Ухвала

іменем україни

04 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання житлового будинку та земельної ділянки об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 09 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що з 2009 року проживали з відповідачем однією сім'єю, вели з нею спільне господарства, у ОСОБА_3 та відповідача народилася спільна дитина, а ОСОБА_4, яка є матір'ю ОСОБА_3, проживала з ними як член сім'ї та мала з останніми спільний бюджет.

27 квітня 2011 року сторони за спільні кошти придбали будинок та земельну ділянку площею 0,0404 га за адресою: АДРЕСА_1. Будинок оформили на відповідача, після чого вселилися та до 2013 року постійно проживали у вказаному будинку, однак після того як відносин з відповідачкою зіпсувалися, остання заявила, що є одноособовою власницею будинку.

Враховуючи наведене, позивачі просили встановити факт проживання сторін однією сім'єю, визнати вищезазначені житловий будинок та земельну ділянку об'єктом права спільної сумісної власності сторін та визнати за кожним із них право власності на 1/3 частини будинку та земельної ділянки.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 14 травня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 09 липня 2014 року, позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 29 січня 2010 року.

Визнано житловий будинок з господарськими та надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0404 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/3 частини житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0404 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 27 квітня 2011 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) був укладений договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,0404 га, яка розташована по АДРЕСА_1

У цей же день між ОСОБА_7, ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_5 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1

Визнаючи факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 27 січня 2010 року (момент розірвання попереднього шлюбу, в якому перебувала ОСОБА_5) однією сім'єю, суди виходили з того, що сторони мають спільну дитину, а також в судових засіданнях останні неодноразово підтверджували, що проживали разом, спільно харчувалися, облаштовували побут тощо. Крім того, факт спільного проживання також підтверджуються фотокартками, які містяться в матеріалах справи, а також показами свідків, які підтвердили, що сторони проживали фактично у цивільному шлюбі.

Встановивши факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім'єю, суди правильно визнали вищезазначені житловий будинок та земельну ділянку об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про те, що рішення судів в цій частині підлягають залишенню без змін, оскільки ухвалені на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Разом з тим, визнаючи спірний будинок та земельну ділянку об'єктом спільної сумісної власності також й іншого позивача ОСОБА_4 та визнаючи за нею право власності на 1/3 частини вказаного нерухомого майна, суди на підставі ч. 4 ст. 368 ЦК України виходили з того, що майно було придбано в результаті спільної праці і за спільні грошові кошти членів сім'ї.

Однак повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів не може виходячи із наступного.

Відповідно до п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК України , статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції"; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV "Про особисте селянське господарство").

Згідно зі ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 1 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" визначено, що члени сім'ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

У даному випадку посилання на ч. 4 ст. 368 ЦК України можливе лише тоді, коли позивачем ОСОБА_4 буде доведено, що вона є членом сім'ї ОСОБА_5

За змістом ч. 4 ст. 368 ЦК України для набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на певне майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Між тим матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 є членом сім'ї ОСОБА_5, і, як наслідок, позивачем не доведено, що спірне майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти.

Враховуючи, що суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення в частині визнання спірного будинку та земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та визнання за нею права власності на 1/3 частини вказаного нерухомого майна не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим рішення судів попередніх інстанцій в іншій частині підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 09 липня 2014 року в частині визнання спірного будинку та земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та визнання за нею права власності на 1/3 частини вказаного нерухомого майна скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська