У х в а л а

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановленню факту спільного проживання без реєстрації шлюбу за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 2000 року по липень 2012 року проживав із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У 2010 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки Фольксваген ЛТ35, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Посилаючись на те, що вони не можуть добровільно поділити це майно, позивач просив встановити факт їх спільного проживання без реєстрації шлюбу з 2000 року по липень 2012 року, визнати зазначений житловий будинок та автомобіль їхньою спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеного майна.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 вересня 2014 року позовні вимоги про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності чоловіка і жінки, які не перебувають у шлюбі, та визнання права власності на Ѕ частину спільного майна виділено в окреме провадження.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по липень 2012 року.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року рішення районного суду змінено, виключено з його мотивувальної частини речення: «в період проживання однією сім'єю придбали за спільні кошти житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 та автомобіль марки Фольксваген ЛТ35, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов та встановлюючи факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по липень 2012 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено наявність у нього фактичних шлюбних відносин з відповідачкою у цей період, ведення ними спільного господарства та наявність єдиного сімейного бюджету, що підтверджено свідками.

Частково змінюючи рішення районного суду та виключаючи з його мотивувальної частини висновок про придбання сторонами за спільні кошти житлового будинку та автомобіля, апеляційний суд виходив із того, що встановлення даних обставин у даній справі може вплинути на ухвалення рішення в іншій справі між тими ж сторонами про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та поділ цього майна.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що з 2000 року по липень 2012 року проживав з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Висновок судів про те, що сторони з 01 січня 2004 року по липень 2012 року проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет є передчасним, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження цього, хоча відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України це є його обов'язком.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суди ухвалили рішення про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу ґрунтуючись лише на показаннях свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, проте у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином їх не оцінили та не врахували, що свідки не пояснили, які відносини існували між сторонами, чи проживали вони однією сім'єю та чи вели спільний сімейний бюджет

Тобто зазначений вище висновок судів ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Виходячи з правової природи справ окремого провадження, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що ОСОБА_3 звернувся до суду із вимогою про встановлення факту його спільного проживання із ОСОБА_4 з метою визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу, тобто встановлення факту пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Ураховуючи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального законодавства та те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська