Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Матвєєвої Ю. О. , при секретарях Кадимовій А.І., Сердюк Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про примусове виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу удаваним правочином -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про примусове виселення останніх із належної на праві власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В грудні 2014 року відповідачі звернулись до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 10 грудня 2014 року вказані цивільні справи об'єднані в одне провадження.

В обґрунтування позову позивачка ОСОБА_1 зазначила, що їй згідно договору купівлі-продажу від 27 березня 2012р. на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Після придбання нею вказаної квартири вона мала намір вселитися до неї, однак відповідачі не дали можливості їй це зробити, у відведений ним час після оформлення договору купівлі-продажу не виселилися із її квартири та з реєстраційного обліку не знялися. По сьогоднішній час відповідачі продовжують мешкати в її квартирі без правових підстав. Позивачка неодноразово вимагала звільнити квартиру, однак відповідачі відмовляються її звільняти та чинять перешкоди в реалізації її права власності. Посилаючись на положення ст. 116 ЖК України та ст. 391 ЦК України, просить задовольнити позовні вимоги.

Представник позивачки ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що його дружина - позивачка по справі є власницею квартири АДРЕСА_1, яку 27 березня 2012 року придбала у ОСОБА_3. До теперішнього часу відповідачі з квартири не виселились, що унеможливлює реалізацію права власності позивачки. Просить позов задовольнити. Зустрічний позов відповідачів не визнав, мотивуючи тим, що вказана угода була саме угодою купівлі-продажу, при укладанні якої вони досягли всіх необхідних для вказаного договору умов. Ніяких грошей в борг відповідачу ОСОБА_6 він не давав і ніяких грошей в рахунок погашення боргу він від нього не отримував. Просив в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні позов про виселення не визнали, наголошували на тому, що ця угода була укладена з метою приховування позики, згідно з якою вони взяли в борг у чоловіка позивачки суму грошей, яку щомісяця повертають. Між ними була досягнута домовленість, що вони, не дивлячись на укладений договір, будуть проживати в квартирі і нести усі обов'язки власника. Раніше позивачка не зверталась до них з вимогою про виселення, вони своєчасно сплачують вартість комунальних послуг, зареєстровані в цій квартирі і вважають себе її власниками. Просили в задоволенні основного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що 27 березня 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу їх квартири, з текстом якого він не знайомився, оскільки під цією угодою мався на увазі договір позики. Він взяв у ОСОБА_5 в борг суму грошей, яку щомісяця повертав разом з процентами, але розписок від нього не брав, оскільки між ними були стосунки на довірі. Суми, які повертались ОСОБА_5, коливались від 1500 до 2500 доларів США на місяць. Останній платіж був в серпні 2014 року, але теж без розписки. Він разом з матір*ю зареєстровані та постійно проживають в спірній квартирі, вона є їх власністю, вони регулярно сплачують за неї комунальні послуги і до теперішнього часу ОСОБА_1 та її чоловік на квартиру не претендували. Просив в задоволенні позову про виселення відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не з*явилась, направила суду пакет документів, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу та письмові пояснення, відповідно до яких наголошує, що при укладанні договору купівлі-продажу сторони були присутні, особисто підписували договір, діяли добровільно, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно власного волевиявлення, не заявляли про погрози та примушення щодо укладання вказаного договору (а.с., а.с. 158-169).

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 березня 2012 року (а.с. 7), зареєстрованого в реєстрі за №560, витягу з Державного реєстру правочинів від 27.03.2012р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.10.2014р. (а.с. 174) на праві приватної власності належить двокімнатна квартира, яка розташована в АДРЕСА_1.

Вказана квартира була придбана у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які відповідно до пункту 8 вказаного договору купівлі-продажу зобов'язалися передати та звільнити приміщення квартири.

Проте Відповідачі після укладеного договору купівлі-продажу та припинення права власності із займаної квартири не виселилися, ключі від неї не передали позивачці. В результаті чого продовжують перебувати в квартирі без будь-яких правових підстав.

Позивачка зверталась до відповідачів із вимогою про виселення із самовільно зайнятої ними квартири, проте відповідачі вимог позивачки добровільно не виконали.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.319 ЦК України позивачка вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідачів усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

У зв'язку із проживанням відповідачів у квартирі, що належить позивачці, остання не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна.

Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право користуватися цією власністю.

Норми статті 109 Житлового кодексу України регламентують порядок виселення з жилих приміщень.

Зокрема, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частина 3 ст.116 ЖК України передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Посилання представника відповідачки ОСОБА_7 на те, що відповідачі зареєстровані та продовжують проживати в спірній квартирі і сплачувати комунальні послуги, а також надання особового рахунку на ім*я ОСОБА_3 як наймача, не є слушними, оскільки факт реєстрації, проживання, особовий рахунок та квитанції про оплату комунальних послуг не є підтвердженням права власності на житло.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі, проживаючи у належній позивачці квартирі, чинять останній перешкоди у користуванні своєю власністю, чим порушують її законні права та інтереси, а тому, для їх захисту, необхідно усунути перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженню її власністю, шляхом виселення відповідачів з квартири, що належить позивачці, без надання іншого житлового приміщення.

Отже, суд визнає основні позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно зустрічних вимог про визнання угоди купівлі-продажу удаваним правочином суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно п. 25 роз*яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

В судовому засіданні відповідачі суду пояснили, що на виконання договору позики, який фактично існував між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 замість договору купівлі-продажу, вони щомісяця до серпня 2014 року включно повертали представникові позивачки певну суму грошей, між тим, письмових розписок від нього вони не брали.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі не довели факт існування між сторонами договору позики, оскільки не надали суду жодного доказу, який би свідчив про такі правовідносини. Стосовно наданого відповідачами за основним позовом графіку виплати суми позики (а.с. 178-180), суд не приймає його в якості доказу існування між сторонами договору позики, оскільки він складений самими відповідачами без узгодження і підписів представника позивача ОСОБА_5 щодо погодження вказаного графіку, а також щодо отримання від них щомісячних платежів в рахунок погашення боргу.

Посилання представника відповідачки ОСОБА_7 на те, що договір купівлі-продажу було укладено без згоди чоловіка ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки спростовується матеріалами нотаріальної справи, в якій міститься заява ОСОБА_5 щодо надання згоди своїй дружині на придбання квартири АДРЕСА_1 (а.с.162).

Таким чином, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 насправді було укладено договір купівлі-продажу. Твердження позивачів за зустрічним позовом та представника ОСОБА_7, що даний правочин слід вважати договором позики не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Договір купівлі-продажу був підписаний сторонами 27 березня 2012 року після узгодження всіх істотних умов договору, які знайшли своє відображення в його змісті, і не містить в собі жодних ознак договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню в дольовому порядку судовий збір, сплачений позивачкою при поданні позовної заяви до суду в розмірі 243,60 гривень.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про примусове виселення - задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) із квартири АДРЕСА_1, без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3), яка зареєстрована в АДРЕСА_2, судовий збір в сумі 243,60 грн. в дольовому порядку, тобто по 121,80 грн. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу удаваним правочином - відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю. О. Матвєєва