Справа № 372/2994/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м.Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Зінченка О. М. ,

при секретарі судового засідання Русановій Ю.А. ,

за участю прокурора: Козленко А.С.,

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Обухівського районного суду цивільну справу за позовом першого Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство до ОСОБА_3 районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що в ході проведення перевірки було встановлено, що ОСОБА_3 районною державною адміністрацією Київської області в порушення діючого земельного законодавства було передано у приватну власність земельні ділянки лісогосподарського призначення на території Старобезрадичівської сільської ради, а саме ОСОБА_4 площею 0,50 гаята ОСОБА_5 0,99 га, без згоди постійного користувача державного підприємства «Київське лісове господарство». Оскільки відповідачами неправомірно отримані у власність земельні ділянки, заступник прокурора просить в судовому порядку визнати незаконними, скасувати розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації Київської області, державні акти відповідачів, витребувати земельні ділянки з незаконного володіння на користь ДП «Київське лісове господарство».

В судовому засіданні прокурор Козленко О.С. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, так як відповідачами право власності на земельні ділянки отримано з порушенням чинного законодавства, внаслідок чого з державної власності вилучено земельну ділянку лісового фонду площею 0,50 та 0,9900 га., віднесення спірних ділянок до земель лісового фонду підтверджується матеріалами лісовпорядкування.

Представник Державного підприємства «Київське лісове господарство» ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, так як в порушення діючого законодавства України з їх постійного користування, без їх згоди були вилучені земельні ділянки та передані відповідачам, спірні ділянки знаходяться на межі Старобезрадичівської сільської ради.

Представник Кабінету Міністрів України ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, оскільки при передачі спірних земельних ділянок у приватну власність відбулось пряме порушення прав держави як власника.

Представник Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду даної справи повідомленні належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги визнають в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду даної справи повідомленні належним чином.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Вислухавши прокурора, представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації №401 від 26.03.2009 року передано у власність 10 громадянам земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах території Старобезрадичівської сільської ради, в т.ч. і ОСОБА_4, ОСОБА_5, надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,50 га та 0,9900 га. кожному для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 10 громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області був виготовлений в 2006 році ТОВ « Науково-виробнича компанія «Горизонт».

В квітні 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, на підставі вказаного розпорядження отримали державні акти на право власності на земельні ділянки в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства розміром 0,50 та 0,9900 га. відповідно.

Згідно листа державної інспекції сільського господарства Київської області №02-1-09/1172 від 12.05.15 перевірки дотримання вимог земельного законодавства встановлено, що на землях ДП «Київський лісгосп» - квартал 99 Козинського лісництва, виділ 15,17 станом на день проведення перевірки встановлено, що спірні земельні ділянки використовуються для ведення особистого селянського господарства.

Розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації №333 від 23.06.03 року передано у постійне користування Козинському лісництву ДЛГО «Київліс» землі лісового фонду для ведення лісового господарства на території Старобезрадичівської сільської ради загальною площею 492,5 га.

Згідно акту прийому-передачі лісового фонду Старобезрадичівської сільської ради, в постійне користування Козинського лісництва ДЛГО на території Старобезрадичівської сільської ради передано земельну ділянку лісового фонду загальною площею 351,4 га.

Таким чином, оцінюючи сукупність зібраних у справі доказів, враховуючи правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах по справам № 6-159цс14, 6-212цс-14, 6-224цс14, суд вважає доведеним посилання позову на віднесення спірних земельних ділянок до земель лісового фонду.

При наданні правової оцінки позову суд врахову наступне.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (ст.19 ЗК України).

Згідно з чч. 1, 2 та 4 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (ст.21 ЗК України).

Згідно з ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст.ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, в яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому, за ст.3 ЗК України, земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у ч.2 ст.5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Отже, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є обєктом земельних правовідносин, то субєктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що, за змістом ст.63 ЛК України, полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб (п.«б» ч.1 ст.164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний звязок їх використання з лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п.13 ст.46 ЛК України).

Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (ч.2 ст.49 ЛК України). Державний лісовий кадастр включає: облік якісного й кількісного стану лісового фонду; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (ст.51 ЛК України).

Згідно з ст.7 ЛК України ліси, розташовані в межах території України, є обєктами права власності Українського народу.

Відповідно до ст.8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається й реалізується державою в особі Кабінету Міністрів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

За ст.13 ЗК України, до повноважень Кабміну в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом.

Передання у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабміну у сфері лісових відносин (ст.27 ЛК України).

Згідно із ч.2 ст.149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабмін вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та субєктів господарювання залізничного транспорту загального користування у звязку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до закону від 23.02.2012 №4442-VI «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених ч.5цієї статті, та у випадках, визначених ст.150 цього кодексу.

За ст.48 ЛК України, у матеріалах лісовпорядкування дається якісна й кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного обєкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обгрунтоване ведення лісового господарства й розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обгрунтовуються основні напрями організації й розвитку лісового господарства обєкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного й соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням, відповідно, з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обовязковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами стст.181184, 202204 ЗК, законів від 7.07.2011 «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI та від 22.05.2003 «Про землеустрій» №858-IV дані державного земельного кадастру це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі й землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну та якісну характеристику земель, їх оцінку, які грунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з п.5 «Прикінцевих положень» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п.1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11.12.86, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання стосовно перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п.5 «Прикінцевих положень» ЛК.

Як зазначалось вище належними і допустими доказами, в тому числі планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, підтверджується те, що спірні земельні ділянки є землями лісового фонду та перебували у державній власності.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 9 ст. 149 Земельного кодексу України передбачено, що саме Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статі, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно ч. 7 ст. 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Системний аналіз вищевказаних норм Земельного кодексу України вказує на те, що в даному випадку вилучення земель із лісового фонду, вибуття їх із державної власності проведено неуповноваженим державою органом, тобто без належного оформлення волі власника - держави.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади.

Згідно ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ч.2 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Згідно ст.50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти інших посадових осіб, які призначаються ними, можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до закону.

Оскаржуване розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації прийнято, а оспорювані державні акти видані із порушенням чинного законодавства, тобто протиправно, тому розпорядження слід скасувати.

Згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, що підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Порушене право власності держави на спірні земельні ділянки підлягає судовому захисту, оскільки держава була позбавлена такого права незаконно.

Згідно ч.ч.1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до положень ч.1 ст.317 ЦК України лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Право власності третіх осіб на спірні земельні ділянки виникло на підставі незаконних державних актів, що вказує на те, що до них перейшло право власності на спірні ділянки від держави протиправно поза волею власника, вони не були належними власниками земельних ділянок, а відтак не мали права розпорядитися ними шляхом продажу відповідачеві.

Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Київським обласним управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення в даному випадку не надавались.

Таким чином, з державної власності без згоди уповноважених органів лісового господарства незаконно вибули вказані земельні ділянки шляхом прийняття оскаржуваного розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації та виготовлення оспорюваних державних актів на право власності на земельні ділянки, чим порушено інтереси держави.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно ст. 207 ЗК України, відшкодуванню підлягають втрати сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, перелогів, сінокосів, пасовищ), лісових земель та чагарників як основного засобу виробництва в сільському і лісовому господарстві внаслідок вилучення (викупу) їх для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом.

Однак, в порушення ст. 207 Земельного кодексу України втрати лісогосподарського виробництва у звязку з вилученням лісових земель для нелісогосподарських потреб не нараховувались та не сплачувались.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Прийняття оспорюваного розпорядження райдержадміністрації суперечить принципам діяльності, встановлених ст. 3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», а саме законності, верховенства права, є недоцільним, неефективним та в цілому таким, що не сприяє підвищенню авторитету органів виконавчої влади.

Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Таким чином, оспорюване розпорядження прийняте ОСОБА_3 районною державною адміністрацією в порушення ст.ст. 6,14,19 Конституції України, ст.ст. 20, 21, 57, 116, 118, 122, 149, 207 Земельного кодексу України, ст.ст. 27, 31, 57 Лісового кодексу України, ст.ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Враховуючи викладені вище суттєві порушення вимог законодавства при передачі спірних ділянок відповідачам шляхом приватизації, всі інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання протиправним розпорядження, яке стало підставою для вибуття земельних ділянок із державної власності, правовстановлюючі документи на землю на імя відповідачів слід визнати недійсними, оскільки такий вид судового захисту права власності держави узгоджується із фактичними обставинами спору та обєктивно необхідний для забезпечення можливості здійснення державою повноважень власника.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею користувача та в порядку безкоштовної приватизації відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідача на користь держави на підставі ст. ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги ґрунтуються на матеріалах справи та чинному законодавстві, відповідачі всупереч вимогам ст.ст.10, 11,60 ЦПК України доводів позову не спростували, заперечень не надали належними і допустимими доказами, тому позов слід задовольнити повністю.

Керуючись ст. ст. 15, 57, 59, 60, 61, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 321,387,388,392,393 ЦК України, ст. ст. 1, 12, 118,149,153,186-1 ЗК України, , ст. ст. 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , суд, -

В И Р И Ш І В:

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати недійсним розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації від 26.03.09 № 401 в частині надання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 площею 0,5000 га та ОСОБА_5 площею 0,9900 га.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5000 га з кадастровим номером :10:024:0011 серії ЯК №711566 від 30.04.10, виданий на ім'я ОСОБА_4.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,9900 га з кадастровим номером :10:024:0013, виданий на ім'я ОСОБА_5.

Витребувати на користь держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,5000 га з кадастровим номером: :10:024:0011, вартістю 650 000 грн.

Витребувати на користь держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,9900 га з кадастровим номером: :10:024:0013, вартістю 1 287 000 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Обухівській районний суд на протязі десяти днів з дня проголошення рішення, особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СуддяОСОБА_7