Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду від 2 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и л а :

28 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 100 грн. щомісячних аліментів на утримання кожного з двох неповнолітніх дітей.

Рішенням Володимирецького районного суду від 2 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачка посилалася на те, що у порушення вимог закону місцевий суд в оскаржуваному рішенні не навів мотивів, якими він керувався, відмовляючи їй у задоволенні позовних вимог, безпідставно звільнив відповідача від обов'язку сплачувати аліменти на дітей.

При розгляді справи суд не взяв до уваги матеріальне становище позивача та відповідача, не зважив на те, що відповідач ніде не працює та матеріальної допомоги на утримання двох їх спільних дітей не надає.

Визначений нею розмір аліментів у сумі 100 грн. щомісячно, які слід стягнути з відповідача, є значно меншим від передбаченого ч. 2 ст. 182 СК України розміру, проте цей розмір аліментів визначений нею, виходячи з фінансових можливостей відповідача.

Покликаючись на ці обставини, позивачка рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи позивачці у задоволенні її вимог, місцевий суд виходив з того, що батьки зобов'язані самі утримувати дитину до досягнення нею повноліття і не можуть перекладати свої обов'язки стосовно утримання дітей на державу.

Проте погодитися повністю з таким підходом суду до вирішення спору сторін не можна.

Відповідно до законодавства одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Частиною 3 ст. 184 СК України передбачено, що якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 1998 року до 1 грудня 2014 року - дня набрання рішенням Володимирецького районного суду від 17 листопада 2014 року законної сили; від шлюбу мають двох неповнолітніх дочок: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 2, 3зв., 6).

Відповідач ОСОБА_2 офіційно ніде не працює, офіційних доходів не має, за твердженням позивачки, яке залишилося неспростованим, допомоги на дітей не надає.

Позивачка ОСОБА_1 працює вчителем у сільській школі, вказує, що не спроможна сама утримувати двох неповнолітніх дітей, даний позов до відповідача про стягнення 100 грн. щомісячних аліментів на утримання кожного з двох неповнолітніх дітей пред'явила 28 серпня 2015 року (а. с. 1).

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому зважаючи на викладені вище положення сімейного та цивільно-процесуального законодавства, встановлені у справі факти, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ґрунтуються на матеріальному і процесуальному законі, а тому підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 181-184, 191 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду від 2 жовтня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, щомісячні аліменти на утримання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 100 (сто) грн. на кожну дитину, починаючи з 28 серпня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць на кожну дитину допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 267 (двісті шістдесят сім) грн. 96 коп. понесених судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: