У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 березня 2012 року, є власником житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого у АДРЕСА_1.

З ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі, який 29 березня 2013 року розірвано. Відповідачка зареєстрована у вказаному будинку, однак з 2011 року в ньому не проживає, її речей у будинку немає, але перебування її на реєстраційному обліку створює йому перешкоди у вільному розпорядженні належним йому нерухомим майном.

У зв'язку з цим позивач просив суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірним житлом.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком з господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 понад 1 рік без поважних причин не проживала, доказів про їх поважність не надала, тому відповідно до ст. 405 ЦК України остання підлягає виселенню.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 березня 2012 року та витягу з реєстру прав на нерухоме майно ОСОБА_3 прийняв у спадщину та йому належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 6, 8).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1999 року, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 29 березня 2013 року шлюб розірвано (а. с. 9).

Згідно довідки № 109 від 08 липня 2014 року ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Проте відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Як убачається з акту, складеного мешканцями будинків АДРЕСА_3, АДРЕСА_2 та завіреному головою вуличного комітету, відповідачка ОСОБА_4 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з 2011 року ( а. с. 4), цей факт не заперечує і сама відповідачка (а. с. 38).

Разом з цим суди, ухвалюючи рішення про визнання відповідачки такою, що втратила право користування, не звернули уваги та не перевірили доводи її заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, що у сторін є дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 39), місце проживання якої визначено з матір'ю за домовленістю сторін (а. с. 9) та поважність причин відсутності відповідачки у спірному житлі.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, або одного із них.

Як убачається з довідки КЗШ № 122 м. Кривого Рогу № 561 від 10 липня 2014 року і копії заяви ОСОБА_4 місцем мешкання неповнолітньої ОСОБА_6 є адреса: АДРЕСА_1 (а. с. 41-42).

Тобто суди, не врахувавши вказаних обставин, не з'ясувавши та не перевіривши, чи є у відповідачки інше житло, де зареєстрована неповнолітня ОСОБА_6, та чи не порушується її право на житло, дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на ст. 391 ЦК України та ту обставину, що має намір продати будинок, однак реєстрація відповідачки у будинку перешкоджає продажу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин судам належало перевірити, кому належав на праві власності спірний будинок на момент реєстрації в ньому відповідачки; чи не відбулася зміна власника будинку та чи у зв'язку з цим не втратила відповідачка право користування жилим будинком, оскільки таке право є похідним від права власності на будинок.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи і на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від15 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко