Номер провадження: 22-ц/785/7800/15
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Желєзнову В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: Державна реєстраційна служба Овідіопольського РУЮ в Одеській області про припинення права власності, про визнання права власності на нерухоме майно, про визнання договорів оренди недійсними, про зобов'язання вчинити певні дії, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Овідіопольська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2015 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що відповідачеві ОСОБА_4 на праві приватної власності належала будівля магазину площею 59,6 кв.м. по АДРЕСА_1, що у подальшому перебувала у користуванні позивача згідно річних договорів оренди, і була за згодою відповідача демонтована, а на її місці позивач за рахунок власних коштів здійснила будівництво кафе площею 170 кв.м.

Зазначене будівництво здійснене на земельній ділянці, що є комунальною власністю Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Підставою для звернення стало те, що відповідач ОСОБА_4 намагається в односторонньому порядку розірвати договір оренди і привласнити кафе.

Позивач також зазначила, що укладені раніше договори оренди є нікчемними правочинами, так як в оренду передавався неіснуючий об'єкт.

В подальшому у квітні 2015 року позивач змінила предмет позову і зазначила, що нею самовільно збудовано все приміщення кафе площею 140,3 кв.м., але 44 кв.м. розташовані на суміжній земельній ділянці, що є власністю відповідача ОСОБА_4, у зв'язку з чим вона знесе самовільно збудоване приміщення площею 44 кв.м., а тому просила суд припинити право власності ОСОБА_4 на будівлю магазину площею 59,5 кв.м., визнати за нею право власності на кафе площею 96,3 кв.м., визнати недійсними договори оренди магазину за 2012 - 2014 роки і зобов'язати державного реєстратора вчинити певні дії (скасувати реєстрацію речового права на ім'я ОСОБА_4 і здійснити реєстрацію на ім'я ОСОБА_3.)

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Овідіопольська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області про знесення самочинно реконструйованого (добудованого) нерухомого майна, зобов'язання особи, яка здійснила самочинну реконструкцію, провести відповідну перебудову, усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом виселення і стягнення витрат, пов'язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

В подальшому у квітні 2015 року ОСОБА_4 уточнив свої позовні вимоги та зазначив, що ОСОБА_3 продовжує незаконно і без будь-якої правової підстави володіти і користуватися належним йому майном, внаслідок чого зростає розмір завданої йому шкоди у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди).

Після уточнення позову ОСОБА_4 просив суд на підставі ст. 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні ним права приватної власності на магазин шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеного об'єкту нерухомого майна.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом її виселення з об'єкту нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення її позову; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 слід відмовити.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення у повної мірі не відповідає.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 з підстав передбачених ст. ст. 391 ЦК України про зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 шляхом виселення ОСОБА_3 з об'єкту нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1., суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_4 у користуванні належним йому на праві власності нерухомим майном, тим самим порушуючи його право власності.

Проте, повністю погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок невірного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом за захистом свого права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючи перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть привести до виникнення таких перешкод, в тому числі шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2006 року, (набрало законної сили 06 травня 2006 року), належить право власності на будівлю магазину загальною площею 59,6 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

Крім того, ОСОБА_4 на праві власності згідно державного акту серії НОМЕР_1 від 19 червня 2007 року належить суміжна земельна ділянка загальною площею 0,1131 га, що призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, і знаходиться по АДРЕСА_1.

Матеріалами справи підтверджено, що 01 січня 2012 року, 01 січня 2013 року, 01 січня 2014 року - тобто протягом 2012 - 2014 років будівля магазину надавалася ОСОБА_4 у користування ОСОБА_3 на умовах письмових договорів оренди, які мали термін дії в один рік, передача майна здійснювалася на підставі актів прийому-передачі нерухомого майна.

Також встановлено, що протягом зазначеного періоду ОСОБА_3 здійснила демонтаж приміщення магазину загальною площею 59,6 кв.м. та без будь-яких дозвільних документів контролюючих служб самочинно побудувала нове приміщення - кафе загальною площею 140,3 кв.м., що підтверджено технічним паспортом на кафе в АДРЕСА_1 від 10.12.2014 року.

Відповідно до висновку експерта № 2271 від 17.06.2015 року в теперішній час магазин «Березка», розташований АДРЕСА_1, загальною площею 59,6 кв.м., як об'єкт нерухомості не існує і не експлуатується за функціональним призначенням.

Накладка земельної ділянки, зайнятої приміщенням кафе площею 170 кв.м. (з урахуванням зовнішніх огороджуючи конструкцій) і 140,3 кв.м. (площа внутрішніх приміщень) на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_3, яка належить ОСОБА_4, складає 44 кв.м. Решта площі, яка складає 126 кв.м. (170-44) знаходиться на території Овідіопольської селищної ради (кадастровий номер відсутній).

Як вбачається з листів Овідіопольської селищної ради № 020-893 від 24.11.2014 року, № 02-07/936 від 27.08.2015 року земельна ділянка, на якій розміщено магазин (кафе) по АДРЕСА_1, загальною площею 0,0175 га перебуває у комунальній власності Овідіопольської селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, чинне законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду відповідного органу є або знесення такого будівництва або проведення відповідної його перебудови. Право на звернення до суду з таким позовом закон надає, зокрема, і відповідному органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (ст. 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (ст. 190 ЦК України).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (ст. 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень ст. 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв'язку з положеннями ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об'єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державні й реєстрації.

Враховуючи встановлене та приймаючи до уваги, що будівля магазину загальною площею 59,6 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_1, як об'єкт нерухомості не існує і не експлуатується за функціональним призначенням, що було підтверджено висновком експертизи № 2271 від 17.06.2015 року, була демонтована відповідачем та побудовано новостворене майно - кафе загальною площею 140,3 кв.м., яке є самочинним, тому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 у спосіб обраний останнім, а саме: зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 шляхом виселення ОСОБА_3 з об'єкту нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. на підставі ст. 391 ЦК України задоволенню не підлягають.

Інших позовних вимог ОСОБА_4 не заявлено та матеріали справи не містять.

Доказів, яки спростовували встановлені обставини, ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не надано.

За таких обставин, рішення районного суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом її виселення з об'єкту нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні цих вимог позову.

Одночасно, висновки суду першої інстанції щодо відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_4 на будівлю магазину площею 59,5 кв.м., визнання за позивачем права власності на кафе площею 96,3 кв.м., визнання недійсними договорів оренди магазину за 2012 - 2014 роки та зобов'язання державного реєстратора вчинити певні дії - скасувати реєстрацію речового права на ім'я ОСОБА_4 і здійснити реєстрацію на ім'я ОСОБА_3 з підстав, зазначених в рішенні суду, відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Овідіопольська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом виселення відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева