Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22- ц/778/3340/15
Е.у.№ 335/3267/14-ц
Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

26 листопада 2015 року м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

Суддів: Кочеткової І.В.,

Маловічко С.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В уточненому позові Банк зазначав, що 02 серпня 2005 року ОСОБА_4 отримав кредит в розмірі 21 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 04 серпня 2025 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 49,18 кв. м, житловою площею 31,75 кв. м, яка розташована в АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 рішенням суду ОСОБА_4 оголошено померлим. Станом на 04 квітня 2013 року за кредитним договором рахується заборгованість 59 341,44 доларів США, що еквівалентно 474 138,11 грн. Єдиним спадкоємцем померлого є ОСОБА_3, правонаступник відповідача, яка повинна відповідати за зобов'язання ОСОБА_4 Посилаючись на ці обставини, Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2012 року до участі у справі правонаступником відповідача залучена його мати ОСОБА_3

Справа неодноразово розглядалась судами.

Останнім рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2014 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 59 341,44 доларів США, що еквівалентно 474 138,11 грн. звернуто стягнення на квартиру загальною площею 49,18 кв.м., житловою площею 31,75 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1820 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - зміні у зв'язку з такими обставинами.

Встановлено, що 3 серпня 2005 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого являється ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_4 уклали кредитний договір, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 26 880 доларів США з виплатою 0,92% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і щомісячної комісії у розмірі 0,92% зі строком повернення не пізніше 01 серпня 2025 року. При порушенні позичальником зобов'язань зі сплати кредиту позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у подвійному розмірі, зазначеному в п.1.1, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. За порушення умов договору Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. (або суми в валюті кредиту, еквівалентній за курсом НБУ на день платежу) за кожний день прострочення (том 2: а.с.169-171).

В той же день сторони уклали договір іпотеки, згідно якому в забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором останній надав в іпотеку Банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, вартістю 106 155 грн. (том1:а.с.12-14).

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 3 березня 2011 року ОСОБА_4 оголошено померлим, рішення набрало законної сили ІНФОРМАЦІЯ_1 (том1:а.с.52).

19 квітня 2011 року Орджонікідзевським відділом РАЦ м. Запоріжжя зроблено актовий запис про смерть ОСОБА_4, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 16а.с.53).

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 являється його мати ОСОБА_3, яка 11 травня 2011 року звернулася до Третьої запорізької державної нотаріальної контори м. Запоріжжя із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру ОСОБА_3 не отримала, оскільки спадкове майно знаходиться під арештом (том1:а.с.70, 128).

Про смерть боржника ОСОБА_3 повідомила суд 24.04.2012 року (том1:а.с.51).

З вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки до спадкоємця померлого боржника в порядку ст.1281 ЦК України Банк звернувся до суду у цій справі 06.04.2013 року, подавши уточнений позов від 06.04.2013 року, в якому розмір заборгованості визначений 59 341,44 долари США. Вимога до нотаріальної контори заявлена Банком 05.04.2013 р., розмір боргу в ній зазначений в тій же сумі - 59 341, 44 долари США (том1:а.с.105,168,170).

За розрахунками Банку, доданими до первісного позову у цій справі, пред'явленого до ОСОБА_4, розмір заборгованості за кредитом станом на 19 серпня 2011 року становив 64 368, 20 доларів США, із яких за тілом кредиту 22 288, 25 доларів США, за процентами 14 968, 7 доларів США, за комісією 2 494, 89 доларів США, а також 24 616,36 доларів США - пені та штрафи (том 1: а.с.8-10).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 02.08.2005 р., розмір заборгованості за кредитом станом на день смерті ОСОБА_4 становив 58 946,72 доларів США, із яких: за тілом кредиту 22 107, 99 доларів США, за відсотками 13 665,04 долари США, за комісією 2 305,90 доларів США , пеня 20 867, 79 (том1: а.с.153-161) .

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Разом з тим, як зазначено у правових позиціях Верховного Суду України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі 6-33цс15, необхідно враховувати наступне.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємця померлого боржника в уточненому позові від 06.04.2013 року .

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки у межах яких кредитор здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, а не є строком позовної давності, як зазначив суд.

Задовольняючи позов Банку, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_4 не виконав умови кредитного договору, розмір заборгованості станом на 04.04.2013 року становить 59 341,44 долари США , а тому на підставі ст.ст. 1218, 1269,1296 ЦК України і ст.ст.35, 39 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення вказаної заборгованості підлягає зверненню стягнення на іпотечне майно із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Дійшовши правильного висновку про обґрунтованість вимог Банку, суд першої інстанції не перевірив, чи правильно визначена Банком заборгованість за кредитом, не зазначив у судовому рішенні всі її складові, а також початкову ціну продажу, що за змістом ст.309 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення.

Зокрема, судом не враховано, що заочним рішенням суду від 19 жовтня 2006 року з ОСОБА_4 на користь Банку достроково стягнута вся сума заборгованості за вказаним кредитним договором, розмір якої станом на 11.07.2006 року становив 22 152,58 доларів США , що за курсом НБУ становило 111 870,38 грн., із яких 20 839,39 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 1019,36 доларів США - за відсотками, 189 доларів США - комісії, 104,80 доларів США - пені (том 2: а.с.17-18).

В правовій позиції Верховного Суду України у справі за №6-1206 цс15 від 23 вересня 2015 року зазначено, що у відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи із системного аналізу ст.ст.525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-100 цс 14 від 3 вересня 2014 року за правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Зважаючи на те, що судовим рішенням від 19 жовтня 2006 року з боржника на користь Банку вже стягнута вся сума заборгованості за тілом кредиту у загальній сумі 20 839,39 доларів США, із яких 20717,34 долари США - поточної, 122,05 доларів США - простроченої заборгованості, даних про надання Банком позичальнику ОСОБА_4 додаткових кредитних коштів за цим кредитним договором матеріали справи не містять, суд першої інстанції безпідставно визначив розмір заборгованості за вже стягнутим тілом кредиту у розмірі 22 288, 25 доларів США.

У відповідності з умовами кредитного договору і вимог ст.1048 ч.1 ЦК України Банк має право на одержання від позичальника процентів і комісії, нарахованих на 20 839,39 доларів США (тіло стягнутого кредиту), розмір яких на час смерті боржника становив 13 665,04 долари США і 2305,90 долари США відповідно, а також на пеню, нараховану за правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України - за рік до смерті боржника, у розмірі 7 617,03 долари США .

Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором на час смерті боржника, в рахунок якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки, становить 44 427, 36 доларів США, із яких заборгованість за тілом кредиту 20 839,39 доларів США, заборгованість за відсотками 13 665, 04 долари США, заборгованість з комісії 2 305 ,90 долари США і пеня 7 617, 03 долари США, що за курсом НБУ на час відкриття спадщини становило 352 753, 24 грн.

Як зазначено у п. 42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» N 5, 30.03.2012р, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК . Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вимоги ст.39 Закону України «Про іпотеку не виконав», резолютивну частину судового рішення виклав не у відповідності з вимогами закону. Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст.ст.39 та 43 Закону «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст.38,39 Закону «Про іпотеку» Верховний Суд України в своїх постановах №6-61 цс 15 від 21.05.2015 року, 6-1935 цс 15 від 07.10.2015 року дійшов правового висновку, що у розумінні норми ст.39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, визначеною ст.38 цього закону.

При укладенні договору іпотеки сторони узгодили ринкову вартість іпотечного майна і визначили її вартість станом на серпень 2005 року у сумі 106 155 грн. (том1: а.с.12 зворот).

На час розгляду справи ринкова вартість іпотечного майна значно збільшилася і відповідно до звіту про оцінку майна від 05.11.2015 року, складеного незалежним оцінювачем ФОП ОСОБА_5, становить 265 732 грн.

Сторони в засіданні апеляційного суду не заперечували проти встановлення початкової ціни продажу предмету іпотеки у відповідності зі звітом від 05.11.2015 року .

Викладене свідчить про те, що при вирішенні спору суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором , укладеним між ОСОБА_4 і Банком 2 серпня 2005 року, визначеної станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 - день смерті боржника, у розмірі 44 427, 36 доларів США, що за курсом НБУ на час відкриття спадщини складало 352 753, 24 грн., із яких заборгованість за тілом кредиту 20 839,39 доларів США, заборгованість за відсотками 13 665, 04 долари США, заборгованість з комісії 2 305 ,90 долари США і пеня 7 617, 03 долари США, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 49,18 кв.м., житловою площею 31,75 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-прождажу від 03.08.2005 року. Звернення стягнення провести із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 265 732 грн.

Доводи апеляційної скарги про порушення Банком вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення позичальнику (його правонаступнику) досудової вимоги не спростовують висновків суду про обґрунтованість позову. Вказана обставина не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Судові витрати, понесені Банком у цій справі, підлягають віднесенню на користь держави, оскільки ОСОБА_3 являється інвалідом другої групи і на підставі ст.5 ч.1 п.9 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнена.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2014 року в цій справі змінити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZPAAGF50090015 від 02 червня 2005 року , укладеним з ОСОБА_4, в розмірі 44 427, 36 доларів США, визначеної станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 - дату смерті позичальника, яка включає:

заборгованість за тілом кредиту 20 839,39 доларів США,

заборгованість за відсотками 13 665, 04 долари США,

заборгованість з комісії 2 305 ,90 долари США ,

пеня 7 617, 03 долари США,

звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, загальною площею 49,18 кв.м., житловою площею 31,75 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_4, спадкоємцем якого являється ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-прождажу від 03.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим №1465.

Звернення стягнення на предмет іпотеки провести із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну продажу предмету іпотеки 265 732 грн.

Судові витрати Банку у цій справі віднести на користь держави.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: