АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/398/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Гордєєв В.О.
Провадження № 22-ц/789/1309/15 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, інтереси якої представляє ОСОБА_2 на рішення Бучацького районного суду від 14 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна спільного нажитого подружжям, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про розподіл майна спільного нажитого подружжям.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 17.02.2001 року по 28.02.2013 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають двоє синів: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з нею. За час шлюбу вони придбали фірмовий магазин з готелем по АДРЕСА_2 у м. Бучач, Тернопільської області. 21.03.2005 року ОСОБА_3, як суб'єкт підприємницької діяльності, придбав у Бучацької міської ради земельну ділянку площею 0,1914 га, розташовану по АДРЕСА_2 м. Бучач Тернопільської області. ОСОБА_3 відмовляється добровільно поділити зазначене нерухоме майно, а також те, що з нею проживають їхні неповнолітні діти, позивачка просила поділити спільне сумісне майно та на підставі ч.3 ст. 70 СК України, відступаючи від засад рівності часток, визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного вище нерухомого майна.

Рішенням Бучацького районного суду від 14 листопада 2014 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна спільного нажитого подружжям - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на 2/3 фірмового магазину з готелем та на 2/3 земельної ділянки, загальною площею 0,1914 га, що знаходяться по АДРЕСА_2 посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норми матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1- ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний фірмовий магазин з готелем та земельна ділянка придбані відповідачем за власні кошти з метою здійснення в майбутньому підприємницької діяльності і не є спільним майном подружжя.

З таким висновком суду колегія погоджується.

Згідно ст. 308 ч.1 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що з 17.02.2001 року по 28.02.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбу, від якого мають двох дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, які після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір'ю. З 2010 року ОСОБА_1 разом з дітьми проживає у Канаді, що сторонами не заперечується.

Згідно із ч.1 ст. 24 КпШС України - майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містяться в п.п.1,2 ст. 57 СК України).

05 березня 1997 року ОСОБА_1.(мати) подарувала ОСОБА_3.(сину) трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,4 кв.м. (договір дарування від 05.03.1997 р.)(а.с.24).

29 грудня 2001 року ОСОБА_3 продав цю квартиру ОСОБА_4 за 58080 грн. (а.с. 23).

18.01.2002 року ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі доручення, придбав за 34653 грн., переданих йому останнім, на його ім"я (ОСОБА_3.) у компанії "Аламейн Ентерпрайзіс ГмБХ" фірмовий магазин з готелем по АДРЕСА_2, Тернопільської області (а.с.13).

Стаття 57 ч.1 СК України вказує, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому, їй особисто.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що фірмовий магазин з готелем придбаний ОСОБА_3 за його особисті кошти для використання в майбутньому в інтересах сім"ї (продав власну квартиру за 58080 грн. 29.12.2001 р., а придбав магазин з готелем 18.01.2002 р. за 34653 грн., тобто через два тижні і за нижчу ціну від продажу), а тому він не може бути об"єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Посилання апелянта на те, що спірний об"єкт придбаний за спільні кошти подружжя, колегія до уваги не приймає, оскільки позивачка не назвала суду джерела набуття нею коштів для придбання цього магазину та не підтвердила їх використання жодним доказом. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що подружжя разом прожило лише більше як півроку, позивачка в цей період не працювала, спільних коштів на купівлю магазину не мала, що не заперечував її представник.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 26 березня 2002 року зареєстрований як суб"єкт підприємницької діяльності.(а.с.21).

Рішенням № 794 Бучацької міськради 4 скликання 20 сесії від 16 лютого 2005 року вирішено продати у власність суб"єкту підприємницької діяльності ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення несільськогосподарської діяльності площею 0,1914 га, що розташована в АДРЕСА_2 на умовах договору купівлі-продажу (рішення було оглянуто судом першої інстанції, але не долучене до матеріалів справи).

21.03.2005 року ОСОБА_3, діючи як суб"єкт підприємницької діяльності, придбав у Бучацької міської ради земельну ділянку площею 0,1914га, що розташована по АДРЕСА_2 у м.Бучач, Тернопільської області на якій знаходиться фірмовий магазин з готелем за 31065 грн.

Згідно п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" - відповідно до положень статей 57,61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об"єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність сім"ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюються питання розпорядження таким майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набуті майна.

Стаття 59 СК України вказує, що той із подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім"ї.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до вимог ст.57 СК України, а не яке об"єкт спільної сумісної власності подружжя.

Про те, що спірна земельна ділянка придбана ОСОБА_3 за особисті кошти свідчить довідка № 292/7-19-03-33 від 26.10.2015 р., видана Бучацькою ОДПІ, платіжним дорученням №18 від 17 березня 2005 р. та поясненнями в суді першої інстанції третьої особи - матері ОСОБА_3- ОСОБА_7, проживаючої у Німеччині, що все майно сина було придбано за кошти передані нею особисто для нього і те, що вона фактично утримувала їхню сім"ю. Крім того, в апеляційній інстанції встановлено, що позивачка за час перебування у шлюбі не працювала. Доказів про те, що спірна земельна ділянка придбана за їх спільні кошти (джерело їх набуття або спільна праця) не представлено, що не заперечувалось її представником. Не знайшло свого підтвердження із-за відсутності доказів і посилання апелянта на те, що для придбання спірного майна були вкладені кошти її батька ОСОБА_6, що підтвердив її представник.

Отже, суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, що фірмовий магазин з готелем і земельна ділянка на якій він знаходиться придбаний ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі, але є його особистою приватною власністю.

Доводи апелянта про те, що на її утриманні перебуває двоє дітей, які потребують додаткових витрат відповідно до ст.185 СК, а тому у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя її частка повинна бути збільшена згідно вимог до ст. 70 ч.2 СК України до 2/3 часток, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ці твердження жодним доказом не підтверджено.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться лише до оцінки доказів, які не дають підстав для висновків про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке б могло призвести до неправильного вирішення спору.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам норм матеріального і процесуального прав, зібраним доказам, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Бучацького районного суду від 14 листопада 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Т.С. Парандюк