Справа № 364/1051/14 Головуючий у І інстанції Ткаченко О. В.
Провадження № 22-ц/780/1386/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 1 14.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

14 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра», кредитна спілка «Тринадцята зарплатня» про визнання договору купівлі-продажу квартири неукладеним (недійсним) та визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 11 квітня 2008 року між КС «Тринадцята зарплатня» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 06/04/08, за умовами якого кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію у розмірі 500 000 грн. на строк у 3 місяці для власних потреб зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 72 % річних. ОСОБА_4 своїх обов'язків по погашенню кредиту та сплаті відсотків не виконувала, тому позивач, з метою погашення кредитної заборгованості та будучи її поручителем за договором поруки № 14/04/08-1 від 25 квітня 2008 року, згідно договору купівлі-продажу від 3 вересня 2008 року передав представнику кредитної спілки ОСОБА_3 квартиру, загальною площею 284 кв.м, на суму 1 142 600 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вважає, що вказаний договір є неукладеним (недійсним) з огляду на те, що кошти за продаж квартири не були йому передані та не зараховані на погашення кредитної заборгованості, про що йому було повідомлено КС «Тринадцята зарплатня». Оскільки договір купівлі-продажу квартири від 3 вересня 2008 року було вчинено внаслідок помилки, ОСОБА_2 просив суд визнати його неукладеним (недійсним) та визнати за ним право власності на житлове приміщення (квартиру), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 22 січня 2015 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що при розгляді справи, судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам та обставинам, які підтверджують факт укладення спірного договору для погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що 11 квітня 2008 року між КС «Тринадцята зарплатня» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 06/04/08, за умовами якого кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію у розмірі 500 000 грн. на строк у 3 місяці для власних потреб зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 72 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25 квітня 2008 року між кредитною спілкою та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 14/04/08-1, відповідно до якого останній зобов'язувався відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

3 вересня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, за яким позивач продав, а відповідач купила квартиру під АДРЕСА_1

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 6 грудня 2014 року, власником об'єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 3 вересня 2008 року. При цьому вказана квартира є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 3 вересня 2008 року укладеним з ВАТ КБ «Надра».

Наполягаючи на своїх вимогах, позивач вказав, що з метою погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4, він передав у розпорядження представнику кредитної спілки «Тринадцята зарплатня» - ОСОБА_3 належну йому квартиру, шляхом укладення договору купівлі-продажу, вважає, що правочин вчинено внаслідок помилки.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_5 просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири неукладеним та визнати право власності на квартиру за позивачем.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав визнавати договір-купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки позивачем не доведено його укладання внаслідок помилки.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не повно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

В позовній заяві Позивач ставив вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири неукладеним (недійсним).

Ухвалою судді Володарського районного суду від 19.11.2014 року провадження в справі відкрито по справі про визнання договору купівлі-продажу квартири неукладеним (недійсним) та визнання права власності (а.с.39).

Але в рішенні від 12.01.2015 року судом першої інстанції зроблено оцінку вимогам позивача в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. При цьому судом не взято до уваги роз'яснення п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно до роз'яснень п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Як убачається зі змісту оспорюваного договору (а.с.44), продаж квартири за домовленістю вчинено за 1 142 600 грн., які були сплачені відповідачем позивачу одночасно з підписанням цього договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру та були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. В п. 17 сторони підтвердили, що цей договір не носить характер фіктивної та удаваної угоди. На виконання вимог ст.ст. 182 і 210 ЦК України, договір був підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 за реєстровим № 3377, та зареєстровано право власності на дану квартиру за ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2008 року ( а.с.51).

Колегія суддів критично відноситься до посилань позивача, що квартира продана для погашення заборгованості за кредитним договором № 06/04/08 від 11 квітня 2008 року, так як вони не підтвердженні будь-якими письмовими доказами у справі.

Поруч із цим, судом встановлено, що грошові кошти від продажу квартири до КС «Тринадцята зарплатня» не надходили, квартира позивача не була заставним майном, додаткові угоди позивача з кредитною спілкою щодо виконання зобов'язань позичальника не укладалися, що в свою чергу дає підстави вважати, що відчуження її власником за договором купівлі-продажу такій особі, як ОСОБА_3 відношення до кредитних правовідносин інших осіб не має.

Більше того, позивачем не надано доказів на підтвердження повноважень названої особи на вчинення від імені КС «Тринадцята зарплатня» договорів купівлі-продажу чи інших договорів на погашення коштів за кредитним договором № 06/04/08 від 11 квітня 2008 року, а на усних поясненнях позивача даний факт стверджуватись не може.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що основною умовою підписання договору купівлі-продажу був додаток до кредитного договору, копія якого міститься в матеріалах справи, не приймаються до уваги колегії суддів як необґрунтовані, оскільки на вимогу суду позивач в порушення ст. 64 ЦПК України не надав в судовому засіданні оригіналу зазначеного документу, що ставить під сумнів його достовірність та позбавляє надати йому належну правову оцінку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв'язку з тим, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не базується на законі, доказів щодо помилкового укладення договору купівлі-продажу не надано, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав того, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: