Справа № 128/3398/14-ц Провадження № 22-ц/772/98/2015Головуючий в суді першої інстанції Гриценко І. Г.
Категорія 50 Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Нікушина В.П.

суддів Іващука В.А., Стеблюк Л.П.,

при секретарі Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2014 року, ухвалене по даній справі,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 45 965, 11 грн. та судові витрати.

Мотивуючи вимоги позовної заяви, ОСОБА_3 зазначила, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.04.2012 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно в розмірі 600,00 грн. з 07.03.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу не сплачував аліменти, які присуджені судом, що підтверджується розрахунком заборгованості, виданим державним виконавцем Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького МУЮ. Заборгованість останнього зі сплати аліментів станом на 01.01.2014 року складала 13083,25 грн. Викладене послужило підставою для звернення з позовом в суд про стягнення пені за прострочення сплати аліментів з відповідача.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 3989, 81 грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та 243, 60 грн. судового збору. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, зазначив, що в даному випадку застосування судом першої інстанції ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України є безпідставним, оскільки його вина у невиконанні рішення суду про стягнення аліментів відсутня. Скаржник вважає висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи та дослідженим під час судового розгляду доказам.

Також рішення суду від 07.11.2014 року оскаржила позивач - ОСОБА_3 В апеляційній скарзі вона просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, вона посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що при прийняті оскаржуваного рішення суддя вийшла за межі своїх повноважень. Зокрема позивачем в ході розгляду справи було надано висновок експертного дослідження, відповідно до якого, сума пені становила 45 965, 11 грн. З даним висновком відповідач не погодився лише в частині визначення періоду, за який була нарахована пеня, оскільки на його думку мала б бути нарахована пеня з урахуванням позовної давності. Не зважаючи на вказані обставини, суд провів повторну експертизу, про яку сторони не просили, не маючи на це жодних процесуальних прав.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, ОСОБА_3, ОСОБА_3 їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищезазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.04.2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (а. с. 6). Від шлюбу мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.04.2012 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3, на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1., щомісячно в розмірі 600,00 грн., починаючи з 07.03.2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вищевказаного рішення суду 25.04.2012 року Ленінським районним судом м. Вінниці було видано виконавчі листи (а. с. 8).

Згідно довідки-розрахунку державного виконавця Вишенського відділу ДВС Вінницького МУЮ у ОСОБА_3 виникла заборгованість по виплаті аліментів (а. с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача обов'язок сплачувати аліменти виник з моменту подання вказаного позову і набуттям законної сили рішенням суду про стягнення аліментів, відповідач обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти, оскільки останній з'являвся до державного виконавця з проханням повідомити суму заборгованості, яка виникла у нього по сплаті аліментів та надати йому реквізити для подальшого погашення цієї заборгованості (а. с. 60).

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції безпідставними, правові підстави для стягнення неустойки за виниклу заборгованість по сплаті аліментів, яка виникла в зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення аліментів відсутні, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Про те, що обов'язковою умовою для стягнення неустойки є наявність вини платника у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, звернуто увагу в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зокрема, звертаючись з даним позовом в суд ОСОБА_3 не навела будь-яких доказів на підтвердження обставин, що прострочення сплати аліментів сталося з вини відповідача та не спростувала доводів останнього в цій частині.

Обов'язок довести та підтвердити вину відповідача в даному випадку покладаються саме на позивача. Встановлені ж по справі обставини вказують на те, що ОСОБА_3 не був обізнаний про стягнення з нього аліментів. Такі висновки ґрунтуються на наступних обставинах.

Справа про стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання малолітньої доньки розглянута судом в заочному режимі.

Після ухвалення рішення його виконання здійснювалось виконавчою службою Вишенського відділу ДВС Вінницького МУЮ, якою всі документи виконавчого провадження направлялись ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2, в той час коли під час розгляду справа судом він вказував місце свого проживання за адресою АДРЕСА_1

Частиною 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений порядок надсилання документів виконавчого провадження, а саме: копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Доказів того, що ОСОБА_3 постанова про відкриття виконавчого провадження направлялась з дотриманням вимог Закону у справі не наведено.

З огляду на встановлені обставини ОСОБА_3 не можна вважати винним у несвоєчасній сплаті аліментів після відкриття виконавчого провадження.

04.02.2014 року ОСОБА_3, за його твердженнями стало відомо про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки. В цей же день ним була погашена заборгованість в сумі 13 083, 25 грн.

Дана обставина навпаки свідчить про те, що ОСОБА_3 не мав наміру ухилятись від сплати аліментів.

Висновки суду першої інстанції щодо вини ОСОБА_3 у несплаті аліментів суперечать встановленим по справі обставинам. Наявна у справі довідка Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (а.с. 60), на яку посилався суд першої інстанції, навпаки свідчить про те, що 27.01.2014 року ОСОБА_3 з'явився до виконавчої служби де йому було повідомлено про заборгованість по аліментам, яку він погасив 04.02.2014 року, тобто через 5 днів.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на положеннях ст. 180 СК України, згідно якої батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто суд визнавши винним відповідача у невиконанні батьківських обов'язків стягнув з нього пеню.

Проте, стягнення неустойки відповідно до ст. 196 СК України передбачено за несвоєчасну сплату аліментів, а не за неналежне виконання батьківських обов'язків.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду і за своїми наслідками тягнуть скасування оскаржуваного рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача, то вони є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі ст. 196 СК України та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2014 року ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя Підпис В. П. Нікушин

Судді: Підпис В. А. Іващук

Підпис Л. П. Стеблюк

Згідно з оригіналом

Суддя Апеляційного суду

Вінницької області ________ В. П. Нікушин