АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2220/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3535/15Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Прядкіної О.В.,

Суддів: Панченка О.О.,Пікуля В.П.,

При секретарі: Лимар О.М.,

За участі: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 15600,75 доларів США, що за курсом 23,5 складає 366617,74 грн. та судові витрати в сумі 3654 грн.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», а зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, про відхилення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № PLOKGA00001135, відповідно до якого Банк надав кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 21 квітня 2008 року по 21 квітня 2018 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 18502,75 доларів США на наступні цілі: у розмірі 15900 доларів США на споживчі цілі, у розмірі 477 доларів США на особисте страхування, а також у розмірі 1932,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених кредитним договором зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

26 травня 2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої змінено термін кредитування кредитними коштами до 21 квітня 2028 року та змінено щомісячний платіж з 258,41 доларів США на суму 195,80 доларів США.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що станом на 03.04.2015 року у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором, яка складає 15600,75 доларів США, що за курсом 23,50 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.04.2015 року становить 366617,74 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 14260,47 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 522,54 доларів США, заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 33,76 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 30,96 доларів США, штраф (фіксована частина) - 10,64 долар США, штраф (процентна складова) - 742,39 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги Банку, районний суд виходив з того, що відповідачем не виконані зобов'язання за кредитним договором. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд з посиланням на положення ст.ст. 6, 627 ЦК України зазначив, що при укладенні кредитного договору позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору та мав можливість самостійно обирати валюту кредитування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено п.8.1 кредитного договору, періодом внесення платежів встановлений період з 22 по 27 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 258,41 доларів США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Однак ОСОБА_2, як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості з січня 2015р. не здійснював платежів по відсотках за користування кредитом, останній раз сплативши 154,33 долара США 27.12.2014р.

Відповідачем, як то визначено приписами ст.ст.10,60 ЦПК України, належними та допустимими доказами розрахунок позивача не спростований.

Відповідно до п.2.2.10 та 2.3.3 кредитного договору у разі порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами даного договору, у банку виникло право вимагати достроково стягнення кредиту, відсотків та штрафних санкцій.

Така умова договору узгоджується з положеннями ч.2 ст.1050 ЦК України, на яку посилається позивач та просить достроково повернути всю суму кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно положень ст. ст. 202 , 204 , ч. 1 ст. 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України .

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з п. 1 глави 3 розділу 2 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою правління НБУ від 10 серпня 2005 року № 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів та ін.

Позивач має відповідну банківську ліцензію ( а.с.19).

Як доказ недійсності кредитного договору, ОСОБА_2 посилається на те, що в касовому ордері №1 від 21 квітня 2008р. ( а.с.78) про видачу йому кредитних коштів в сумі 15 900 доларів США зазначений гривневий еквівалент, а, отже, на його думку, кредит виданий в національній валюті. Однак дане твердження суперечить змісту укладеного договору, зокрема, п.8.1.

Підписанням договору про надання кредиту ОСОБА_2 підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України.

Враховуючи, що ОСОБА_2 бажав отримати кошти в доларах США, договором була обумовлена сума кредиту в доларах США, що дорівнює еквіваленту в гривнях, і ці кошти видані Позичальнику, тобто в силу ч.ч.3,5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, вимоги банку є законними та обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2свідхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ: / Підписи /

З оригіналом згідно :