Справа №487/9728/14-ц 09.04.2015 09.04.2015 09.04.2015
Провадження №22-ц/784/1000/15
Головуючий у першій інстанції-Разумовська О.Г.
Категорія 46 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Свіщуку О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_3,

як законного представника малолітньої ОСОБА_4

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3, як законного представника малолітньої ОСОБА_4, з вказаним позовом.

Позивач зазначав, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1, в якій разом з ним були зареєстровані дружина та сини. У 2010 році його син ОСОБА_5 одружився та фактично змінив місце проживання, але пізніше зареєстрував за вказаною адресою свою новонароджену доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Посилаючись на те, що малолітня ОСОБА_4 ніколи не проживала за вказаною адресою, а постійно проживає зі своєю матір'ю ОСОБА_3 за місцем реєстрації останньої, ОСОБА_1 просив визнати малолітню ОСОБА_4 такою, що втратила право проживання в квартирі АДРЕСА_1 відповідно до статті 71 ЖК України.

До участі в справі як третю особу залучено службу у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради.

Законний представник малолітньої ОСОБА_3 позов не визнала, посилаючись на наявність у малолітньої дитини права користування квартирою, в якій таке право мав її померлий батько.

Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечував.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2015 року позов задоволено, ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилалась на те, що суд не врахував умов збереження права користування житлом за неповнолітніми, які перебувають у родичів, а також характер відносин, які склались між позивачем та сім'єю його померлого сина.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що наймачем квартири АДРЕСА_1, яка входить до державного житлового фонду, є ОСОБА_1

З 1997 року в квартирі, разом з іншими членами сім'ї наймача, був зареєстрований його син ОСОБА_5 (а.с. 9).

З 1 жовтня 2011 року в квартирі зареєстрована донька ОСОБА_5 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6, 37). Матір'ю дитини є ОСОБА_3

Фактично малолітня дитина в спірній квартирі не проживала, а проживала разом зі своїми батьками за іншої адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с. 10).

Малолітня ОСОБА_4 проживає з матір'ю - ОСОБА_3

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходи з того, малолітня ОСОБА_4 не була членом наймача житла - ОСОБА_6, в квартирі не проживала з 2011 року без поважних причин, а тому втратила право на користування спірним житлом за правилами статті 71 ЖК.

Проте не з усіма висновками суду та застосуванням норм житлового законодавства можна погодитись.

Так, відповідно до статті 71 ЖК особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за умови її відсутності понад шість місяців без поважних причин, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 цієї норми.

Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК).

Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 статті 29 ЦК.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина, як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків), не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за правилами статті 71 ЖК.

Таким чином, позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням за статтею 71 ЖК, задоволенню не підлягає.

При цьому відмова у задоволенні цього позову не перешкоджає позивачу захищати свої права шляхом порушення питання щодо подальшого збереження реєстрації місця проживання малолітньої дитини (пункт Постанови №3 від 1 березня 2014 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»).

Оскільки суд першої інстанції дав невірну оцінку причин відсутності малолітньої дитини за місцем реєстрації та застосував наслідки, передбачені статтею 71 ЖК, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, заявлених позивачем.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 4 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді