АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1241/07 Номер провадження 22-ц/786/2125/15Головуючий у 1-й інстанції Савічев В. О. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Буленка О.О., Дорош А.І.

при секретарі: Рибак О.О.

за участю адвоката Гордієнка Ю.А.

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Сапицької Д.Є.

особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_5

особи, яка приєдналася до апеляційної скарги - ОСОБА_6

представника особи, яка приєдналася до апеляційної скарги - ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та заявою ОСОБА_6 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_5

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2007 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_10, Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1, посилаючись на те, що він з 1996 року відкрито володіє цим будинком, тому має право отримати його у власність за набувальною давністю.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 березня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Зобов'язано Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації зареєструвати у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності за ОСОБА_8 на будинок АДРЕСА_1, виготовити та видати технічну документацію на вказаний будинок.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 19 березня 2014 року заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 березня 2007 року - скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_8 у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 березня 2007 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 березня 2014 року - скасовані, а справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

У лютому 2015 року ОСОБА_8 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати за ним право власності на 3/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 травня 2015 року позов ОСОБА_8 - задоволено. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 3/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_5 - особа, яка не брала участі у справі, проте вважає що з заявленим позовом ОСОБА_8 пов'язуються його інтереси на спірну частку нерухомого майна, зважаючи на те, що він відкрито та безперервно на протязі майже 15 років проживає у будин-АДРЕСА_1, а відмова суду у залученні його до участі у даній справі, порушує його права та призвела до неправильного вирішення справи по суті.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване ним судове рішення - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_8 - відмовити.

До апеляційної скарги ОСОБА_5 приєднався ОСОБА_6, який також не брав участі у справі, в той же час вказував, що оскаржуване судове рішення порушує його майнові права як співвласника домоволодіння АДРЕСА_1. При цьому посилався на те, що частки домоволодіння в натурі не визначені, не встановлений порядок користування земельною ділянкою на якій знаходиться спірне домоволодіння, в той же час позивач просив визнати право власності на частину домоволодіння, яка теоретично може співпадати з його часткою у праві власності на цей будинок, а отже він мав право на захист своїх прав, тому вважає хибним висновок суду про відсутність підстав для залучення його до участі у справі. Окрім того, мотивуючи невідповідністю висновків суду обставинам справи, зазначав, що як на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення, так і задовго до цього, у спірній частині домоволодіння за вказаною адресою проживав ОСОБА_5, який заселився в будинок у 2001 році та проживає там по теперішній час.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга та заява про приєднання до апеляційної скарги - підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва НОМЕР_1 про право власності від 06 травня 1977 року, виданого Кременчуцьким міським відділом комунального господарства, ОСОБА_9 була власником 3/5 частин жилого будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1.

Власником 2/5 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1979 року.

24 червня 1978 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_10.

У грудні 1981 року ОСОБА_8 був зареєстрований за вищевказаною адресою, а саме по АДРЕСА_1.

26 липня 1990 року виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради прийнято рішення №589 «Про затвердження матеріалів по зносу будівель та зелених насаджень по вул. Радянської Армії №125, 127, 148, по АДРЕСА_2, АДРЕСА_1, АДРЕСА_3 у зв'язку з будівництвом двох десятиповерхових 120-квартирних житлових будинків по АДРЕСА_4».

Після цього, шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було розірвано, про що Кремен-чуцьким РАГСом видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 12 грудня 1990 року.

У 1996 році на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №589 від 26 липня 1990 року відповідачі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 отримали двокімнатну квартиру в якості компенсації за відселення.

В зв'язку з цим видане Кременчуцьким міським відділом комунального господарства 06 травня 1977 року свідоцтво НОМЕР_1 про право власності ОСОБА_9 3/5 частин жилого будинку по АДРЕСА_1 08 квітня 1996 року - погашене на підставі довідки,наданої квартирним управлінням Кременчуцької міської ради від 05 квітня1996року.

З 08 квітня 1996 року по дату вирішення спору по суті дані щодо власника вказаної частини домоволодіння - відсутні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, визнаючи встановленим, що ОСОБА_8 з 1996 року і до теперішнього часу самостійно та відкрито володіє частиною домоволодіння, яке раніше належало ОСОБА_9, дійшов висновку, що за таких обставин позивач на підставі ст. 344 ЦК України набув права власності на вказану частину домоволодіння.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне. За нормами ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває за рішеням суду право власності на це майно.

Згідно роз'яснень, наведених в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа, яка добро-совісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності, які повинен довести позивач, а саме: законність об?єкту володіння, добросовісність задоволодіння цим об?єктом, відкритість і безперервність володіння ним протягом десяти років.

Щодо законності об?єкту володіння, необхідно зазначити, що свідоцтво про право вла-сності ОСОБА_9 на належну їй частину спірного домоволодіння було погашене у квітні 1996 року. Отже, право власності ОСОБА_9 на 3/5 частки у майні, стосовно якого ОСОБА_8 заявлено давність володіння, - припинено у зв'язку із вилученням у громад-ських інтересах з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. В той же час пози-вачем, всупереч ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, в ході судового розгляду справи не надано належних доказів на підтвердження того, що він з квітня 1996 року проживав у спірній частині садиби за згодою її дійсного власника або за відсутності його заперечень. Матеріали справи не містять даних про те, хто був законним власником цієї частини садиби з квітня 1996 року по лютий 2007 року та в подальшому. Таким чином, стороною позивача не доведено законність спірного об?єкту нерухомості.

Окрім того, факт проживання і володіння ОСОБА_8 3/5 частками спірного домо-володіння заперечується співвласником іншої частини садиби - ОСОБА_6, а також ОСОБА_5, який стверджує, що саме він користується спірною частиною домоволо-діння. Надані зазначеними особами докази, які досліджені судом апеляційної інстанції, вказують на те, що між ОСОБА_5 і ОСОБА_8 існує спір про право на 3/5 частини садиби АДРЕСА_1, що в свою чергу виключає елемент відкритості і добросовісності, як обов'язкової складової набуття власності в порядку набувальної давності.

В той же час, обставини про те, що із даним позовом ОСОБА_8 пов'язуються інтере-си ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на спірну частку нерухомого майна, які не залучені до участі у справі, не були взяті до уваги судом першої інстанції. При цьому судом, в порушен-ня норм ч. 4 ст. 338 ЦПК України, не дотримано вимог щодо обов"язковості для суду вис-новків і мотивів, з яких скасовані рішення, та безпідставно відмовлено у задоволенні заяв щодо притягнення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійнтх вимог на предмет спору. Так, вирішуючи питання щодо притягнення до участі у справі ОСОБА_5, суд послався на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, та яким відмовлено у позові ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на вказану частину домоволодіння по АДРЕСА_1, в той час залишивши поза увагою, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року зазначене судове рішення скасовано з направленням справи на новий розгляд в частині задоволення позову ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності та виселення з зазначенням мотивів про необхідність перевірити наявність або відсутність права ОСОБА_8 на звернення до суду з зазначеним позовом. Наведене вказує на помилковість висновку суду про недоведеність ОСОБА_5 того, що розгляд даної справи може вплинути на його права чи обов'язки.

Також суд не взяв до уваги обов'язковість висновків суду касаційної інстанції щодо необхідності з'ясування правильності визначення відповідачів у справі в порядку, передба-ченому ст.33 ЦПК України, та безпідставно визнав пояснення ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які не є належними відповідачами, - належними доказами володіння, користування та розпо-рядження спірною частиною вказаного домоволодіння саме позивачем. До того ж, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_8 відразу після набрання законної сили заочним рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 12 березня 2007 року у даній справі, а саме - 02 квітня 2007 року складено заповіт, посвідчений в нотаріальному порядку, згідно якого позивач все належне йому майно заповів ОСОБА_10, яка є його та ОСОБА_9 донькою. З огляду на зазначене, пояснення як ОСОБА_9, так і ОСОБА_10 у даній справі не можна визнати об'єктивними та безсторонніми. До того ж, незважаючи на скасу-вання заочного рішення районного суду від 12 березня 2007 року, яким за ОСОБА_8 було визнано право власності на 3/5 частки домоволодіння по АДРЕСА_1, державна реєстрація його права власності на вказану частину домоволодіння не скасована

Беручи до уваги визнання позовних вимог ОСОБА_9, та ОСОБА_10, які не є належними відповідачами, суд в той же час вказав, що заперечення належного відповідача - виконкому Кременчуцької міської ради не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Між тим, представник виконкому Кременчуцької міської ради - Сапицька Д.Є. звертала увагу суду на те, що на території спірної частини доволодіння знаходиться не узаконене самочинне будівництво, що зокрема, підтверджується матеріалами справи, проте судом, при задоволенні позову ОСОБА_8, за позивачем визнано право власності на всю частку спірного домоволодіння.

Окрім того, як зазначено вище, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. В той же час, доказами у підтвердження безперервного десятирічного володіння позивача нерухомим майном суд визнав довіреність та вищевказаний заповіт ОСОБА_8 складений на ім'я ОСОБА_10 02 квітня 2007 року; всі інші надані стороною позивача документи, в тому числі договори про надання комунальних послуг, - датовані 2013 роком, а відтак, не можуть свідчити про безперервність володіння, з огляду на значний інтервал у їх датах.

Визнаючи доведеним факт не проживання ОСОБА_8 з 2008 року у спірному домо-володінні внаслідок погіршення його стану здоров'я, суд залишив поза увагою те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження поважності причин не проживання позивача у спірній частині домоволодіння з 2008 року до часу вирішення спору по суті, як не містять і жодного медичного висновку чи довідки лікувального закладу щодо стану здоров'я ОСОБА_8 за вказаний період. Звідси слідує, що не є доведеним належними та допустимими доказами, в світлі вимог ч.1 ст. 58, ч.2 ст.59 ЦПК України, також і факт безперервного володіння позивача зазначеним нерухомим майном.

За наведених обставин, оскаржуване судове рішення не може бути визнано законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, воно підлягає до скасуання з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_8 у задоволенні його позовним вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та заяву ОСОБА_6 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 травня 2015 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: