АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Горобець А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року в справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивач звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

У мотивування вимог посилався на те, що 20.07.2002 року зареєстрував шлюб з відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в них народилися дві дочки-близнюки ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

З ними постійно проживали два сина ОСОБА_3 від першого шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

З метою поліпшення житлових умов, як багатодітна родина, стали в чергу на квартиру в Святошинській районній державній адміністрації міста Києва.

Їм запропонували молодіжне кредитування на житло, проте йому вже було більше 35 років, а ОСОБА_3 ще 35 років не виповнилося, тому вирішили розірвати шлюб, щоб оформити молодіжний кредит на житло.

У зв'язку з цим 30.11.2006 року шлюб ними було розірвано.

Однак, не зважаючи на розірвання шлюбу, вони продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, планували спільний бюджет, мали спільні права та обов'язки, отримували доходи та здійснювали певні придбання за рахунок спільно зароблених грошових коштів, були пов'язані спільним сімейним побутом.

Під час спільного проживання ОСОБА_3 було оформлено право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та отримано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га, розташованої по АДРЕСА_4

Встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу необхідно для визнання квартири АДРЕСА_1 його з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю.

З урахуванням наведеного просив суд встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу його та ОСОБА_3 з 30 листопада 2006 року по теперішній час; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати земельну ділянку площею 0,15 га, яка знаходиться по АДРЕСА_4 спільним майном подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, яка знаходиться по АДРЕСА_4

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року за заявою ОСОБА_2 про залишення частини позовних вимог без розгляду позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири та 1/2 частину земельної ділянки залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що шлюб між ними було розірвано за домовленістю, оскільки саме таким чином їхня сім'я, яка складалася з двох дітей дружини від першого шлюбу та двох їх спільних дітей могла поліпшити свої житлові умови, отримавши молодіжний кредит на житло, проте на той час йому вже виповнилося 35 років і їх сім'я не підпадала під умови програми молодіжного кредитування, тому було прийнято рішення про розірвання шлюбу, щоб отримати житло за умовами пільгового кредитування для молодих сімей.

Квартиру АДРЕСА_1 вони здавали в оренду, а в 2010 році переїхали проживати в спірну квартиру, де він зі згоди власника ОСОБА_3 був зареєстрований.

Вказує, що відповідач, працюючи продавцем, отримувала невелику заробітну плат, тому саме він сплачував кошти по молодіжному кредиту та утримував їхню сім'ю.

Звертає увагу й на те, що обставини проживання їх однією сім'єю після розірвання шлюбу були підтверджені в судовому засіданні свідками ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, але суд не мотивувавши своїх висновків та не виклавши в рішенні пояснень усіх свідків зазначив, що не бере їх покази до уваги, оскільки вони є суперечливими і не узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Також суд безпідставно не прийняв до уваги фотографії, зазначивши, що не було надано доказів, що вони зроблені після розірвання шлюбу, але варто було звернути увагу на вік зображених на фото дітей відповідача 1990 та 1991 року народження та їх спільних дітей, яким в 2006 році виповнилося тільки 4 роки, а на фото всі діти виглядають значно дорослішими.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені представники ОСОБА_13 - ОСОБА_14 та ОСОБА_15, що підтверджується розписками про вручення їм повідомлення 28.10.2015 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що 20 липня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 20.07.2002 року (а.с. 10).

У шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвами про народженнями серії НОМЕР_2 від 21.11.2002 року та серії НОМЕР_3 від 21.11.2002 року (а.с. 11-12).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2006 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 54).

З Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 30.11.2006 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано з 30 листопада 2006 року (а.с. 13).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначав, що після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім'єю, вести спільне господарство, планувати спільний бюджет, мати спільні права та обов'язки.

Також вказував, що встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу необхідно для визнання квартири АДРЕСА_1 його з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що 15.12.2006 року між ОСОБА_3 та ВАТ «КБ «Хрещатик» укладено договір №086/05-100/29-38/1-06 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А частини площі житлового будинку АДРЕСА_5 (а.с.23-28).

15.12.2006 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 укладено договір іпотечного кредиту №37/06-159м, згідно якого банк надає позичальнику в порядку, передбаченому цим Договором, Положенням «Про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла в місті Києві», затвердженим рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року №570/1980, довготерміновий іпотечний кредит в сумі 316847 грн 12 коп. для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 29 грудня 2026 року (а.с. 111-113).

З акту №2351 прийому-передачі об'єкту інвестування (квартири) від 06.10.2008 року вбачається, що ОСОБА_3 у повному обсязі здійснила оплату та прийняла квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Згідно Свідоцтва про право власності від 09.10.2008 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 07.10.2008 року №1737-С/КІ (а.с. 34).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири та земельної ділянки (а.с.43).

21 серпня 2014 року позивач подав заяву про залишення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири та 1/2 частину земельної ділянки без розгляду (а.с. 127).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири та 1/2 частину земельної ділянки залишено без розгляду (а.с. 130).

Отже, в провадженні суду залишилася позовна заява про встановлення факту проживання однією сім'єю, заявлена в позовному провадженні.

Звертаючись в суд з проханням ухвалити рішення, яким визнати спірну квартиру та земельну ділянку спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири та земельної ділянки. ОСОБА_17 заявляв вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки з ОСОБА_3, як обґрунтування його вимог позовного провадження про визнання квартири і земельної ділянки спільною сумісною власністю і визнання за ним права власності на їх 1/2 частину.

Залишивши позовні вимоги в частині визнання майна спільною сумісною власністю його та ОСОБА_3, ОСОБА_2 не зазначив необхідність встановлення такого факту, не вказав які правові наслідки для нього породжує цей факт.

ОСОБА_3 проти встановлення факту заперечує, посилаючись на його безпідставність.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартиру АДРЕСА_1 є предметом іпотеки за Договором іпотеки №37/06-159М-01 від 15 грудня 2006 року, укладеним Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та відповідачем ОСОБА_3 (а.с.14).

Відповідно Комерційний банк «Хрещатик» є заінтересованою особою, яка не залучена до участі у справі.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції підставно виходив з того, що позивач не зазначив які права та обов'язки породжує для нього такий факт, оскільки він заявляв про необхідність встановлення такого факту для визнання спірної квартири спільним майном, набутим в період проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з метою поділу майна набутого в цей період, проте залишив ці позовні вимоги без розгляду.

Оскільки в позовному провадженні вирішується спір про право, а позивач залишив ці вимоги без розгляду, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив йому в задоволені вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Всі ці доводи були предметом судового дослідження і суд першої інстанції дав їм оцінку.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: