Ухвала

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Маляренка А.В.,

Кафідової О.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позивачка посилалась на те, що 30 червня 2010 року за договором позики передала ОСОБА_4 50 тис. грн, які вона зобов'язувалася повернути до 01 липня 2011 року та сплачувати щомісяця 10 % від суми боргу. 12 липня 2010 року вона знову за договором позики передала відповідачу 20 тис. грн, які вона зобов'язувалася повернути до 12 липня 2011 року та сплачувати щомісяця 10 % від суми боргу. Однак до теперішнього часу ОСОБА_4 борг не повернула, у зв'язку із чим ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача борг у розмірі 70 тис. грн, проценти за користування коштами в розмірі 84 тис. грн та 3 % річних від простроченої суми.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 70 тис. грн боргу та 4 200 грн - 3 % річних від простроченої суми. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2014 року.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року ухвалу судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами за договором позики скасовано, справу в цій частині передано на новий касаційний розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Отже, судові рішення в частині задоволення позовних вимог не оскаржуються, тому в силу ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають вказаним вимогам.

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_4 згідно з розписками від 30 червня 2010 року та від 12 липня 2010 року взяла в борг у ОСОБА_3 50 тис. грн та 20 тис. грн відповідно, з терміном повернення коштів до 12 липня 2011 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що між сторонами склалися правовідносини за договором позики, та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми позики - 70 тис. грн та 4 200 грн - 3 % річних за користування коштами.

Відмовляючи у позові в частині стягнення 10 % щомісяця від суми позики, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що до правовідносини сторін не застосовуються норми статей 1046-1048 ЦК України, а поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», з урахуванням яких ОСОБА_3 не мала визначеного цим Законом права на надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

У Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

У ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, які виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Визначення фінансових установ міститься в п. 1 ст. 1 Закону.

У п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на всіх юридичних осіб, а лише на тих, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

У ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість і порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено в п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься в ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм убачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Позивачка за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин.

У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов'язане лише з фінансовими установами.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема, п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства), можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Якщо Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, зокрема, щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (ст. ст. 553-559, 1046-1053).

Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Отже, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046-1048 ЦК України.

До зазначеного висновку необхідно дійти й з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких у разі колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного й того самого питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у разі, коли про скасування старих норм прямо зазначено в новому законі, так і у разі, коли таких застережень у новому законі немає.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не врахував, що ОСОБА_3 не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг), а тому спір повинен вирішуватись на підставі норм ЦК України (ст. ст. 1046-1048), а тому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами за договором позики.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами за договором позики підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами за договором позики скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк