Провадження № 22ц/790/7175/15 Головуючий 1-ї інст. - Калмикова Л.К.
Справа № 619/1317/15-ц Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Піддубного Р.М., Малінської С.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування заборгованості в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього 36627 грн. 30 коп. в порядку регресу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 жовтня 2011 року між ПрАТ «СК «Арсенал страхування» та ОСОБА_1 було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № АА/5973760.

15 листопада 2011 року на 33 км а/ш Харків - Щербаківка сталася ДТП за участю автомобіля «ВАЗ», д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, та автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2

Згідно постанови Дергачівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2011 року вказана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм автомобіля «ВАЗ», д/н НОМЕР_2, ОСОБА_1

23 лютого 2012 року до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування звернувся ОСОБА_3

Відповідно до умов договору страхування ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відшкодувало ОСОБА_3 витрати на ремонт автомобіля в сумі 36627 грн. 30 коп., що підтверджується платіжним дорученням.

ПрАТ «СК «Арсенал страхування» для досудового врегулювання спору направило відповідачу претензію № 270612-818/К від 27 червня 2012 року з вимогою сплатити страхове відшкодування в порядку регресу. На день подачі позовної заяви страхове відшкодування не було відшкодовано, у зв'язку з чим позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року в задоволені позовних вимог ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Арсенал страхування» просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 15 листопада 2011 року на 33 км а/ш Харків - Щербаківка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Subaru», д.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2

Відповідно до постанови Дергачівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2011 року ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та підданий адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів № АА /5973760 від 15 жовтня 2011 року позивач взяв на себе обов'язок в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування, а відповідач зобов'язався, дотримуватись умов договору страхування, передбачених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

23 лютого 2012 року до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування звернувся ОСОБА_3

Згідно звіту № 62 від 07 лютого 2012 року, наданого ФОП ОСОБА_4, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Subaru», д/н НОМЕР_1, в результаті його пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді склала 63160 грн. 58 коп., що прирівнюється до ринкової вартості автомобіля на момент дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до зобов'язуючої пропозиції вартість придатних залишків автомобіля «Subaru», д/н НОМЕР_1 становить 12300 грн.

Відповідно до умов договору страхування приватне акціонерне товариство «СК «Арсенал страхування» відшкодувало ОСОБА_2 витрати на ремонт автомобіля в сумі 36627 грн. 30 коп., що підтверджується платіжним дорученням.

27 червня 2012 року позивач направив на адресу відповідача претензію № 270612-818/К з вимогою сплатити страхове відшкодування в порядку регресу, яка залишена без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропущення позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що до вимог позивача про відшкодування збитків, понесених ним у результаті виплати страхового відшкодування, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки, перебіг якої почався з 15 листопада 2011 року. Крім того, застосовуючи строк позовної давності суд першої інстанції виходив того, що на підтвердження заподіяння відповідачем шкоди у розмірі 36627 грн. 30 коп. позивач належних доказів не надав.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Відповідно до роз'яснень п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв'язку з порушенням умов договору страхування. Проценти, неустойка виплачуються страховиком через несвоєчасне виконання ним власного зобов'язання перед страхувальником (стаття 992 ЦК) і не можуть бути стягнуті у порядку суброгації з особи, винної в завданні шкоди. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Згідно ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 роз'яснено, що до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

В даному випадку має місце право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, а тому початком перебігу строку позовної давності є дата виплати страхового відшкодування - 17 квітня 2012 року. Таким чином, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Крім того, відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено заподіяння йому шкоди належними доказами. Суд виходив з того, що відсутні підстави для твердження про відсутність повідомлення у 3-денний строк про настання страхового випадку. Матеріал справи не містять безспірних доказів, що встановлений розмір шкоди, є прямим наслідком дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 15 листопада 2011 року.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право відповідача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Судова колегія вважає, що позовна заява приватного акціонерного товариства «Арсенал страхування» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Така ж правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року по справі № 6-284цс15 і відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Предметом доказування у даній справі є не сам по собі факт несвоєчасного повідомлення відповідачем про настання страхового випадку, а факт заподіяння позивачу збитків внаслідок несвоєчасного повідомлення відповідачем про дорожньо-транспортну пригоду, пов'язаний з необґрунтованою виплатою потерпілому страхового відшкодування через неможливість перевірки страховиком власними силами обставин ДТП.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, обмежившись підставою відмови в позові, пов'язаною з застосуванням строку позовної давності.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що факт настання страхового випадку позивачем не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами; вина відповідача у дорожньо-транспортній пригоді підтверджена документально (постанова Дергачівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2011 року), позивачем такий факт визнано шляхом сплати потерпілому страхового відшкодування, про дорожньо-транспортну пригоду ОСОБА_1 сповістив страхову компанію в той же день по телефону.

Таким чином, перелічені обставини дають підстави судовій колегії зробити висновок, що приватним акціонерним товариством «Арсенал страхування» не доведено належними й допустимими доказами факту заподіяння йому збитків, які полягають у необґрунтованій виплаті страхового відшкодування потерпілому у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце з участю ОСОБА_1 внаслідок несвоєчасного повідомлення останнім про таку дорожньо-транспортну пригоду.

Враховуючи наведене, позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування заборгованості в порядку регресу задоволенню не підлягає.

За вказаних обставин, наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги страхової компанії, оскільки відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» якщо помилки в рішенні стосуються правового обґрунтування, то їх усунення необхідно вважати зміною рішення.

З врахуванням того, що підстава відмови судом першої інстанції у позові не ґрунтується на вимогах закону, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає зміні з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року скасувати, ухвалите нове.

У задоволені позову приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування заборгованості в порядку регресу відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -