У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Слюсар Валентин Володимирович, про визнання заповіту недійсним, внесення запису про недійсність заповіту, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним заповіту.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_10, 13 січня 2009 року нею було вчинено заповіт, яким належне їй нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 вона заповіла позивачу. Звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса, йому стало відомо, що 27 листопада 2009 року ОСОБА_10 вчинено ще один заповіт на вказане майно на ім'я ОСОБА_7 Вважаючи, що на час складання заповіту у ОСОБА_10 спостерігалися значні проблеми зі здоров'ям, почастішали випадки не сприйняття дійсних подій, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_10, вчинений 27 листопада 2009 року на користь ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсарем В.В. та внести до спадкового реєстру відповідні записи про недійсність заповіту.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04 вересня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_10 вчинений 27 листопада 2009 року на користь ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_8 У іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір у сумі 229 грн 40 коп.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В., про визнання заповіту недійсним, внесення запису про недійсність заповіту відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що 13 січня 2009 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. посвідчено заповіт, яким ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіла належну їй частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 (а. с. 5).

27 листопада 2009 року ОСОБА_10 зробила ще одне розпорядження на випадок своєї смерті, а саме: все належне їй на день смерті майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось заповіла ОСОБА_7 Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а. с. 67).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_10 померла (а. с. 5).

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним заповіту.

Ухвалою суду першої інстанції від 21 січня 2014 року забезпечено докази у справі та, зокрема зобов'язано Житомирську обласну психіатричну лікарню надати медичну карту ОСОБА_10, за наявності такої (а. с. 28).

Житомирською обласною психіатричною лікарнею 25 січня 2014 року на виконання ухвали суду направлено медичну карту стаціонарного хворого №2500/4213 на ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, жительку м. Житомира (а. с. 44). Історія хвороби стосувалась періоду з 26 липня по 06 серпня 1966 року. Інших медичних документів на запит суду психіатрична лікарня не направляла.

Центральною міською лікарнею № 2 на виконання ухвали суду направлено медичну карту ОСОБА_10 яка знаходилась в лікарні за місцем її проживання, де відсутні записи лікаря-психіатра. За період з 2009 року по 2013 рік міститься запис терапевта та декілька записів сімейного лікаря, які не пов'язані з психічними захворюваннями.

Згідно з актом судово-психіатричного експерта від 31 березня 2014 року № 120-2014 під час проведення експертизи були використанні наступні матеріали, зокрема: амбулаторної карти з Центральної міської лікарні № 2 м. Житомира, історії хвороби № 2500/42130 на 20 аркушах з Житомирської ОПЛ № 1, медичної карти амбулаторного хворого з консультативно-терапевтичного відділення при Житомирській ОПЛ № 1 на 6 аркушах (а. с. 127-130).

Судами встановлено та не заперечувалась експертом, що він самостійно витребував із Житомирської обласної психіатричної лікарні для проведення експертизи медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_10 на 6-ти листах, заведену 21 квітня 2009 року. Титульна сторінка вказаної медичної картки не містить номера, за яким картка зберігається в картотеці і за яким здійснюється її пошук, на ній відсутній штамп лікувального закладу, окремі дати в картці містять виправлення.

Актом судово-психіатричного експерта від 17 березня 2014 року № 120-2014 встановлено, що ОСОБА_10 у день вчинення заповіту 27 листопада 2009 року страждала на маячний розлад змішаного органічного ґенезу з наростаючою деменцією (слабоумством). Діагноз відповідає критеріям шифру F 02.844 міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду. ОСОБА_10 в силу наявних у неї психічних розладів в день вчинення заповіту 27 листопада 2009 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 127-130).

Показання свідків про поведінку ОСОБА_10, які є сусідами останньої, свідчать про її адекватність, відсутність будь-яких проявів психіатричних відхилень та звичайний спосіб життя (а.с.102-113).

Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. пояснив, що загальною практикою при вчиненні таких нотаріальних дій є усне спілкування з клієнтом, в ході якого звертається увага на його психічний стан, волевиявлення до вчинення нотаріальної дії. Заповіт було посвідчено, оскільки поведінка ОСОБА_10 не викликала жодних підозр, вона вела себе адекватно, будь-яких відхилень у її психіці помічено не було.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, встановивши, що відповідно до висновку експерта, який є обов'язковим для суду, ОСОБА_10 в силу наявних у неї психічних розладів в день вчинення заповіту 27 листопада 2009 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, виходив з того, що наявні підстави для визнання заповіту недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що експерту забороняється самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно, та оскільки експертом самостійно витребувано для проведення експертизи медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_12 із Житомирської обласної психіатричної лікарні, то вважав, що вказане порушення має значення для оцінки висновку експерта. При цьому, суд апеляційної інстанції послався на те, що з інших доказів, а також показів свідків, не вбачається, що ОСОБА_10 у момент вчинення заповіту від 27 листопада 2009 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 січня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року №1950/5) (далі - Інструкція) експерту забороняється самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

Пунктом 3.1 Інструкції визначено, що експертиза проводиться після подання органом (особою), який (яка) її призначив(ла) (залучив(ла) експерта), матеріалів, оформлених згідно з вимогами процесуального законодавства та цієї Інструкції.

Суд апеляційної інстанції, встановивши порушення порядку проведення судової психіатричної експертизи, правильно вважав, що вказане процесуальне порушення має значення для оцінки висновку експерта, та обґрунтовано виходив з того, що висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, та враховуючи, що у суді апеляційної інстанції сторони відмовились від призначення повторної судової психіатричної експертизи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_10 у момент вчинення заповіту 27 листопада 2009 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник