Справа № 640/3639/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва Національної академії медичних наук України», третя особа - директор Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва Національної академії медичних наук України» ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати недостовірною інформацію, повідомлену у листі ОСОБА_3 про те, що «Було встановлено факт неетичної поведінки і порушення норм медичної деонтології з боку завідуючої відділенням хемотерапії ОСОБА_1; зобов'язати ДУ «ІМР ім. С.П. Григор'єва НАМНУ» спростувати вказану інформацію у листі ОСОБА_3 в той же спосіб, у який вона була поширена, а саме шляхом направлення відповідного листа ОСОБА_3 протягом 10 днів з дати набрання рішенням суду законної сили; визнати недостовірною інформацію, повідомлену на планьорці 17.09.2013р. щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за наказами №211 від 16.09.2013р. та №212 від 18.09.2013р.; зобов'язати відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію, викладену головним лікарем на планьорці в той же спосіб, в який вона була поширена, а саме: зачитати на найближчій після набрання рішенням суду законної сили планьорці рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.01.2014р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014р.; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 54810,00 грн.. судовий збір в розмірі 243,60 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. та витрати за проведення судової експертизи у розмірі 2109,60 грн. В обгрунтування зазначених позовних вимог посилається на наступне. З 1991 року позивач працює в ДУ «ІМР ім. С.П. Григор'єва НАМНУ», а з 2004 року на посаді завідуючої віділенням хемотерапії. До вересня 2013 року позивач не мала жодного дисциплінарного стягнення. Але, у вересні 2013 року новопризначений директор Інституту ОСОБА_2, через особисту неприязнь, виніс два накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності (наказ №211 від 16.09.2013р. та наказ №212 від 18.09.2013р.). Дані накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності були оголошені адміністрацією Інституту на загальноінститутському консиліумі та планьорці, у присутності колег -лікарів, завідувачів відділень, пацієнтів та їх родичів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.01.2014 року вищезазначені накази визнані незаконними та скасовані. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014р. вказане рішення залишено без змін. Тобто, директором Інституту медичної радіології ОСОБА_2 були скоєні незаконні дії по відношенню до позивача, у зв'язку з чим остання зазнала моральних страждань через приниження честі, гідності та ділової репутації, яку вона здобувала тяжкою працею. Вказані накази були оголошені у присутності колег позивача, пацієнтів під час їхнього огляду. Також, вказана інформація, була доведена до пацієнтки ДУ «ІМР ім. С.П. Григор'єва НАМНУ» ОСОБА_3 Позивач працює в інституті з 1991 року, має численні грамоти, які вказують на високий професійний рівень, здобула репутацію висококваліфікованого фахівця у медичній сфері та довіру пацієнтів. Через неправомірні дії відповідача, позивач зазнала моральних страждань, оскільки постійно перебувала

у напруженому стані, стресових ситуаціях, які призвели до погіршення стану здоров'я позивача, оскільки позивач на даний час є інвалідом третьої групи та має гіпертонічну хворобу ІІ ступеню. Завдану моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не існує точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Відповідно до експертного дослідження №6 від 28.03.2014 року, орієнтовно-рекомендований розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду складає 45 мінімальних заробітних плат, що становить 54810,00 грн. Також, через неправомірні дії відповідача, позивач зазнала матеріальних збитків, а саме їй довелось звернутися до спеціалістів в області права для складання та позовних заяв, та сплатити вартість експертного дослідження. Тому, також, просить стягнути їх з відповідача.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 з'явилась, уточнений позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Представник відповідача ДУ «Інститут медичної радіології С.П. Григорєва НАМНУ» та третьої особи директора ДУ «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва Національної академії медичних наук України» ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судове засідання з'явився, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, надав письмові заперечення, в яких вказує, що при винесенні наказів директор ДУ ОСОБА_2 керувався законодавством України та статутом Державної установи, крім того дії директора установи незаконними не визнані. Також слід зазначити, що твердження позивачки, що вона на все життя залишається інвалідом 3 групи є неправдивим, оскільки їй встановлена група інвалідності до 01.03.2015 року та відповідно до запису від 13.03.2013р. в журналі медичного огляду працівників інституту, ОСОБА_1 мала захворювання задовго до винесення наказів про застосування дисциплінарних стягнень.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач з 1991 року працює в ДУ «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва НАМНУ», а з 2004 переведена на посаду завідуючої відділенням хемотерапії, що підтверджується трудової книжкою позивача. (т.1, а.с. 61-66).

Наказами ДУ «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва НАМНУ» №211 від 16.09.2013 року та №212 від 18.09.2013 року, до позивача були застосовані дисциплінарні стягнення у вигляді доган. (т.1, а.с. 148, 155).

Відповідно до п.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.01.2014 року, накази №211 від 16.09.2013 року та №212 від 18.09.2013р. про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 у вигляді доган - скасовані. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 року, вказане рішення залишено без змін. (т.1, а.с. 4-10).

Судом встановлено та не оскаржується сторонами, що відповідач надіслав лист від 29.07.2013р. б/н ОСОБА_3, в якому вказано, що « було встановлено факт неетичної поведінки і порушення норм медичної деонтології з боку завідуючої відділенням хемотерапії ОСОБА_1.». (т.1, а.с.182).

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на те, що в ході судового розгляду представником відповідача не заперечувався факт поширення ним спірної інформації, то суд знаходить цю обставину доведеною.

За змістом статей 3, 28 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності.

Право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість

ділової репутації має також своє відображення у положеннях ст. ст. 297, 299 ЦК України.

За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 р., при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Щодо інформація викладеної в листі від 29.07.2013р. № б/н ОСОБА_3 про те, що « було встановлено факт неетичної поведінки і порушення норм медичної деонтології з боку завідуючої відділенням хемотерапії ОСОБА_1.» слід зазначити наступне.

Як вказано у рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.02.2014 року, яке набуло чинності, для розгляду скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було створено комісію, про роботу якої було складено звіт, що стало підставою для застосування дисциплінарного стягнення. (т.1, а.с. 156-16). Проте, відповідно, до звіту роботи комісії з розгляду скарг, створеної відповідачем, факти, викладені в скарзі гр. ОСОБА_3 підтвердилися частково та в теперішній час пацієнтка отримує належну медичну допомогу. Також, висновками комісії з розгляду скарг та показаннями свідків спростовується факт порушення трудової дисципліни, а саме- ненадання медичної допомоги та факт порушення ОСОБА_1 медичної деонтології.

Враховуючи викладене, інформація наведена у листі від 29.07.2013р. №б/н ОСОБА_3 є такою, що на підставі ст. 277 ЦК України, підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню.

Що стосується позовної вимоги про визнання інформації, повідомленої на планьорці 17.09.2013 року щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за наказами №211 від 16.09. 2013 року та №212 від 18.09.2013р. та зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію, викладену головним лікарем на планьорці в той же спосіб, а саме зачитати на найближчій після набрання рішенням суду законної сили планьорці рішення жовтневого районного суду м. Харкова від 18.01.2014 року та ухвалу апеляційного суду харківської області від 10.02.2014р., то вона є такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Але, позивачем та його представником, не було надано належних та допустимих доказів того, що головним лікарем було повідомлено на планьорці 17.09.2013р. інформацію про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за наказами №211 від 16.09.2013р. та №212 від 18.09.2013р. Крім того, як зазначає сама позивач в позові, наказ №212 був винесений 18.09.2013р., а сама планьорка відбулась 17.09.2013р. Крім того, на підставі вимог ст. 277 ч.7 ЦПК України, спростування здійснюється у той же спосіб, у який вона була поширена, а зачитування рішень судів на планьорці є таким, що суперечить вказаному положенню.

Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є

справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України.

Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з висновку комплексної судової медичної - психологічної експертизи №7137/266-КЕ/2015р./пп., ОСОБА_1 страждає рядом захворювань, які мають хронічний перебіг з тенденцією до прогресування. Їх наявність вказує на те, що формування патоморфологічних ознак і клінічних проявів відбулось протягом багатьох років. А щодо питання про спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди не вирішувалось, оскільки ОСОБА_1 на обстеження не з'явилась. (т. 2, а.с. 11-16).

Крім того, в матеріалах справи міститься висновок експерного дослідження від 28.03.2014 року №6, наданого позивачем, в якому зазначається, що має місце спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди та імовірний розмір грошової компенсації за спричинену ОСОБА_1 моральну шкоду складає 45 мінімальних заробітних плат. Дане експертне дослідження надано за зверненням ОСОБА_1, а не на ухвалу суду, а тому не може вважатися висновком експерта в розумінні норм ЦПК України, а отже на думку суду є необгрунтованим. (т.1, а.с. 117-131).

З врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 54810,00 гривень є надмірним та таким, що не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Суд враховує обставини по справі, та вважає , що позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, але інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) не надано. Тому суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім розміром грошового відшкодування моральної шкоди, за вказаних обставин, є відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень.

Що стосується позовної вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн., то питання компенсації витрат на правову допомогу врегульовано ст. 84 ЦПК України.

Так відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до матеріалів справи, правову допомогу позивачеві надавав ТОВ «Інюрконсул» на підставі договору №96/09/13 від 25.09.2013 року, що підтверджується квитанцією № 25 від 05.03.2014 року. ( т.1, а.с. 93).

Проте, докази, які б підтверджували, що позивачеві надавалася правова допомога адвокатом (ст. 84 ЦПК України) в матеріалах справи відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості, що представники позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_4 є співробітниками ТОВ «Інюрконсул».

Крім того, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Проте, долучена до матеріалів справи копія квитанції не може бути доказом підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у сумі 3000,00 грн.

Також, у матеріалах справи відсутній розрахунок вартості юридичних послуг відповідно до пропорційного часу роботи адвоката у зв'язку з наданням правової допомоги у даній справі.

Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, відсутні правові підстави для компенсації таких витрат позивачу.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на судову експертизу в розмірі 2109,60 грн.

Відповідно до 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

В матеріалах справи наявна копія квитанції №24 від 25.03.2014 року про сплату позивачем грошових коштів у сумі 2109,60 грн. за проведення експертизи. Але, відповідно до листа НДЕКЦ ГУ МВС України в Харківській області від 30.04.2014 року №57/1-1065, висновок експерта №6 від 28.03.2014 року вважати недійсним та долучено висновок експертного дослідження. Крім того, вказаний висновок був наданий позивачем як доказ по справі, та не є судовою експертизою, тому в задоволенні вказаної вимоги суд відмовляє.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 79, 84, 169, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 16,23, 277 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Визнати інформацію стосовно ОСОБА_1, розповсюджену Державною установою «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва Національної академії медичних наук України» в листі від 29.07.2013 року б/н, який надісланий ОСОБА_3, а саме:

«…. Було встановлено факт неетичної поведінки і порушення норм медичної деонтології з боку завідуючої відділенням хемотерапії ОСОБА_1 ….», -

такою, що є недостовірною.

Зобов'язати Державну установу «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва Національної академії медичних наук України» , , спростувати поширену недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 шляхом направлення листа ОСОБА_3 протягом 10 днів з дати набрання рішенням суду законної сили.

Стягнути з Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва Національної академії медичних наук України», , на користь ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_1, моральну шкоду в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) гривень 00 коп.

Стягнути з Державної установи «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва Національної академії медичних наук України», , на користь ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_1, судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий -