Справа № 357/3987/15-ц Головуючий у І інстанції Буцмак Ю. Є.
Провадження № 22-ц/780/5929/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 18.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Сушко Л.П., Фінагєєва В.О.,

секретар Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулися до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просили стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 25 434,81 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2015 року становить 566 036,11 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 7 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», найменування якого змінено на ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 07-158 з подальшим внесенням змін та доповнень, за умовами якого відповідачу надано грошові кошти на придбання будинку в розмірі 34 800 дол. США зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 6 грудня 2022 року.

Позивач вказав, що свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, натомість відповідач своїх зобов'язань належним чином не виконував, своєчасно платежі в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих відсотків не вносив, а тому у нього утворилася заборгованість у вищевказаному розмірі. Враховуючи, що відповідачем проігноровано вимоги, які викладені в листі про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором від 26 листопада 2014 року, позивач порушив питання про стягнення заборгованості в судовому порядку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт вважає, що судом неправомірно було застосовано строки позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки мало місце переривання такого строку з боку відповідача

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягав відповідач, крім того, банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причини пропущення строку позовної давності та не подано клопотання про поновлення цього строку.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 7 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», найменування якого змінено на ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 07-158, за умовами якого відповідачу надано грошові кошти на придбання будинку в розмірі 34 800 дол. США зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 6 грудня 2022 року

Відповідно до п. 4.1. кредитного договору позичальник зобов'язався повернути банку отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі та порядку встановленому п.п. 8.1.- 8.3. цього договору.

Додатковими угодами від 13 листопада 2008 року, від 27 лютого 2009 року, 21 січня 2010 року та від 12 червня 2014 року до кредитного договору вносилися зміни в частині цільового призначення кредиту, розміру відсотків, порядку і строків погашення кредиту та сплати відсотків.

З матеріалів справи вбачається, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, надавши відповідачу кредит у погодженому розмірі шляхом перерахування коштів на його позичковий рахунок № 7987.840.1 для подальшого використання.

Проте ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору та вимоги цивільного законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту згідно погодженого сторонами графіку, внаслідок чого станом на 21 квітня 2015 року у нього утворилася заборгованість перед ПАТ «ВТБ Банк» в загальному розмірі 25 434,81 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 566 036,11 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 21 244,04 дол. США, що еквівалентно 472 773,09 грн.; заборгованості за простроченим кредитом - 595,11 дол. США, що еквівалентно 13 243,81 грн.; 3 % річних від простроченої суми кредиту - 10,01 дол. США, що еквівалентно 222,68 грн.; заборгованості за простроченими відсотками - 2 954,07 дол. США, що еквівалентно 65 741,02 грн., 3 % річних від простроченої суми відсотків - 27,50 дол. США, що еквівалентно 612,09 грн.; заборгованості за відсотками нарахованих за період з 28 березня 2015 року по 20 квітня 2015 року - 147,70 дол. США, що еквівалентно 3 286,97 грн. Вказані суми заборгованості підтверджуються наданими розрахунками заборгованості разом із заявою про збільшення позовних вимог.

26 листопада 2014 року банком на адресу відповідача було надіслано лист-вимогу № 9204/1-2.59 про дострокове повернення кредиту та нарахованих відсотків, який отриманий останнім 2 грудня 2014 року та залишений без реагування.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином норма ч. 4 ст. 267 ЦК покладає на сторону у справі обов'язок подавати заяву про сплив (закінчення) строку позовної давності як підставу для відмови у позові. Зазначена заява повинна містити виклад обставин, у відповідності до яких строк позовної давності сплив (закінчився), календарний розрахунок відповідних строків, наявні докази та вимоги щодо застосування судом наслідків спливу позовної давності у вигляді відмови у позові.

Необхідно зазначити, що за правилами цивільного судочинства доцільно, але не обов'язково, така заява (клопотання) має подаватися до суду у письмовому вигляді.

В судовому засіданні суду першої інстанції відповідне клопотання не заявлялося, в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_2 або його представника про застосування позовної давності, тому судом безпідставно зроблено висновок про відмову в задоволенні позову з вказаних підстав.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог, на підставі відповідної заяви відповідача, не відповідає матеріалам справи та зроблений в результаті неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права.

Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тобто за змістом указаної норми перебіг позовної давності переривається вчиненням зобов'язаною особою дії в період перебігу позовної давності, що свідчить про визнання нею боргу.

Суд першої інстанції не повному обсязі врахував наведені норми закону та не встановив всі фактичні обставин справи, зокрема, що 12 червня 2014 року сторони уклали договір про внесення змін № 4 до кредитного договору, в п. 4.24. якого визнали, що прострочена заборгованість ОСОБА_2 переноситься з рахунку простроченої заборгованості за кредитом на рахунок строкової заборгованості за кредитом в сумі 618,23 дол. США, а банк здійснює коригування платежів за кредитом, оформлюючи при цьому відповідачу новий графік погашення кредиту.

В порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України суд не належним чином з'ясував чи мали місце обставини, якими ПАТ «ВТБ Банк» обґрунтовує позовні вимоги й дійшов помилкового висновку про те, що часткове виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором, а саме сплата чергових платежів, не свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Тобто, починаючи з дня вчинення позичальником погашення кредиту, перебіг трьохрічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості за кредитним договором починається заново.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться звичайно.

В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи наведені норми закону та встановивши той факт, що відповідачем порушено умови кредитного договору, а саме не виконано належним чином в обумовлені строки зобов'язання щодо оплати кредиту і відсотків у сумі, передбаченій умовами кредитного договору, а позивач вправі достроково вимагати стягнення кредитної заборгованості, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення як обґрунтований та доведений належними доказами у справі.

Поруч з цим, колегія суддів не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що заборгованість відповідача є завищена з огляду на неправильність наданого розрахунку заборгованості, оскільки відповідачем та його представником не було наведено у чому саме полягає неправильність розрахованих сум заборгованості, в яких частинах наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору, а також не надано своїх розрахунків та не заявлялося відповідних клопотань.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 3 654 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 1 827 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 5481 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 07-158 від 7 грудня 2007 року в загальному розмірі 25 434,81 дол. США (двадцять п'ять тисяч чотириста тридцять чотири долари вісімдесят один цент), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 21 квітня 2015 року становить 566 036,11 грн. (п'ятсот шістдесят шість тисяч тридцять шість гривень одинадцять копійок) та 5 481 грн. (п'ять тисяч чотириста вісімдесят одну гривню) сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: