Номер провадження: 22-ц/785/6169/15
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Кравця Ю.І.,

при секретарі: Книгиницькому О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, про визнання права власності, мотивуючи це тим, що вона та ОСОБА_4 з 1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 спільно проживали разом без реєстрації шлюбу однією сім`єю, як чоловік і дружина. Під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони з ОСОБА_4 придбали наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, домоволодіння АДРЕСА_2, та нежитлове підвальне приміщення АДРЕСА_3. Право власності на дані об`єкти нерухомості документально було оформлено на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті ОСОБА_4 за прийняттям спадщини звернулася його дочка ОСОБА_3 Проте позивач вважає, що спірне майно придбано ОСОБА_4 під час проживання з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу за рахунок в тому числі і її особистих грошових коштів. Крім того, після придбання нерухомості, остання збільшилася у вартості внаслідок її особистих трудових та грошових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період часу з 25 жовтня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як таке, що набуте нею як на майно подружжя у період спільного проживання з ОСОБА_4.

В решті вимог - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_2. В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року в частині відмови у задоволенні заявлених вимог та ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права. В іншій частині апелянт просить рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зі змісту апеляційної скарги, вбачається, що апелянтом оскаржується рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року позов в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2, та 1/2 частину нежилого підвального приміщення АДРЕСА_3.

В іншій частині рішення (про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 2510.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1) не оскаржено і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- у період до 24 жовтня 2005 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5;

- відповідно до свідоцтва про смерть, що видано 21.01.2014 року Відділом ДРАЦС у місті Одесі РС Одеського МУЮ, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після його смерті відкрилась спадщина на приналежне йому майно, зокрема:

1)квартиру АДРЕСА_1, що належить спадкодавцю на підставі договору довічного утримання від 26.02.2008 року, та право власності на яку було зареєстроване у встановленому законом порядку за р. № 21587451;

2)домоволодіння АДРЕСА_2, що належить спадкодавцю на підставі договору дарування р .№ 6809 від 27.04.2007 року, та право власності на яке було зареєстроване у встановленому законом порядку за р. № 12315416;

3)нежитлове підвальне приміщення АДРЕСА_3, на підставі свідоцтва про право власності на нежитлове підвальне приміщення № 409 від 2008 року, що було видане на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.10.2008 року № 1684 замість рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2005 року по справі № 2-5434 та ухвали того ж суду від 10.05.2006 року, право власності на яке було зареєстроване у встановленому законом порядку за р.№14850837.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2, та 1/2 частину нежилого підвального приміщення АДРЕСА_3, як на майно, що набуто нею під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 74 СК України не можуть бути застосовані до правовідносин, що склалися між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період до 24 жовтня 2005 року (до дати розірвання його попереднього шлюбу). Право власності на нежитлові підвальні приміщення АДРЕСА_3 визнано за ОСОБА_4 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2005 року, яке набрало законної сили 14.04.2006 року та зареєстрованого у державному реєстрі прав власності 23.05.2005 року, зі змісту якого вбачається, що всі дії позивача, які зумовили набуття ним майнових прав щодо вказаного підвалу були вчинені ним у строк до 24 жовтня 2005 року, та полягали у користуванні таким підвалом з 2003 року за згодою його співвласників, проведенні ремонту у такому підвалі, несенню витрат по його утриманню, а тому зазначений підвал не підлягає поділу між чоловіком та жінкою як їх сумісне майно, оскільки всі поліпшення та звернення до суду з позовом відбувались до моменту розірвання першого шлюбу. Право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2, ОСОБА_4 набуто на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 27.04.2007 року, який у встановленому порядку позивачем не оскаржувався та недійсним (удаваним) не визнавався. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про те, що вказане домоволодіння було знищено внаслідок пожежі і потім відновлено за рахунок її грошових та трудових витрат.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і заснований на законодавстві.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 74 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як правило, відносини в незареєстрованому шлюбі будуються виключно на почуттях та усному договорі.

Само по собі фактичне спільне проживання не вважається шлюбом, а тривалість «фактичних шлюбних відносин» і характер подружніх зв'язків між їх учасниками (були вони серйозними чи випадковими) не мають правового значення.

Подружжя має право на поділ майна, придбаного ними за час шлюбу, яке буде підтверджуватися свідоцтвом про шлюб, в той час як для підтвердження факту спільного проживання і ведення спільного господарства особам, що перебувають в незареєстрованому шлюбі потрібно буде звернутися до суду і надавати докази такого спільного проживання.

При виникненні спору щодо поділу майна набутого під час спільного проживання, як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, ініціатору поділу необхідно довести не сам факт перебування у «фактичних шлюбних відносинах», а факт придбання даного конкретного майна за кошти або внаслідок трудової участі обох фактичних чоловіка й дружини.

Як вбачається з матеріалів справи, письмового договору щодо спірного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_4 між собою не укладали і свої майнові відносини в контексті спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, не врегулювали.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції вірно встановивши, що право власності домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_4 набуто на підставі укладеного та нотаріально посвідченого договору дарування від 27.04.2007 року, справедливо виходив з того, що даний договір позивачем не оскаржений, недійсним (удаваним) у встановленому порядку не визнаний, і тому правові підстави для визнання права власності на 1/2 частину даного домоволодіння лише виходячи з факту спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_4, відсутні. Доказів про існування належним чином оформлених договірних стосунків з ОСОБА_4 щодо участі ОСОБА_2 у придбанні спірного домоволодіння останньою суду не представлені.

Також не представлено належних документальних доказів про те, що вказане домоволодіння було знищено пожежею та відновлено за участі грошових або трудових витрат ОСОБА_2 або що вартість цього майна внаслідок таких витрат істотно збільшилася.

При таких обставинах судова колегія погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в частині вимог про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2.

Крім того, суд також не знайшов підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нежитлових підвальних приміщень АДРЕСА_3.

Як вбачається з матеріалів справи право власності на вказані нежитлові підвальні приміщення за ОСОБА_4 визнані на підставі рішення суду від 30.09.2005 року. Зі змісту даного рішення вбачається, що ОСОБА_4 з 2003 року користувався вказаними нежитловими приміщеннями зі згоди мешканців будинку АДРЕСА_3, де дані приміщення знаходяться. Всі витрати з проведення ремонту та подальшого утримання підвальних приміщень, ОСОБА_4 ніс самостійно.

Будь-якої участі ОСОБА_2 в ремонті та утриманні підвальних приміщень судом не встановлено.

Вказане судове рішення, як таке, що порушує права ОСОБА_2 нею не оскаржено і у передбаченому законом порядку не скасовано.

В подальшому на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.10.2008 року № 1684 замість рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2005 року по справі № 2-5434 та ухвали того ж суду від 10.05.2006 року, ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нежитлові підвальні приміщення АДРЕСА_3.

Як вже зазначалося, на відміну від зареєстрованого шлюбу, сам по собі факт перебування у фактичних шлюбних відносинах на час отримання правовстановлюючого документа однією з таких осіб, не створює «апріорі» для іншої особи, підставу для набуття права власності на частку в такому майні.

Тому доведенню підлягає факт придбання даного конкретного майна за кошти або внаслідок трудової участі обох фактичних чоловіка й дружини.

ОСОБА_2 документально не доведено, що підвальні приміщення АДРЕСА_3, на які ОСОБА_4 набуто право власності на підставі рішення суду від 30.09.2005 року та в подальшому на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно з розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.10.2008 року № 1684 замість рішення суду від 30.09.2005 року придбані за її кошти або внаслідок її трудової участі. Доказів про існування належним чином оформлених договірних стосунків з ОСОБА_4 щодо участі ОСОБА_2 у придбанні спірного домоволодіння останньою суду не представлені.

Тому районний суду прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нежитлових підвальних приміщень АДРЕСА_3.

Судом надано належну оцінку показанням свідків, допитаних з ініціативи представника ОСОБА_2, які правильність остаточного рішення суду в частині, що переглядається в апеляційному порядку, не спростовують.

Доводи апеляційної скарги повністю дублюють доводи позовної заяви і зведені до переоцінки висновків суду без надання належних доказів на підтвердження доводів позивача, внаслідок чого не можуть бути прийнятими до уваги.

Відсутність правових підстав вважати, що спірне майно придбано ОСОБА_4 тоді, коли він та його дружина ОСОБА_5 фактично разом не проживали, спільного господарства не вели, і тому це майно не є предметом поділу між подружжям, само по собі не свідчить, що дане майно набуто ОСОБА_4 у власність за участі грошових витрат ОСОБА_2 або за трудової участі останньої у створенні такого майна.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

В іншій частині рішення суду не оскаржено і підстави для його перегляду в апеляційному порядку відсутні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

Ю.І. Кравець