Справа № 496/4773/14-ц
Провадження № 2/496/118/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2015 року Біляївський районний суд

Одеської області

у складі: головуючого - судді Буран В.М.

секретар - Камочкіна А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору факторингу, про перевід прав та обов'язків боржника,-

ВСТАНОВИВ

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору факторингу та переведення прав та обов'язків боржника за договором на іншу особу, мотивуючи його тим, що 20.12.2007 року між нею та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 0, за умовами якого ОСОБА_1 одержала грошові кошти в сумі 79 500 (сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот) доларів США, і зобов'язалася щомісячно повертати Банку суму кредиту, а також оплачувати відсотки за користування кредитними коштами.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на порушення чинного законодавства, зокрема вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору № 0 від 20.12.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

В судове засідання позивачка не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник ТОВ «Кей-Колект» в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився, був сповіщений про дату, час, місце слухання справи.

Суд, дослідивши всі наявні в справі матеріали, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Загальні підстави визнання договору недійсним та застосування правових наслідків визнання його недійсним передбачені статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

П. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачена як одна з основних засад цивільного законодавства свобода договору. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Скориставшись своїм правом, передбаченим наведеними нормами цивільного законодавства, ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» уклали кредитний договір № 0 від 20.12.2007 року, за умовами якого позивачка одержала кредитні кошти в сумі 79 500 (сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот) доларів США.

Стаття 14 Цивільного кодексу України зазначає, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 526 даного Кодексу вказує, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розміру та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів. При тлумаченні змісту істотних умов кредитного договору. необхідно враховувати норми статей глави 71 ЦК України, а також рекомендації Листа юридичного департамента НБУ від 18 серпня 2004 року № 18-111/3249-8378. Відповідно до зазначеного Листа, юридичний департамент НБУ з посиланням на положення ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Грошові кошти, які надавались відповідачем позивачці за кредитним договором, були надані на придбання нерухомості, яка в подальшому була передана Банку в іпотеку. З наведеного випливає, що зобов'язання, яке виникло на підставі зазначеного кредитного договору, є іпотечним боргом.

Виходячи з цього суд вважає, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини які випливають з іпотечного боргу, а тому на ці правовідносини поширюється дія окрім вимог ст. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», також норми ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечним боргом є основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. Договір про іпотечний борг вказаним Законом визначено як цивільно-правову угоду, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, які виникають у кредитодавця і боржника з приводу іпотечного боргу.

Згідно ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечний борг виникає тільки при дотриманні сторонами договору про іпотечний борг умов, встановлених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» передбачено, що основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладення договору про іпотечний борг. Така інформація повинна бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити опис грошових зборів і витрат, пов'язаних зі встановленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобов'язання в разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця.

Крім того, згідно вимог ст. 11 ч. 2 перед укладанням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, крім іншого, про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовану сукупну вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення то що); податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може отримати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Інформація, яка повинна бути надана до моменту укладення однією зі сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов'язковість її оприлюднення прямо передбачена законом (в даному випадку ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»).

Наведені норми чинного законодавства містять припис, згідно з яким надання інформації про умови кредитування є істотною умовою договору про іпотечний борг, яким є кредитний договір, укладений між сторонами по справі.

Крім того, на спірні правовідносини поширюються положення постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N541/13808, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Згідно п. 1.1 вказаних Правил, останні розроблені відповідно до ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної коди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації.

В Правилах перелічені обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов, на які міститься посилання в ст. 11 «Закону про захист прав споживачів» та Закону № 979-IV, обов'язковість яких випливає з суті та умов договору і які є істотними і можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту, зокрема:

- надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту;

- надання споживачу інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши умови кредитування, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

- інформація про платежі споживача, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо).

В судовому засіданні не спростовані доводи позивачки відносно того, що їй не було надано відповідачем повної і достовірної інформації стосовно всіх умов договору до його укладення.

Відповідно до приписів статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відсутність згоди сторін щодо будь-якої з істотних умов договору має наслідком його неукладеність.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Таким чином, незважаючи на те, що волевиявлення сторін було спрямоване на укладання кредитного договору, зазначений договір укладений не був і зобов'язальні правовідносини між сторонами не виникли. Але це не є підставою для визнання кредитного договору № 0 від 20.12.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», недійсним.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд дійшов висновку, що норми діючого законодавства при укладенні кредитного договору не порушені, але сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, а тому він є неукладеним. З факту неукладеності кредитного договору № 0 від 20.12.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» випливає відсутність між сторонами зобов'язальних відносин, але зазначена обставина жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивачки, а тому вони не потребують судового захисту.

Встановлення судом факту неукладеності кредитного договору є елементом з'ясування фактичних обставин справи та не призводить до відновлення порушених прав.

Що стосується вимоги про визнання кредитного договору недійсним, то в її задоволенні слід повністю відмовити. Правовим наслідком неукладеності договору є відсутність будь-яких зобов'язань, які б випливали з договору, тому не можна визнати недійсними неіснуючі зобов'язання.

Позовні вимоги про переведення прав та обов'язків боржника за кредитним договором № 0 від 20.12.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» на ОСОБА_2 також задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

В обґрунтування необхідності перевести права та обов'язки боржника за договором кредиту № 0 від 20.12.2007 року на ОСОБА_2 позивачка послалася на ту обставину, що кредитні кошти отримав саме відповідач ОСОБА_2

Доказів щодо отримання кредитних коштів за договором № 0 від 20.12.2007 року ОСОБА_2 позивачка суду не надала.

Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою лише за згодою кредитора. Доказів того, що така згода була надана первісним кредитором ПАТ «УкрСиббанк» або його правонаступником ТОВ «Кей-Коллект», суду не надано.

В задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору факторингу також слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.

За договором факторингу ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» своє право грошової вимоги зокрема до позивачки, а ТОВ «Кей-Колект» набув права вимагати погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 20.12.2007 року.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що кредитний договір № 0 від 20.12.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» є неукладеним, і ПАТ «УкрСиббанк» не набув прав та обов'язків кредитора на умовах, зазначених в цьому договорі, отже передавати їх будь-якому наступному кредитору не міг.

На думку суду, грошові кошти, одержані позивачкою від ПАТ «УкрСиббанк», є безпідставним збагаченням, і правовідносини сторін мають бути врегульовані положеннями гл. 83 ЦК України.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 209, 212, 214-215, 217, 218, ЦПК України ст. 520, 1054, 1077 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» суд,-

ВИРІШИВ

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2, ТОВ «Кей-Коллект» про визнання кредитного договору № 0 від 20.12.2007 року недійсним, про визнання недійсним договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Коллект» та переведення прав та обов'язків боржника на ОСОБА_2 - відмовити в повному обсязі.

На рішення суду може бути подано Апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області В.М. Буран