16.10.2014 року Реєстраційною службою Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, по 1/3 частки квартири, з господарськими будівлями і спорудами № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри м. Лисичанська належить ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.10.2014 р. Лисичанською міською радою (а.с.24-25).

Згідно з технічним паспортом на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, гараж, літня кухня, сарай, погріб, убиральня, огорожа та споруди) № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська, виданого 15.09.2014 року ЛКП «БТІ», замовником технічної інвентаризації на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами № 2 в будинку № 12 по вулиці Сосюри міста Лисичанська є ОСОБА_3. (а.с.26-28).

Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до абз. 2 п. 1.4 Наказу № 491 «Про затвердження Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах» від 08.12.2010 року, домоволодіння - це житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

З аналізу вищевказаних норм, вбачається, що житловий будинок, квартира та домоволодіння є різновидами житла та не є тотожними категоріями. Водночас, як вбачається з первісної позовної заяви позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 просять суд захистити їх право власності і виселити відповідача саме із домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а не квартири АДРЕСА_12. Належних та допустимих доказів права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_6, позивачами-відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_25, на підставі яких можливо встановити, що у позивачів-відповідачів виникло право на звернення до суду із позовом про захист права власності, а саме: домоволодіння, та порушення права власності саме на домоволодіння ОСОБА_6, суду надано не було, у звязку з чим позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про захист приватної власності та виселення з домоволодіння без надання іншого житла задоволенню не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 30, 41 Конституції України, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (PowellandRaynerv. theU.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення остаточне, рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. theU.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення остаточне, рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення остаточне, ст.ст. 3, 16, 379, 380, 382 ЦК України, п. 1.4 Наказу № 491 «Про затвердження Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах» від 08.12.2010 року, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про захист приватної власності та виселення без надання іншого житла, відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, Лисичанської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання права користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА