Справа № 358/1523 Головуючий у І інстанції Тітов М.Б.
Провадження № 22-ц/780/2080/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 29 14.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Данілова О.М.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції Київської області та управління Державної казначейської служби України у Богуславському районі Київської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної неправомірними діяннями державного виконавця щодо невиконання судового рішення,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України через управління Державної казначейської служби України в Богуславському району Київської області на його користь 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 79138, 42 грн. матеріальних збитків, пов'язаних з невиконанням відділом державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції Київської області виконавчого листа №2-596/04.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що відділом Державної виконавчої служби своєчасно та в повному обсязі не проведено всіх виконавчих дій за виконавчим листом щодо виконання рішення Богуславського районного суду Київської області від 21.05.2004 року, яким з ОСОБА_3 на його користь стягнуто 77138 грн. 42 коп. майнової шкоди та 2000 грн. моральної шкоди, внаслідок чого судове рішення понад десять років залишається невиконаним, що порушує його права як стягувача у виконавчому провадженні.

Представник відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області позов не визнав та посилаючись на те, що державними виконавцями відділу ДВС вживались всі необхідні та передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи щодо виконання виконавчого листа, судові рішення щодо визнання неправомірними дій чи бездіяльності державних виконавців по виконанню даного виконавчого листа відсутні, а рішенням суду, на яке посилається позивач, було визнано лише неправомірною бездіяльність державного виконавця по виконаю ухвали Богуславського районного суду Київської області від 27.03.2004 року про забезпечення позову.

Крім того, представник відповідача зазначив, що вказане виконавче провадження не закінчене, оскільки боржник ОСОБА_3 є власником земельної частки (паю), яка перебуває в оренді ПОСП «Іванівське», то стягнення звернуто на орендну плату. Передачу земельної частки (паю) стягувачу вважає не можливим, оскільки існує мораторій на відчуження земель товарного сільськогосподарського виробництва. Щодо посилань у позові про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_3, пояснив, що такі дії державним виконавцем не здійснювались, оскільки боржник не повідомляв державного виконавця про своє працевлаштування. 27.03.2014 року, коли ОСОБА_3 повідомив про своє працевлаштування, державним виконавцем було отримано інформацію, що боржник не працює, що позбавило можливості державного виконавця направити виконавче провадження до іншого відділу ДВС по територіальності. Далі зазначив, що всі інші дії щодо виявлення майна боржника державним виконавцем постійно здійснювались з часу відкриття виконавчого провадження, тому просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю обставин та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Представник управління Державної казначейської служби України у Богуславському районі Київської області заперечував проти позову, посилаючись на помилковість ототожнення загального поняття «Державний бюджет» з поняттям «Управління Казначейства». Зазначив, що Державна казначейська служба України та її територіальні органи є окремими юридичними особами, які здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників державного бюджету, тобто фактично виконують функції банку. Казначейство України є самостійною юридичною особою, яка утримується виключно за рахунок бюджетних асигнувань, наданих з державного бюджету згідно затвердженого кошторису. Ці кошти виділяються виключно для виплати заробітної плати працівникам та матеріально - технічного забезпечення установи.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою бездіяльність державних виконавців щодо встановлення місця роботи боржника, не дав належну оцінку показанням свідків, не врахував ухвалу суду від 11.03.2014 року, якою встановлена неправомірна бездіяльність державних виконавців.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону у повному обсязі виконано.

Судом встановлено, що рішенням Богуславського районного суду Київської області від 21.05.2004 року з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 стягнуто 77138 грн. 42 коп. майнової шкоди та 2000 грн. моральної шкоди, а всього 79138 грн. 42 коп.

На підставі вказаного рішення суду 19 жовтня 2004 року позивачу видано виконавчий лист №2-596.

25 жовтня 2004 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції Київської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання до 27.10.2004 року.

Боржником рішення суду добровільно не було виконано, після чого державний виконавець почав здійснювати заходи щодо примусового виконання рішення суду.

Так, 27.10.2004 року було складено акт опису та арешту майна боржника ОСОБА_3, направлені запити про надання інформації про наявність зареєстрованого за боржником нерухомого майна та транспортних засобів.

В послідуючому державний виконавець здійснював такі дії періодично протягом всього терміну знаходження на виконанні даного виконавчого провадження.

Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 27 квітня 2004 року позов ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля було забезпечено та накладено арешт на майно ОСОБА_3

Як вбачається із ухвали Богуславського районного суду Київської області від 11.03.2014 року судом було визнано неправомірними дії державного виконавця по виконаю ухвали Богуславського районного суду Київської області від 27.03.2004 року про забезпечення позову та зобов'язано відділ ДВС вчинити дії щодо встановлення всього обсягу майна боржника та інші дії по виконанню листа.

Проте, з інформаційної довідки Єдиного реєстру забороно відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців №73749499 від 21.10.2014 року вбачається, що 06.07.2004 року Богуславською районною державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження на все майно ОСОБА_3, згідно постанови державної виконавчої служби м. Богуслав від 11.05.2004 року.

Таким чином, виконавчою службою 11.05.2004 року на виконання ухвали Богуславського районного суду про забезпечення позову було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3, ще до часу відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №2-596 до 25.10.2004 року.

Судом також встановлено, що державний виконавець постійно роз'яснював боржнику ОСОБА_3 його обов'язок повідомляти про своє працевлаштування, але боржник не повідомляв відомості про свою роботу. Зокрема такі пояснення були відібрані у боржника ОСОБА_3 06.08.2007 року, 23.04.2008 року, 18.03.2011 року, 17.01.2012 року, 13.02.2012 року, 11.03.2014 року.

З запиту державного виконавця до УПФ у Богуславському районі від 03.04.2014 року було отримано інформацію, що боржник не працює.

Із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що боржник ОСОБА_3 є власником земельної частки (паю), яка перебуває в оренді ПОСП «Іванівське».

27.07.2007 року розпорядженням державного виконавця стягнення звернуто на орендну плату боржника в ПОСП «Іванівське».

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння матеріальної шкоди та моральних страждань позивачу бездіяльністю державного виконавця відділу ДВС Богуславського районного управління юстиції позивачу в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає обставинам справи.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV.

За правилом ч.2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Частиною 2 ст.30 Закону передбачено обов'язок державного виконавця провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

У відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем своєчасно та у повному обсязі вчинялись дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду про стягнення на користь позивача грошових коштів, зокрема, своєчасно та з дотриманням установлених чинним законодавством строків виносилися процесуальні документи, направлялися запити до відповідних установ щодо виявлення рухомого та нерухомого майна, наявності банківських рахунків боржника, здійснювався вихід за місцем проживання боржника, де був складений опис та арешт майна боржника, направлено розпорядження про здійснення відрахування в розмірі 20% з орендної плати земельного паю боржника, тощо ( а.с.101-102, 119-121).

Таким чином, посилання апелянта на те, що державним виконавцем не вживалися заходи, спрямовані на виконання судового рішення, спростовуються матеріалами справи та не заслуговують на увагу колегії суддів.

Окрім того, на даний час постанова про закриття виконавчого провадження державним виконавцем не виносилась, проводяться заходи, спрямовані на подальше виконання рішення суду (а.с.119-121).

Як зазначено у п.12 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі" від 21.12.2012 року факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду). Такі справи повинні розглядатись у позовному порядку.

Разом із тим з матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до суду з позовом про встановлення факту неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, натомість, звернувся зі скаргою на бездіяльність державних виконавців та зобов'язання вчинити певні дії.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про недоведеність факту бездіяльності відповідачів, що призвело до завдання матеріальної шкоди позивачу є вірним, оскільки судом не встановлено факт неправомірності (незаконності) дій державних виконавців, що призвели до завдання шкоди позивачу.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що, усупереч вимог ст.60 ЦПК України позивачем не надано доказів щодо неправомірних, незаконних дій державних виконавців, а, відтак, не доведено заподіяння йому шкоди у визначеній сумі під час виконання ними судового рішення.

Посилання у позовній заяві на тривалість невиконання рішення суду не може бути підставою для безспірного стягнення на користь останнього збитків у вигляді нестягнутої суми з боржника у виконавчому провадженні.

Також, як на правову підставу спірних правовідносин позивач посилається на норми статей 1173, 1174 ЦК України.

До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України органи державної влади і управління, які реалізують функції та повноваження, надані державою у сфері управління, виконавчі органи та посадові особи згаданих державних органів.

Зі змісту Закону України "Про державну виконавчу службу" вбачається, що остання не наділена функціями та повноваженнями у сфері управління, а здійснює лише функції з виконання судових рішень, тому правові підстави для відповідальності на підставі зазначених статей відсутні.

Колегією суддів установлено, що державним виконавцем вживалися заходи, спрямовані на виконання судового рішення, що підтверджується матеріалами справи, виконавче провадження з примусового виконання рішення не закінчене, а, відтак, у діях державного виконавця не вбачається неправомірних рішень, дій чи бездіяльності, які б мали наслідком спричинення матеріальної та моральної шкоди позивачу.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п.7 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. (у редакції від 25.05.2001р.), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) особи, та за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що відповідачами не було порушено права позивача, тому вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною і задоволенню не підлягає.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 308,314,315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :