АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/3104/15 Головуючий 1 інстанції - Шрамко Л.Л.
Справа № 642/9882/14 Доповідач - Коростійова В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Коростійової В.І.,

суддів: - Гуцал Л.В., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 20 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення особистого сервітуту,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом.

Просив припинити особистий сервітут в інтересах ОСОБА_4, установлений щодо його квартири АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №211 від 18 квітня 2012 року.

В обгрунтовання позову посилався на те, що після смерті його доньки ОСОБА_5 він став опікуном онуки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим ОСОБА_4 була зареєстрована у його квартирі АДРЕСА_1.

7 вересня 2010 року за рішенням Ленінської районної у місті Харкові ради за заявою ОСОБА_3 його звільнено від обов'язків опікуна. Онука ОСОБА_4 була влаштована до комунального закладу Харківського обласного притулку для дітей-сиріт "Гармонія".

Рішенням Київської районної у місті Харкові ради від 2 листопада 2010 року піклувальником ОСОБА_4 призначено ОСОБА_6

На початку 2014 року йому стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 18 квітня 2012 року за ОСОБА_4 закріплено право проживання та користування житловою площею у його квартирі.

Вважає, що право проживання і користування його квартирою у ОСОБА_4 виникло у 2008 році у зв'язку з призначенням його опікуном ОСОБА_4, а припинилося у вересні 2010 року у зв'язку із звільненням його від обов'язків опікуна над ОСОБА_4 і влаштовання дитини у притулок.

Квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною. У квартирі мешкає він і його дружина ОСОБА_7 Він з дружиною не може мешкати в однокімнатній квартирі зі ОСОБА_4, яка на даний час є повнолітньою. ОСОБА_4 проживає у ОСОБА_6 і перебуває на квартирному обліку.

Посилаючись на вказані обставини та ч.2 ст.406 ЦК України , просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4, в особі свого представника, проти позову заперечувала, посилаючись на те, що вона має право проживання та користування спірною квартирою, яке виникло неї ще у 2008 році у зв'язку з призначенням позивача опікуном над нею. Після припинення опіки позивача це право не припинилось, оскільки вона залишилась зареєстрованою за адресою спірної квартири. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 18 квітня 2012 року за нею закріплено право проживання і користування цією квартирою. За адресою цієї квартири вона перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 20 січня 2015 року ОСОБА_3 у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просе рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити. При цьому посилається на: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржила, письмових заперечень на апеляційну скаргу не подала.

Перевіряючи законність і обгрунтованість судового рішення відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не знаходить підстав для її задоволення.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для припинення права проживання і користування ОСОБА_4 вказаною квартирою за ч.2 ст.406 ЦК України не має.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Спірною є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" належить ОСОБА_3 і в якій зареєстровані ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_7 і онука ОСОБА_4 (а.с. 6, 11).

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті Харкові ради №372 від 8 липня 2008 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, призначено опікуном над малолітньою онукою, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Цим же рішенням місцем проживання малолітньої ОСОБА_4 на термін перебування під опікою визначено квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

Рішенням Ленінської районної у місті Харкові ради №374 від 7 вересня 2010 року ОСОБА_3, за його заявою звільнено, від обов'язків опікуна над онукою ОСОБА_4, останню вирішено влаштування до державного виховного закладу на повне державне утримання (а.с.11).

Рішенням Київської районної у місті Харкові ради №208-І від 2 листопада 2010 року встановлено піклування над неповнолітньою ОСОБА_4, її піклувальником призначено ОСОБА_6 Неповнолітня ОСОБА_4 передана на постійне проживання в родину піклувальника ОСОБА_8 Копію цього рішення направлено до виконавчого комітету Ленінської районної у місті Харкові ради для закріплення за повнолітньою ОСОБА_4 житлової площі у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.12).

Рішенням Харківської міської ради №211 від 18 квітня 2012 року ОСОБА_4 надано статус дитини-сироти. За неповнолітньою ОСОБА_4 право проживання та користування житловою площею закріплено за місцем реєстрації дитини - у квартирі АДРЕСА_2 (а.с.13).

Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №84 від 12 лютого 2014 року ОСОБА_4 внесена до списку осіб, які мають право на позачергове надання житлового приміщення з урахуванням пільги дитини-сироти (а.с.21).

На час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4 була зареєстрована і зберігала за собою право на проживання і користування квартирою, власником якої є ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про припинення житлового сервітуту на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, вважаючи, що між ним і ОСОБА_4 виникли правовідносини із встановлення ОСОБА_4 житлового сервітуту у його квартирі.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для застосування ч.2 ст.406 ЦК України відсутні.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут визначається як право обмеженого користування чужим майном, встановлений в інтересах певної особи.

Правовідносини з приводу встановлення сервітуту можуть виникнути за наявності двох суб'єктів, одним із яких є власник або володілець майна, інша особа - яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Зазначена норма містить вичерпний перелік підстав виникнення сервітуту, якими можуть бути договір, закон, заповіт, рішення суду.

Об'єктом житлового сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеного власником житла.

Враховуючи зміст ч.1 ст.405 ЦК України та частина, яку вправі займати член сім'ї власника житла, визначається останнім при його вселенні в якості члена сім'ї.

Матеріалами справи встановлено, що правовідносини, що виникли між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, виникли не із встановлення сервітуту, а із опіки над малолітньою на той час ОСОБА_4.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 СК України дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на проживання в сім'ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку.

Оскільки правовідносини, що виникли між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, виникли не із встановлення сервітуту, підстав для застосування ч.2 ст.406 ЦК України , яка регулює припинення сервітуту, не має.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог.

За змістом ст.303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції та обставин і доказів, які існували на час його ухвалення.

На час ухвалення оскаржуваного рішення - 20 січня 2015 року було чинним рішення Харківської міської ради №211 від 18 квітня 2012 року, яким ОСОБА_4 надано статус дитини-сироти та закріплено за нею право проживання та користування житловою площею за її місцем реєстрації - у квартирі АДРЕСА_1.

3 квітня 2015 року ОСОБА_3 надав суду апеляційної інстанції копію постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року, якою вказане рішення виконавчого комітету Харківської міської ради визнано незаконним і скасовано.

Вказана постанова на висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ч.2 ст.406 ЦК України не вплинула.

Позову про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловою площею у квартирі, належній ОСОБА_3, останній не заявляв і не позбавлений такої можливості.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: