Справа №621/3092/14-ц
02 лютого 2015 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Вельможної І.В.,
за участю секретаря судового засідання - Зубенко Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
30 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому вказав, що між ним та відповідачем ОСОБА_2, 13 січня 2012 року, в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 4 000 доларів США., зі строком повернення до 01 березня 2012 року. Після вказаного строку ОСОБА_2 борг не повернув. На пропозицію добровільного повернення коштів ОСОБА_2 відмовив, зазначивши що він не має в своєму розпорядженні відповідної суми. Оскільки відповідач порушив договірні зобов'язання, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 4000 доларів США.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позов у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи, враховуючи положення ч. 9 ст. 74 ЦПК України, був повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надав, тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів.
Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 197 ЦПК України.
Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку:
Як вбачається з копії розписки від 13.01.2012 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01.03.2012 року. ( а.с. 3)
Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частина 2 статті 1047 ЦК України, допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей, або кількості речей.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.
Згідно правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63 цс13, який є обов'язковим для суду, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Таким чином, судом встановлено, що 13.01.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, був укладений письмовий договір позики грошей, що підтверджується копією розписки, наданою позивачем до суду. На даний час, відповідач отримані грошові кошти не повернув.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню грошової суми в розмірі 4000 доларів США за письмовою розпискою про отримання коштів від ОСОБА_1, яка, відповідно до Закону, є обов'язковою до виконання, суд дійшов до висновку про обґрунтованість та можливість задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів, які підлягають стягненню у національній валюті України.
Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 645 грн. 87 коп., оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від оплати судового збору при поданні позову, відповідно до ЗУ "Про судовий збір".
Керуючись ст. ст. 525, 526, 536, 612, 614, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212- 215, 224-226 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 645 (шістсот сорок п'ять) грн. 87 коп.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: