АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 535/555/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3452/15Головуючий у 1-й інстанції Цвітайло П. В. Доповідач ап. інст. Мартєв С. Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - ХІЛЬ Л.М., ЧІЧІЛЯ В.А.,

за участю секретаря - САМОЙЛОВОЇ М.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю " Інтер-Ріск Україна" в інтересах Приватного акціонерного товариства " Страхова компанія " ПЗУ Україна" на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2015 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства " Страхова компанія " ПЗУ Україна" до ОСОБА_2, Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", співвідповідача ПрАТ " Полтавський вентиляторний завод" про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ПАТ « Страхова компанія « ПЗУ Україна» звернулось з позовом у якому зазначало, що 22.06.2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ « СК «ПЗУ Україна» укладено договір страхування транспортних засобів № АМ.039426, предметом якого є страхування автомобіля « Toyota Land Cruiser 120".

22.08.2012 рок трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля « Toyota Land Cruiser 120», д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля « ГАЗ 33021-212», д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2

Вироком Ленінського районного суду м. Полтаві від 5 грудня 2012 року визнано винним у вчиненні ДТП ОСОБА_2

Просило стягнути з ОСОБА_2 кошти у розмірі 113397.93 грн., сплачений судовий збір в розмірі 1133,09 грн., а всього - 114531,91 грн.; стягнути з ВАТ Національна акціонерна страхова компанія « Оранта» на користь ПАТ « Страхова компанія « ПЗК Україна» 49490,00 грн., судовий збір у розмірі 494,90 грн., а всього - 49984,90 грн.

Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2015 року провадження в частині позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю " Інтер-Ріск Україна" в інтересах Приватного акціонерного товариства " Страхова компанія " ПЗУ Україна" до ВАТ«НАСК «ОРАНТА», співвідповідача ПрАТ " Полтавський вентиляторний завод", про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди закрито в зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2015 року у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства " Страхова компанія " ПЗУ Україна" до ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення місцевого суду з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи з ухваленням нового про задоволення позову.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 05 грудня 2012 року, що набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. в дохід держави без позбавлення права керувати транспортними засобами.Цивільний позов прокурора на суму 3188 грн. 87 коп. залишено без розгляду у зв'язку з його погашенням ОСОБА_2 в повній мірі ( а.с.13-14).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

З матеріалів справи вбачається, що водій автомобіля ГАЗ-33021-212 ЗНГ державний номер НОМЕР_1 станом на 22 серпня 2012 року працював водієм ПрАТ « Полтавський вентиляторний завод»( а.с.81,82).

Крім того, на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди ,згідно наказу № 11 від 12 липня 2012 року, законним володільцем автомобіля ГАЗ-33021-212 ЗНГ було ПрАТ" Полтавський вентиляторний завод" ( а.с.82).

Відмовляючи у позові місцевий суд виходив з того, що шкода завдана внаслідок дорожньо - транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником ( володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції вірним з наступних підстав.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих стронами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст.212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування , які б спростовували висновки місцевого суду . Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів.

За таких обставин, рішення місцевого суду ухвалено у відповідності до положень матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю " Інтер-Ріск Україна" в інтересах Приватного акціонерного товариства " Страхова компанія " ПЗУ Україна" відхилити.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: С.Ю. МАРТЄВ

Судді: Л.М. ХІЛЬ

В.А.ЧІЧІЛЬ

З оригіналом згідно:

суддя С.Ю. МАРТЄВ