Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства доходів і зборів України про стягнення коштів та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з Міністерства доходів і зборів України понесені нею витрати на оздоровлення в сумі 12 339 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що внаслідок невчасного укладання відповідачем договору обов'язкового страхування посадових осіб органів державної податкової служби їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування за інвалідністю, пов'язаною із виконанням службових обов'язків.

Вказувала, що у зв'язку із винними діями відповідача, які призвели до відмови у виплаті страхового відшкодування, вона була змушена звернутися за захистом своїх порушених прав у суд, що завдало їй моральних страждань, внаслідок чого вона була вимушена за особисті кошти перебувати на оздоровленні у санаторіях.

Посилаючись на викладені обставини, просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із його недоведеності.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під час розгляду справи судами встановлено, що на підставі наказу начальника Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова від 10 березня 2011 року №22-0 ОСОБА_3 звільнено з посади начальника відділу адміністрування податку на додану вартість управління оподаткування юридичних осіб у зв'язку із виходом на пенсію по інвалідності на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно з довідкою Львівського обласного центру міжрайонної спеціалізованої кардіологічної МСЕК від 12 січня 2011 року № 1 серії 10ААА № 495145 ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням.

Відповідно до листа заступника голови комісії з проведення реорганізації ДПА, заступника голови ДПС України від 13 липня 2011 року № 6078/0701-0214 ОСОБА_3 було повідомлено, що належне оформлення документів на виплату страхового відшкодування відбудеться після проведення відкритих торгів, укладання ДПА України договору щодо надання послуг на проведення обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби зі страховою компанією-переможцем.

Також установлено, що 03 серпня 2011 року ДПА України було укладено договір страхування № 7475854 з Приватним акціонерним товариством «УАСК АСКА» (далі - ПрАТ «УАСК АСКА»).

Згідно з листом директора по виплатам та начальника ПрАТ «УАСК АСКА» від 04 вересня 2011 pоку №3301/222/19 позивачці було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що вона не входила до числа застрахованих осіб за даним договором, оскільки на час встановлення втрати працездатності (22 березня 2011 року) вона не була співробітником ДПА Франківського району м. Львова.

Однак 23 лютого 2012 року страховиком було виплачено ОСОБА_3 страхове відшкодування в сумі 29 591 грн 46 коп. та 28 березня 2012 року - 27 189 грн 54 коп.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на оздоровлення та моральну шкоду, завдану діями останнього внаслідок невчасного укладення договору обов'язкового страхування посадових осіб - органів державної податкової служби, що призвели до відмови страховиком їй у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Між тим суди, вирішуючи спір, взагалі не розглянули, не мотивували і не зробили висновків щодо заявлених позивачкою вимог про стягнення витрат на оздоровлення.

Що стосується відмови у стягненні моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, мотивував її тим, що підставою відмови у виплаті страхового відшкодування стало не невчасне укладання договору страхування, а та обставина, що на час встановлення ступеня втрати працездатності (22 березня 2011 року) позивачка не була співробітником ДПА Франківського району м. Львова.

З матеріалів справи вбачається, що Міністерство доходів і зборів України, яке є правонаступником Державної податкової адміністрації України, зобов'язане було укласти відповідний договір страхування з страховиком, який одержав відповідну ліцензію в Нацкомфінпослуг і визначений за погодженням зі страхувальником, як це передбачено Порядком та умовами обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 1994 року № 349, однак вчасно таких дій вчинено не було.

Те, що договір зі страховиком не був укладений свідчить й лист Державної податкової адміністрації України від 13 липня 2011 року, згідно з яким тільки після укладення договору зі страховою компанією - переможцем торгів можливе належне оформлення документів на виплату страхового відшкодування.

Заявляючи вимоги до Міністерства доходів і зборів України, ОСОБА_3 посилалась на те, що саме невчасне укладення договору обов'язкового страхування посадових осіб органів ДПА стало причиною несвоєчасного отримання нею страхових виплат, лікування за власні кошти і звернення до різних інстанцій, що призвело до втрат немайнового характеру.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Втім, вирішуючи спір, суди у порушення ст. 10 ЦПК України підстави позову не дослідили.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко