Справа № 496/4188/15-ц
Провадження № 2/496/1905/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Дранікова С.М.

при секретарі: Рядновій А.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2, ідент. номер НОМЕР_1) земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,096га. Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2, ідент. номер НОМЕР_1) будматеріали (з доставкою) та створені ними конструктивні елементи незакінченого будівництвом житлового будинку, а саме: камінь-черепашник у кількості 7800 шт; цемент м300 у кількості 17,4 тон; пісок у кількості 59 тон; щебінь у кількості 68 тон, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1. Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2, ідент. номер НОМЕР_1) грошові кошти у розмірі 48000 грн, отриманих у результаті продажу автомобілю Chery QQ держномер НОМЕР_3.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, наполягає на задоволенні позову. Її представник в судовому засіданні підтримав її доводи та правову позицію.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав, проти його задоволення не заперечує, підтверджує існування права власності позивачки на перелічені речи.

Вислухав пояснення сторін, вивчив матеріали справи, суд приходить до наступного:

Сторони знаходяться у шлюбі з 17 вересня 2008 р. Починаючи з 05.07.2014 р. між сторонами фактично припинилися будь-які шлюбні відносини, вони перестали мешкати разом та вести спільне господарство. У теперішній час відповідач вже фактично рік мешкає з іншою жінкою та саме з нею веде спільне господарство та має з нею стосунки, що притаманні подружжю. Але, протягом останнього півроку відповідач оспорює право власності позивачки на майно, яке вона придбала до вступу у шлюб з ним, та оспорює право власності на майно, яке позивачка отримала у власність вже після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем, а саме - після 05.07.2014р.

На підставі договору дарування земельної ділянки від 18 вересня 2006 р., укладеного між ОСОБА_1, та ОСОБА_3 позивачка стала власницею земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,096га. У теперішній час її право власності на вказану вище земельну ділянку підтверджується державним актом про право власності (серія НОМЕР_4 від 23 травня 2008р) на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 перебував у шлюбі з іншою жінкою (ОСОБА_4) до середини літа 2005р., про що свідчить Свідоцтво про розірвання шлюбу між ними від 22 липня 2005 р. Але і після цього сторони не були у відносинах, що притаманні подружжю, в період укладання договору дарування земельної ділянки.

26 березня 2015р. Біляївським райсудом Одеської області по справі №496/339/15-ц було винесено рішення (яке у подальшому залишено в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015р.), яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування земельної ділянки було відмовлено у повному обсязі. Вказаними рішеннями судів було встановлено, що перелічені у позові підстави позову не є такими, що встановлюють недійсність договору дарування земельної ділянки.

У відповідності до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею до шлюбу.

Окрім цього, ОСОБА_2 оспорює право власності позивачки на будівельні матеріали, що створюють конструктивні елементі незавершеного будівництвом будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, про що ним було подано відповідну позовну заяву від 26.03.2015р. до Біляївського райсуду Одеської області (справа 496/1392/15-ц). У згаданій позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що саме ним було розпочате будівництво житлового будинку на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 в період шлюбу зі мною, тобто після 17 вересня 2008р. Земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачці на праві особистої приватної власності з 1995 р, коли нею ця земельна ділянка була приватизована у відповідності до ст.ст. 6, 22, 23 Земельного кодексу України від 19 грудня 1990р. N 561-XII, що підтверджується відповідним держактом на право власності на земельну ділянку та не заперечується ОСОБА_2 Тобто, вказана земельна ділянка була отримана позивачкою у власність до вступу в шлюб з відповідачем.

У відповідності до ст. 57 СК України земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю.

У відповідності до діючого законодавства право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст.95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України). У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не є власником чи співвласником земельної ділянки, будь-яких договорів на користування чи під забудову вказаної вище земельної ділянки позивачка не укладала з ОСОБА_2 та не давала відповідної згоди, ОСОБА_2 не мав права на забудову земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно - ніколи не будував будинок.

Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 березня 2013 р. (реєстраційний номер в ЄДРСР - 30708205) суд касаційної інстанції констатував: будівельні матеріали та роботи, які проведено при будівництві об'єкту нерухомості є об'єктами цивільних прав, а тому не зважаючи на те, що забудова житлового будинку є самочинною або незавершеною, це не виключає визнання права власності на будівельні матеріали та результати робіт. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (реєстраційний номер в ЄДРСР - 34569608) щодо будинку, будівництво якого не було завершено і здійснено самочинно також зроблені аналогічні висновки, але одночасно було уточнено «При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі, де за чітким змістом судового рішення визнано право власності на будівельні матеріали та обладнання, які було використано на будівництво самочинно збудованого житлового будинку, а в допуску до провадження Верховного Суду України було відмовлено, що підтверджується судовим рішення суду касаційної інстанції від 13 січня 2014 р. (реєстраційний номер в ЄДРСР - 36680633). Про це ж саме фактично йдеться і в роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду України у п.7 постанови «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з якими, якщо спадкоємцем було здійснене самочинне будівництво до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва.

Згідно до п.24 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу. У відповідності до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею до шлюбу.

Також, ОСОБА_2 09.06.2015р . подав уточнену позовну заяву, зі змісту якої випливає, що ним оспорюється моє право власності на грошові кошти від продажу автомобіля Chery QQ держномер НОМЕР_3. Вказаний автомобіль належав позивачці з 21.05.2008 р. (згідно довідки ДАІ від 14.04.2015 р), тобто вона стала його власницею до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, у зв'язку з чим вказане авто є її особистою приватною власністю. Також, нею було здійснено продаж цього автомобілю 22.07.2014 р., тобто після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2, яке сталося 05.07.2014р. (про що відповідач не заперечував). У результаті продажу автомобіля Chery QQ держномер НОМЕР_3 позивачкою були отримані грошові кошти у розмірі 48000 грн. (згідно довідки-рахунку від 22.07.2014р), які вона вважє особистою приватною власністю, у зв'язку з чим вони (кошти) не підлягають поділу.

Вищеперелічені обставини вказані в позовної заяві, підтримані позивачкою та її представником та в повному обсязі визнані та підтверджені відповідачем. Згідно ч.1 ст. 61 ЦК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

У відповідності до ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно до п.30 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. №11 якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю чоловіка, дружини майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст. 57 СК України, ст.ст. 15, 16, 392 ЦК України, ст.ст. 6, 22, 23 ЗК України від 1990р, ст.ст. 90, 95, 102-1 ЗК України від 2001р, ст.ст. 3, 60, 61, 80, 118-120 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити в повному обсязі.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2, ідент. номер НОМЕР_1) земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,096га.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2, ідент. номер НОМЕР_1) будматеріали (з доставкою) та створені ними конструктивні елементи незакінченого будівництвом житлового будинку, а саме: камінь-черепашник у кількості 7800 шт; цемент м300 у кількості 17,4 тон; пісок у кількості 59 тон; щебінь у кількості 68 тон, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2, ідент. номер НОМЕР_1) грошові кошти у розмірі 48000 грн, отриманих у результаті продажу автомобілю Chery QQ держномер НОМЕР_3.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня проголошення або отримання його копії.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області С.М. Драніков