Справа № 199/5556/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25 грудня 2014 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Грицай А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що 19.09.2011 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 був укладений трудовий договір №6, який був зареєстрований Чигиринським районним центром зайнятості. Згідно з умовами вказаного договору позивач був прийнятий на роботу до відповідача водієм-експедитором із заробітною платнею 1200 грн. на місяць, але не нижчою ніж встановлений законодавством мінімум. Також вказаним договором встановлювалась щорічна відпустка тривалістю 24 календарних дні.

20.02.2014 року вказаний трудовий договір був розірваний за угодою сторін.

Позивач зазначає, що за весь час дії трудового договору відповідач не сплачував йому заробітну плату у розмірі 1200 грн. встановленому договором, а з 01.10.2013 року у мінімальному розмірі 1218 грн. Таким чином виникла заборгованість по заробітній платі за період з 19.09.2011 року по 01 жовтня 2013 року у розмірі 30000 грн. (25 місяців х 1200 грн.), та за період з 01.10.2013 року по 20.02.2014 року у розмірі 4524 грн. (три місяці + 15 днів) х 1218 грн.).

На день звільнення вказана заборгованість виплачена не була, а також в порушення трудового законодавства не була виплачена і компенсація за невикористану відпустку, яка складає 3618 грн.

Враховуючи, що до теперішнього часу заборгованість не погашена, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь також середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 3 654,00 гривні та у відшкодування завданої моральної шкоди 30000 грн.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю та просила його задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та додатково зазначила, що грошові кошти, які надавались відповідачем, то були витрати на пальне та добові, оскільки позивач постійно перебував у відрядженнях. Платіжних відомостей у підтвердження виплати позивачу заробітної плати відповідач суду не надав.

Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити у позові з тих підстав, що заробітна плата виплачувалась позивачу навіть у більшому розмірі, ніж встановлено трудовим договором, з урахуванням добових за відрядження, що підтверджується записами у його особистому зошиті та підписами позивача.

Вислухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 КЗпП, приймаючи на роботу найманого працівника, підприємець зобов'язаний укласти з ним письмовий трудовий договір, а протягом тижня від часу фактичного допуску працівника до роботи - зареєструвати цей договір у центрі зайнятості за місцем свого проживання.

На виконання вказаної норми 19.09.2011 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 був укладений трудовий договір №6, який був зареєстрований Чигиринським районним центром зайнятості. Згідно з умовами вказаного договору позивач був прийнятий на роботу до відповідача водієм-експедитором із заробітною платнею 1200 грн. на місяць, але не нижчою ніж встановлений законодавством мінімум. Також вказаним договором встановлювалась щорічна відпустка тривалістю 24 календарних дні.

20.02.2014 року вказаний трудовий договір був розірваний за угодою сторін.

Статтею 7 КЗпП України визначено, що особливості регулювання праці працівників, які працюють у фізичних осіб - роботодавців за трудовими договорами, встановлюються законодавством.

Відповідно до статті 51 ЦКУ до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з пунктом 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 3 липня 1998 року № 727/98 до приватних підприємців належать фізичні особи, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, разом із членами їхніх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виторгу яких від збуту продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. грн. Відповідно до цих умов такі підприємці є платниками єдиного податку і перебувають на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності.

До обов'язків підприємців належить: - розробляти правила внутрішнього трудового розпорядку; - укладати трудові договори з найманими працівниками; - вести табелі обліку використання робочого часу; - вести трудові книжки найманих працівників; - провадити обчислення термінів збереження документації і її знищення.

Згідно зі статтею 48 КЗпП приватні підприємці зобов'язані вести трудові книжки на всіх найманих працівників, які пропрацювали в них понад п'ять днів, окрім сумісників.

Надаючи відпустки працівникам, підприємець має оформляти відповідні накази або розпорядження на підставі заяви про надання відпустки. Наказ про надання працівникові відпустки оформлюється за формою № П-3 «Наказ (розпорядження) про надання відпустки».

Також підприємець повинен вести документацію на заробітну плату за час відпустки, визначену в Законі України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (як-от, графік відпусток, заява працівників про надання відпустки, наказ підприємця про терміни і тривалість відпустки).

Відповідно до ст. 115 КЗпроП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Згідно ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

У підтвердження своїх стверджень того, що позивачу виплачувалась заробітна плата навіть у більшому розмірі ніж передбачено договором, відповідачем були надані копії аркушів зошиту з написами: «Игорь выдача з/п 2012» та «Игорь з/п 2013» із зазначенням різних сум навпроти дат. Інших належних та допустимих доказів виплати позивачу заробітної плати та надання відпустки відповідачем не надано.

Таким чином суд вважає, що відповідач не надав суду належним чином складеної та завіреної відомості чи іншого документу (наприклад видаткового касового ордеру, виписки з банківського рахунку про перерахування коштів на пластикову картку, тощо), які б свідчили про виплату позивачу заробітної плати у розмірі, передбаченому умовами трудового договору, у зв'язку з чим суд вважає стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 34 524,00 гривні, компенсацію за невикористані відпустки в сумі 3 618,00 гривень та середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 3 654,00 гривні.

Також суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразилися у неотриманні заробітної плати та не надання встановленої відпустки, позивачу була завдана і моральна шкода, у відшкодування якої суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн..

Також з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає стягненню 487 гривень 20 копійок судового збору на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 221, 233, 235, 237-1, 238 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 34 524,00 гривні, компенсацію за невикористані відпустки в сумі 3 618,00 гривень, середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 3 654,00 гривні та 1 000,00 гривень моральної шкоди, а всього 42 796 (сорок дві тисячі сімсот дев'яносто шість) гривень 00 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 487 гривень 20 копійок судового збору на користь держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя: