Справа № 303/6091/15-ц
№ 2/303/3306/15
Рядок стат.звіту - 25
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2015 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді Гутій О.В., при секретарі Бабинець З.Ю., з участю позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в якому просить визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо включення до тексту кредитного договору №MKA0GA від 28.03.2008 року умову про обовязок сплати ОСОБА_1 винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів та нарахування такої винагороди незаконним; визнати умову кредитного договору №MKA0GA від 28.03.2008 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, щодо обовязку останнього сплачувати винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною; зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути кошти отримані в рахунок сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від зарезервованих ресурсів та направити кошти на оплату заборгованості по тілу кредиту.

Позов мотивує тим, що 28 березня 2008 року між позивачем, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №MKA0GA від 28.03.2008 року, згідно умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати позивачу кредит у розмірі 30000 (Долар США) на термін до 27.03.2023 року, а позивач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач вказує на те, що укладений договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлений особливий порядок укладення. Однак, позивач вважає, що умови кредитного договору суперечать Закону України «Про захист прав споживача», оскільки відповідачем на сьогоднішній день не надано позивачу ні оригіналу кредитного договору, ні невідємних додатків до кредитного договору (Додаток №1 та Додаток №2). Неодноразові усні та письмові звернення до відповідача не дали результатів, і лише 18.08.2015 року було надано письмову відповідь та додано запитувані ксерокопії документів, зокрема Додаток №2 до кредитного договору. 11.08.2015 року відповідачем було надано довідку, згідно якої заборгованість позивача за вказаним кредитним договором становить 40 770,17 (Дол.США). За допомогою підрахунків незрозумілою виникла різниця у розмірі 1 247,16 (Дол.США). Як вбачається з графіку за період з 28.03.2008 року по 31.12.2014 року позивач отримав кошти, у розмірі 1 783,71 (Дол.США), як оплату винагороди за резервування ресурсів. Однак, даний споживчий кредит не потребував операції з резервування коштів, і отже умови про сплату винагороди за необовязкове резервування, яке не передбачене чинним законодавством, включені до кредитного договору безпідставно. Крім того, Додаток №1 до кредитного договору взагалі не відповідає Додатку до Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою Правління НБУ 10.05.2007 року №168. Також на позивача повністю віднесено всі витрати по девальвації гривні і зростанню курсу валют.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, проте подав заперечення проти позову, в якому просить у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у ньому. Також просить застосувати позовну давність.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

У судовому засіданні належними доказами встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №MKA0GA від 28.03.2008 року, згідно умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати позивачу кредит у розмірі 30000 (Долар США) на термін до 27.03.2023 року, а позивач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 5-10). Щомісячний платіж на погашення кредиту 392,03 дол. США згідно графіка погашення кредиту, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагород, комісій (п. 8.1.) (а.с. 11-13);

Також у розділі 4 договору передбачено резервування банком ресурсів у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (Додаток № 2 ) до даного Договору і надає позичальнику право на їх використання, за яке позичальник сплачує банку винагороду за резервування резурсів у розмірі, визначеному у п. 8.1. Договору.

Отже, як вбачається Додатку № 2 до Договору сума коштів за резервування кредитних ресурсів входить до складу щомісячного ануїтетного платежу за договором, загальний розмір якого щомісячно становить 392,03 дол. США.

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлення за обопільною згодою сторін договору винагороди за резервування кредитних ресурсів не було заборонено законом на момент укладення договору, не суперечило загальним засадам цивільного законодавства і сторони були вправі, розпоряджаючись своїми цивільними правами на власний розсуд, визначити такі умови договору. Встановлення вказаної винагороди не суперечило Правилам НБУ та нормам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на день укладення договору). Згідно вимог ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, не мають зворотної сили в часі акти цивільного законодавства, які встановлюють нові обов'язки, правила, обмеження, додаткові умови здійснення певної діяльності тощо.

Посилання позивача на Правила резервування коштів за залученими уповноваженим банком депозитами і кредитами (позиками) в іноземній валюті від нерезидентів, затверджені постановою Правління НБУ від 18.06.2008 № 171 (реєстрація в Мінюсті від 09.07.2008 за № 617/15308), безпідставні, оскільки відповідна редакція Закону та Правила резервування коштів набрали чинності після укладення договору (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» з 16.10.2011, Правила з 01.08.2008) і як такі не регулюють спірні правовідносини.

Також є безпідставним посилання позивача на недійсність п. 8.1. Кредитного договору з тієї підстави, що ні він, ні відповідач не могли передбачати зростання курсу долара по відношенню до гривні в чотири рази. Так, коливання курсів валют, валютні ризики стосуються обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, позивачем не було доведено, що положення Кредитного договору щодо резервування ресурсів суперечать вимогам Закону, а тому вимоги позивача є безпідставними і не підлягають до задоволення.

Що стосується клопотання відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до такого висновку.

Згідно із ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оспорюваний кредитний договір укладений 28 березня 2008 року, до суду з позовом про визнання його недійсними позивач звернулася 17 вересня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. У звязку з цим, пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, також є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 209, 215-218 ЦПК України, ст. ст. 4, 15,16, 203, 217, 1054 ЦК України, ст.ст. 11,18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» суд,-

Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали учать у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча О.В.Гутій