Справа № 138/1343/15-ц
Провадження №:2/138/417/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2015 м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючої судді Жикевич Т.Б,,

за участю: секретаря Стафійчук Н.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Могилів-Подільської райдержадміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька, надання дозволу на оформлення проїзного документу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому (з врахуванням уточнених позовних вимог) просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька та дозвіл на оформлення проїзного документу сину, без дозволу батька, для виїзду за кордон з 02.08.2015 по 26.08.2015.

Позов мотивовано тим, що сторони спору перебували в шлюбі, який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 29.04.2015 було розірвано. Їх син проживає разом із позивачем. Стан його здоровя є незадовільним, оскільки він хворіє на хронічний гостродуоденіт та хронічний холецистит, та частими застудними захворюваннями. Для лікування та профілактики хвороб дитини, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі та лікування у відповідних санаторіях. В даний час позивач забронювала лікування та відпочинок сина у «ФГБУ Дитячий санаторій «Белокуриха» Міністерства охорони здоровя Російської Федерації 4 серпня 2015 року.

Позивач не може отримати згоду відповідача на поїздку дитини у Російську Федерацію, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач та її представник в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача надав суду письмові заперечення. Відповідач в судовому засіданні підтвердив ту обставину, що він не надає дозвіл на виїзд сина разом з позивачем за кордон, в тому числі і в Російську Федерацію.

Представник служби у справах дітей Могилів-Подільської райдержадміністрації в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав.

Заслухавши пояснення сторін спору та їх представників, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд, вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Судом встановлено, що 19.11.2001 в с. Кирилівка, Волноваського району, Донецької області народився ОСОБА_6, батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6).

В матеріалах справи міститься копія паспорту позивача, серія ВТ128471 виданого 26.12.2014 Волноваським РВ ГУ ДМС України в Донецькій області, з якого слідує, що вона є громадянкою України (а.с. 5).

З довідки виконавчого комітету Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району № 503 від 07 травня 2015 року виданої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 слідує, що до складу її сімї входить син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Сімя проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 10).

В матеріалах справи також міститься довідка №39 від 27.03.2015 про те, що з 30.03.2015 ОСОБА_6 мав навчатись в 7 класі Борщівецької НВК «ЗНЗ-ЗНЗ» Могилів-Подільського району, вінницької області (а.с. 9).

Ті обставини, що сторони спору не проживають однією сімєю, а дитина проживає з матірю визнані відповідачем в ході розгляду справи, а відтак в силу положень ч.1 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягає доказуванню.

З висновку опікунської ради Вендичанської селищьної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 08 травня 2015 року слідує, що ОСОБА_1І добре виконує свої батьківські обовязки по вихованню сина ОСОБА_6 та збереженню його нормального розвитку та умов проживання. Інформація аналогічного змісту також підтверджена даними акту обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини ОСОБА_6О, датованого 06.05.2015 (а.с.7, 8).

За місцем проживання позивач негативно не характеризується (а.с. 11).

Відповідно до довідки закладу охорони здоровя від 29 квітня 14 №46 стан здоровя ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є незадовільним. І йому рекомендовано перебування в пансіонаті (а.с.12).

На підтвердження мети та часу виїзду за кордон позивач надала суду лист адміністрації «ФГБУ Дитячий санаторій «Белокуриха» Міністерства охорони здоровя Російської Федерації. Так, даним листом підтверджено, що вона забронювала лікування і відпочинок свого сина ОСОБА_6 в період з 04 серпня по 24 серпня. Крім того, вказано, що вся інформація по лікуванню, проживанню, харчуванню та правил перебування на території дитячого санаторію «Белокуриха» направлено їй на електронну адресу (а.с.13).

В судовому засіданні позивач пояснила, що даний лист також був направлений їй на її електронну адресу та повідомила суду, що всю інформацію про зазначений дитячий санаторій вона знайшла на їх офіційному сайті www.detsun.ru.

За клопотанням позивача суд перевірив вказану адресу сайту санаторію та встановив, що ФГБУ Дитячий санаторій «Белокуриха» Міністерства охорони здоровя Російської Федерації має професійний медичний персонал. Проводить лікування дітей, як по основному так і по супутніх діагнозах. В санаторії працюють педіатри вищої та першої категорії, консультації проводить ЛОР-лікар, невролог-остеопат, гастроентеролог, кардіолог, лікар функціональної діагностики і УЗД, психолог та психотерапевт. Найближчі заїзди з 04.08.2015 та з 27.08.2015.

В судовому засіданні суд, за участю педагога, заслухав думку та пояснення малолітнього ОСОБА_6, який повідомив суду, що він уже відвідував санаторій в Україні разом з матірю. Йому там не сподобалось. Цього року, влітку, мати запропонувала йому відвідати санаторій в Російській Федерації. Вона показувала йому інформацію про санаторій в інтернеті, вони обговорювали свій літній відпочинок і він хоче поїхати туди разом з мамою.

При вирішенні спору суд зважає на те, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість, яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

За правилами ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідач не довів в судовому засіданні порушення прав його дитини при її виїзді за кордон, а його твердження про те, що мати забере дитину і не поверне її назад в Україну є безпідставними.

На підтвердження вказаних обставин відповідач надав суду лише один письмовий доказ, а саме акт обстеження умов проживання дитини від 20.05.2015, в якому вказано лише те, що на час проведення обстеження мати дитини ОСОБА_1 перебуває в Російській Федерації на роботі. Дана обставина не заперечувалась позивачем, однак одночасно вона пояснила суду, що вже там не працює і уже не планує там працювати.

Оцінивши вказаний доказ та зазначені обставини суд вважає, що та обставина, що позивач працювала на території Російської Федерації та те, що станом на 20.05.2015 вона перебувала там не є належним доказом того, що вона має чи виявляє реальні наміри на вивезення дитини на постійне місце проживання до іншої країни, зокрема, до Російської Федерації.

Крім того, Гаазька Конвенція (Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року) запроваджує процедуру для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання. Гаазька Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка не досягла 16 років і постійно проживає в державі - учасниці договору.

За таких обставин, дослідивши докази у справі й давши їм оцінку в силу вимог ст. ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи суд виходить з наявності підстав, передбачених ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини, ОСОБА_6, за кордон без згоди батька в супроводі матері на строк з 04.08.2015 по 26.08.2015, з врахуванням дати початку та закінчення заїзду в санаторій та часу необхідного для доїзду та приїзду.

При цьому, суд вважає, що в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших підстав, і тому таке судове рішення право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушує і не обмежує.

Позовна вимога про дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України разом з матір'ю підлягає задоволенню. В даному випадку та обставина, що дитини потребує перебування в пансіонаті є переважальною, а відмова батька дитини - ОСОБА_3 в наданні дозволу на виїзд його сина ОСОБА_6 для лікування та відпочинку, тобто для оздоровлення, є такою, що не лише не забезпечує права дитини, але й такою, що в даному випадку призводить до їх порушення.

Така позиція батька дитини не є належним способом захисту його інтересу в силу ст. 16 ЦК України на те, щоб запобігти ймовірному ризику на неповернення дитини до України.

Керуючись ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, Принципом 2 Декларації прав дитини, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 141, 157 СК України, ст.313 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 60, 61, 88, 212-214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на виготовлення проїзного документу малолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце народження Донецька область, Волноваського району, с. Кирилівка) без дозволу батька дитини ОСОБА_3, для виїзду за межі України, з 02.08.2015 по 26.08.2015, та в'їзду до Російської Федерації.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, з 02.08.2015 по 26.08.2015, неповнолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце народження Донецька область, Волноваського району, с. Кирилівка) без згоди та без супроводу батька дитини ОСОБА_3, в супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, в Російську Федерацію, для оздоровлення дитини в «ФГУ Дитячий санаторій «Белокуриха».

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.Б.Жикевич