справа № 179/1960/14-ц
провадження № 2/179/57/15
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2015 р. Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Новік Д.І.

за участю: секретаря судового засідання Нестер М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на 1/2 частину нерухомого майна набутого в період шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка, звернулась до суду із позовною заявою до відповідача про визнання права спільної часткової власності на 1/2 частину нерухомого майна - житлового будинку, набутого подружжям в період шлюбу, який уточнивши 26 березня 2013 року, посилається на те, що вона (надалі за текстом - позивач) з 17 липня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (надалі за текстом відповідач). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2011 року шлюб між ними було розірвано. Ними протягом перебування у шлюбних відносинах було нажито (придбано), наступне майно, що знаходиться у спільній сумісній власності, а саме - садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м., на підставі договору купівлі - продажу будинку, господарських будівель та споруд від 08 квітня 2009 року, який був нотаріально посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О. Згідно зазначеного договору купівлі - продажу, продаж вчинено за 21 200 гривень 00 копійок. Оскільки зазначене майно, придбане під час шлюбу, воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 16 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Статтею 71 СК України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно ст. 370 ч.2 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Тобто, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що позивач не зобов`язаний доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки відповідно до ст.60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю. Вона, враховуючи той факт, що на даний час не має фактичної можливості здійснити оплату за проведення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки витрати на утримання сім`ї перевищують можливі доходи, що може поставити її та її малолітню дитину у скрутне фінансове становище, вважає за можливе змінити позовні вимоги та просить суд визнати за ОСОБА_1 , (ІПН НОМЕР_1 ), право спільної часткової власності на 1/2 частку нерухомого майна: садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м. та житловою площею - 31,62 кв.м. на земельній ділянці загальною площею 5760 кв.м. по фактичному користуванню та судові витрати по справі покласти на ОСОБА_2 .

У судове засідання позивачка та її представник Алістратова О.І., яка діє на підставі довіреності від 11.09.2013 року (а.с. 7) не з`явились, до суду від представника позивача надійшла заява (а.с. 92), згідно якої вона просить справу розглянути в їх відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача Сватенко Н.А., яка діє на підставі довіреності від 08.11.2012 року (а.с. 84) в судове засідання не з`явилась, до суду надано заяву (а.с. 91), в якій просить суд справу розглянути без їх участі, позовні вимоги не визнають та прохають в їх задоволенні відмовити з підстав вказаних в їх письмових запереченнях (а.с. 81-83) та в заяві про застосування строку позовної давності (а.с. 79-80), оскільки він з ОСОБА_1 відповідач дійсно перебував з 17 липня 2004 року у зареєстрованому шлюбі та з лютого 2010 року вони припинили спільне проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та їх сім`я розпалась остаточно й відновлена не була. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2011 року, яке набрало законної сили 05 серпня 2011 року, шлюб між ними був розірваний. Дійсно у період шлюбу за їх подружні кошти був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідченого 08.04.2009 р. нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О., зареєстрованого в реєстрі № 513. Покупцем за договором був ОСОБА_2 . Придбання домоволодіння відбулось за 21 200 гривень 00 копійок, про що зазначено у п.4 договору купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами. Домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку А, сараїв - Б,В, колодязя - к, погрібу - ПГ. Житловий будинок А складається з сіней-1 площею 3,91 кв.м., кімнати - 2 площею 17,87 кв.м., кухні - 3 площею 7,37 кв.м., житлової кімнати -4 площею 13,75 кв.м. Загальна площа житлового будинку - 42,9 кв.м., житлова площа - 31,62 кв.м., при цьому позивачкою ОСОБА_1 до позову не був наданий документ, який свідчить про реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 . Не заперечуючи того факту, що вищезазначене домоволодіння, яке є предметом позову ОСОБА_1 , придбано у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 за їх спільні подружні кошти в сумі 21 200 гривень, він вважає, що позовні вимоги не можуть підлягати задоволенню, оскільки позивачкою ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності звернення до суду з такими позовними вимогами та в позові не зазначені причини поважності пропуску строку позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положенням ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 2 статті 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2011 року про розірвання шлюбу між ним та позивачкою набрало законної сили 05 серпня 2011 року, тому початок перебігу позовної давності саме треба вважати з цієї дати. З часу набрання законної сили зазначеним рішенням суду три роки спливають 05 серпня 2014 року, а позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду після закінчення цього строку, а саме 10 жовтня 2014 року. Питання про додержання позивачем встановленого для подання позову строку у справах цієї категорії вирішує суд у порядку, визначеному главою 19 ЦК. Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, оскільки позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності після спливу за ним строку позовної давності, з метою застосування цього строку він звернувся до суду з даною заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та просить в зв`язку з чим відмовити у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

З цих підстав суд вважає можливим ухвалити судове рішення відповідно до ст. 197 ЦПК України без фіксування судового засідання технічним засобом.

Суд, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, при цьому кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно перебували з 17 липня 2004 року у зареєстрованому шлюбі Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом № 417 та з лютого 2010 року вони припинили спільне проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та їх сім`я розпалась остаточно й відновлена не була.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2011 року, яке набрало законної сили 05 серпня 2011 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 18-19), в якому встановлені приведені вище судом обставини.

У період зареєстрованого шлюбу за спільні подружні кошти сторін позивачки та відповідача був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідченого 08.04.2009 р. нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О., зареєстрованого в реєстрі № 513 (а.с. 9-12).

Покупцем за договором був ОСОБА_2 .

Придбання домоволодіння відбулось за 21 200 гривень 00 копійок, про що зазначено у п.4 договору купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку А, сараїв - Б,В, колодязя - к, погрібу - ПГ. Житловий будинок А складається з сіней-1 площею 3,91 кв.м., кімнати - 2 площею 17,87 кв.м., кухні - 3 площею 7,37 кв.м., житлової кімнати -4 площею 13,75 кв.м. Загальна площа житлового будинку - 42,9 кв.м., житлова площа - 31,62 кв.м. (а.с. 13-17).

Позивачкою ОСОБА_1 до позову не був наданий документ, який свідчить про реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 , тим самим не надано відповідно до ст. 60 ЦПК України доказів на які посилається позивачка як на обґрунтування своїх позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_1 уточнивши свої позовні вимоги 26 березня 2015 року (а.с. 70-71, 72) просить суд визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частку нерухомого майна: садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м. та житловою площею - 31,62 кв.м. на земельній ділянці загальною площею 5760 кв.м. по фактичному користуванню та судові витрати по справі покласти на ОСОБА_2 .

Не заперечуючи того факту, що вищезазначене домоволодіння, яке є предметом позову ОСОБА_1 придбано у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 за їх спільні подружні кошти в сумі 21 200 гривень, ОСОБА_2 просить суд в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, у зв`язку з тим, що вона пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, надавши відповідну заяву (а.с. 79-80).

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, при цьому майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У відповідності до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України в судовому засіданні не підлягають доказуванню обставини, які визнані сторонами та ними не оспорюються, а саме того, що спірне домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 сторонами придбане у період зареєстрованого шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Однак суд вважає, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки нею пропущений строк позовної давності звернення до суду з такими позовними вимогами та в позові не зазначені причини поважності пропуску строку позовної давності і не заявлено вимог про його поновлення, з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положенням ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 2 статті 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

У відповідності до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 15 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 7 від 21 грудня 2007 року звернуто увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2011 року про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 05 серпня 2011 року, а позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду 09 жовтня 2014 року (а.с. 20).

Суд, приймає до уваги посилання представника відповідача в письмовій заяві, про те, що позивачка пропустила строк подачі позовної заяви до суду та вважає їх обґрунтованими та доведеними.

У зв`язку з чим, враховуючи, що позивачка не надала жодних обґрунтованих аргументів та доказів того факту, що вона не могла звернутися вчасно з позовною заявою та наполегливістю представника відповідача, про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що строк для подання позову до суду був пропущений з не поважних причин, і не вбачає за можливе поновити його, оскільки навіть питання про поновлення строку для подання заяви про поновлення строку для звернення до суду з позовом позивачкою та її представниками не ставилось.

Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи, у їх сукупності та аналізуючи приведені норми законодавства щодо їх застосування до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі, оскільки судом встановлено, що позивачка звернулась до суду з пропуском строку позовної давності, при цьому не просила його поновити, надавши відповідну заяву, клопотання.

Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України).

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 72 СК України, ст.ст. 15, 256, 257, 267, 368-370, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 57-66, 88, 197, 208-210, 212-215 ЦПК України, Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 7 від 21 грудня 2007 року, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на 1/2 частину нерухомого майна житлового будинку, набутого в період шлюбу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі проголошення рішення у відсутності особи, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя Новік Д.І.