АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1446/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 646/9781/14-ц Міндарьова М.Ю.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Щвецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в подальшому уточненим, у якому вказував на те, що відповідачка по справі ОСОБА_4 на підставі укладеного між ними Договору купівлі-продажу від 08.05.2012 року придбала у нього земельну ділянку АДРЕСА_1. Між сторонами склалися добросусідські та приятельські стосунки, ОСОБА_4 неодноразово зверталась до позивача за допомогою з питань проектних та будівельних робіт, купівлі будівельних матеріалів, оскільки він має відповідну освіту та працює у сфері будівництва, а ОСОБА_4 розпочала будівництво житлового будинку на придбаній у нього земельній ділянці.

28 грудня 2012 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 12 400,00 дол. США, які зобов'язалася повернути в строк до 20 грудня 2013 року, про що видала йому відповідну боргову розписку.

Проте, в обумовлений сторонами строк запозиченні грошові кошти відповідачка йому не повернула.

Позивач неодноразово звертався до неї усно з вимогами щодо повернення грошових коштів, а 24.06.2014 року направив на її адресу письмову вимогу, однак до теперішнього часу відповідачка не повернула йому запозичених коштів навіть частково.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальниця ОСОБА_4 ухиляється від виконання свого обов'язку щодо повернення запозичених грошових коштів, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 526, 625, 1046, 1050 ЦК України примусово стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на його користь суму неповернутої позики у розмірі 12 400,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на час розгляду справи судом складає 195 564,91 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі.

Відповідачка ОСОБА_4 заявлених до неї позивачем ОСОБА_2 вимог не визнала та заперечуючи проти їх задоволення вказувала на те, що будь-яких грошових коштів у позивача вона ніколи не позичала й не отримувала.

При цьому відповідачка зазначила, що 01.06.2012 року між нею та ТОВ «Прогрес» в особі його директора ОСОБА_2 був укладений Договір будівельного підряду № 01/06, за умовами якого вона як замовник доручила, а ТОВ «Прогресс» як підрядник прийняв на себе зобов'язання по виконанню робіт з капітального будівництва житлового будинку на належній їй земельній ділянці по АДРЕСА_1. За даним договором підрядник взяв на себе зобов'язання виконувати роботи, передбачені договором, в строки, визначені календарним графіком робіт, а вона ОСОБА_4 повинна була сплатити кошти за виконання робіт по завершенню будівництва. Згідно змісту наданої позивачем розписки від 28.12.2012 року, вона - відповідачка зобов'язалась повернути борг ОСОБА_2 за будівництво її житлового будинку по АДРЕСА_1 в розмірі 12 400,00 доларів США, тобто повністю розрахуватися з ним за проведені будівельні роботи в строк до 20.12.2013 року після остаточного усунення ОСОБА_2 недоліків будівництва. Однак, суттєві недоліки, які мали місце при виконанні ОСОБА_2 будівельних та ремонтних робіт з будівництва відповідачці житлового будинку, до цього часу не усунені, а відтак заявлені ним грошові претензії є безпідставними, про що вона письмово повідомляла останнього.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачки ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав та просив суд відмовити в задоволенні цих вимог за їх безпідставністю, посилаючись на те, що між сторонами ніколи не існувало позикових зобов'язань, а мали місце правовідносини, пов'язані з виконанням ними Договору будівельного підряду, наявність яких позивач ОСОБА_2 навмисно приховує.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за їх недоведеністю.

В апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставиться питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про задоволення заявлених позивачем вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що наявність боргового зобов'язання відповідачки ОСОБА_4 безперечно підтверджується розпискою, власноруч написаною останньою, в якій чітко зазначений її обов'язок повернути саме грошовий борг в сумі 12 400,00 дол. США, однак суд першої інстанції зазначеній обставині належної оцінки не надав, у зв'язку з чим дійшовши помилкового висновку, що вказана розписка не є борговим документом, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачем вимог.

Крім того, апелянт посилається й на те, що зважаючи на доводи відповідачки стосовно того, що написана нею боргова розписка стосується виключно оплати за проведені будівельні роботи, а не повернення запозичених грошових коштів, представником позивача в судовому засіданні неодноразово наголошувалося на тому, що статтею 1053 ЦК України передбачена можливість заміни боргу, що виник із цивільно-правових угод, на позикове зобов'язання, а відтак суд першої інстанції повинен був у будь-якому випадку задовольнити заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги та стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на його користь суму боргу за правилами договору позики.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Таким чином за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Правовідносини, що стосуються будівельного підряду, регулюються Параграфом 3 Глави 61 ЦК України.

Згідно ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

За змістом ст. 877 ЦК України підрядник зобов'язаний здійснювати будівництво та пов'язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт.

Підрядник зобов'язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

Згідно ч. 4 ст. 879 ЦК України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

За правилами ч. 2 ст. 881 ЦК України недоліки робіт або використовуваного для робіт матеріалу, допущені з вини підрядника (або субпідрядника), мають бути усунені підрядником за його рахунок.

Відповідно до положень ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Підрядник відповідає за недоліки збудованого об'єкта, за прострочення передання його замовникові та за інші порушення договору (за недосягнення проектної потужності, інших запроектованих показників тощо), якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини (ч. 1 ст. 883 ЦК України).

Як встановлено по справі, 01.06.2012 року між відповідачкою ОСОБА_4 як замовником та ТОВ «Прогрес» як підрядником в особі його директора ОСОБА_2 був укладений Договір будівельного підряду № 01/06, відповідно до якого замовниця поручила, а підрядник прийняв на себе виконання робіт по капітальному будівництву житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, згідно проектному рішенню, затвердженого замовником.

Зазначені обставини представниками сторін визнаються й не заперечуються.

Згідно п.п. 2.5, 3.1 вказаного договору підрядник зобов'язався здійснити виконання робіт, визначених цим договором у відповідності з проектно-кошторисною документацією та ДБН у строки, обумовлені календарним графіком виконання робіт, узгодженого з замовником, а остання зобов'язалась прийняти від Підрядника виконані об'єми робіт та оплатити їх в порядку, встановленим цим договором.

При цьому в п. 4.1 Договору сторони передбачили, що цей договір діє з моменту його підписання контрагентами та до повного виконання сторонами узятих на себе зобов'язань.

У п. 5.1 Договору сторони визначили, що вартість робіт за цим Договором визначається кошторисно-договірною ціною (кошторисом), узгодженим із замовником, та складає 367 449,60 грн.

Згідно п. 5.2 Договору розрахунок (оплата) за виконані роботи здійснюється Замовником на підставі підписаних сторонами Актів приймання виконаних робіт (Ф.КБ-2в) протягом 3-х днів із дня їх підписання сторонами після закінчення будівництва.

Як вбачається з наданої позивачем ОСОБА_2, в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення неповернутої суми позики, розписки відповідачки ОСОБА_4, датованої 28.12.2012 року, остання зобов'язалась повернути ОСОБА_2 борг за будівництво її житлового будинку по АДРЕСА_1 в сумі 12 400,00 дол. США в строк до 20.12.2013 року після остаточного усунення останнім недоліків будівництва (а.с. 4).

Однак, при цьому будь-яких актів приймання виконаних робіт з Капітального будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 як і актів про усунення виявлених замовником ОСОБА_4 суттєвих недоліків, допущених при виконанні будівництва (претензія від 20.07.2014 року) матеріали справи не містять і таких актів, які є єдиною підставою для оплати виконаних будівельних робіт, стороною позивача до суду не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі в межах заявлених позивачем вимог, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами спору виникли зовсім інші договірні відносини, ніж ті, на наявність яких посилався позивач ОСОБА_2 в обґрунтування свого позову, та які регулюються спеціальними нормами матеріального права, а відтак не визнавши надану позивачем розписку відповідачки ОСОБА_4 від 28.12.2012 року борговою розпискою в розумінні ч. 2 ст. 1047 ЦК України, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за їх недоведеністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про те, що ст. 1053 ЦК України передбачає можливість заміни боргу, що виник із цивільно-правових угод, на позикове зобов'язання, а тому суд першої інстанції повинен був задовольнити заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги та стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на його користь суму боргу за правилами договору позики, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, дійсно може бути замінений позиковим зобов'язанням.

При цьому частиною другою вказаної правової норми чітко визначено, що заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію (ч. 2 ст. 604 ЦК України) і здійснюється у формі, встановленої для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу), тобто у письмовій формі, якщо сума боргу не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, із зазначенням про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Однак, матеріали справи не містять будь-якого укладеного між сторонами спору письмового договору про заміну боргу відповідачки ОСОБА_4 з оплати виконаних будівельних робіт, яка до речі згідно з її розпискою від 28.12.2012 року повинна бути здійснена останньою після остаточного усунення позивачем недоліків будівництва, на позикове зобов'язання.

Не представлено такого договору стороною позивача й до суду апеляційної інстанції.

Більш того, зазначена розписка відповідачки ОСОБА_4 від 28.12.2012 року не містить даних про отримання нею від позивача ОСОБА_2 в борг будь-яких грошових коштів, а відтак по своїй суті вона взагалі не є документом, який згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України повинен видаватися боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 - представника позивача ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, та які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: