У Х В А Л А

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - виконавчий комітет Вишгородської міської ради Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1 Власником сусідньої земельної ділянки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_4, яка у жовтні 2009 року знесла огорожу між їхніми земельними ділянками та захопила частину території її земельної ділянки, звівши тимчасову споруду впритул до її житлового будинку.

Враховуючи викладене, позивачка просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом припинення користування частиною її земельної ділянки, знесення тимчасових споруд, побудованих відповідачем впритул до її будинку та відновлення огорожі, що розмежовує їх земельні ділянки.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що, хоча й встановлено накладення земельних ділянок сторін в бік збільшення земельної ділянки відповідачки, проте позивачка не довела знесення відповідачкою огорожі між їхніми земельними ділянками та будівництва тимчасової споруди впритул до її будинку, що призвело до руйнування цього будинку.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду, пославшись при цьому на недоведеність причинно-наслідкового зв'язку між зведенням відповідачкою тимчасової споруди та руйнуванням житлового будинку позивачки.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1 Власником сусідньої земельної ділянки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_4 у жовтні 2009 року знесла огорожу між їхніми земельними ділянками та захопила частину території її земельної ділянки, звівши тимчасову споруду впритул до її житлового будинку.

Отже, предметом і підставою позовних вимог є: усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою; знесення споруд, побудованих відповідачкою впритул до її житлового будинку; відновлення огорожі.

При цьому, встановивши накладення земельної ділянки відповідачки на земельну ділянку позивачки, тобто порушення прав власності ОСОБА_3, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив лише про недоведеність позивачкою наявності тимчасових споруд відповідачки, які б руйнували її будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Статтею 104 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту незалежних експертиз від 27 серпня 2014 року № 140827-01 встановлено, що після накладення плану земельної ділянки, яка належить ОСОБА_4, на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3, встановлено відхилення в бік збільшення земельних ділянок площею 1,5 кв. м, 1,5 кв. м та 6 кв. м, що належать ОСОБА_4 загальною площею 0,0009 га (9 кв. м) (а.с. 163-170).

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

На наведене суд апеляційної інстанції уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив тверджень позивача про порушення її прав власності на земельну ділянку шляхом самовільного захоплення її частини відповідачем та не дав належної оцінки зазначеному вище висновку експерта, яким встановлено накладення земельних ділянок сторін, тобто не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення спору по суті. Порушене право ОСОБА_3, про яке зазначив суд, залишилось незахищеним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська