Провадження № 22-ц/783/4461/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника Львівського міського центру зайнятості - Савки В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, за участі третьої особи - Львівського міського центру зайнятості, про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку, компенсації за неоплачені дні щорічної основної відпустки та неоплачені листки непрацездатності, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

19 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про розірвання трудового договору № 599, укладеного 30 червня 2004 року між сторонами, зобов'язання внести запис про звільнення, стягнення середнього заробітку, компенсацію за неоплачені дні щорічної основної відпустки та неоплачені листки непрацездатності, відшкодування моральної шкоди. Позов мотивувала тим, що з 2004 року по 2012 рік працювала у відповідача реалізатором. У вересні 2011 року захворіла, і з того часу на роботу не з'являлася у зв'язку з перебуванням на лікарняному до 08 лютого 2012 року. Незважаючи на звернення у січні 2014 року до неї підприємця ОСОБА_4 з пропозицією розірвати трудовий договір, такий розірваний не був, оскільки у зв'язку з хворобою не могла з'явитися до центру зайнятості. В лютому отримала інвалідність ІІ групи безстроково. Після цього відповідачу неодноразово направляла письмові заяви про розірвання трудового договору, видачу трудової книжки, здійснення усіх належних виплат, проте такі заяви залишилися без відповіді. Трудова книжка відповідачем повернута після відповідного реагування органів прокуратури 05 травня 2014 року, запис про розірвання договору в таку не внесено, розрахунок при звільненні не проведено.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, за участі третьої особи - Львівського міського центру зайнятості, про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку, компенсації за неоплачені дня щорічної основної відпустки та неоплачені листки непрацездатності, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Розірвано безстроковий трудовий договір, укладений 30 червня 2004 року між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, зареєстрований у Сихівському районному центрі зайнятості м. Львова за номером 599.

Зобов'язано фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 внести до трудової книжки ОСОБА_2 запис про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 9 лютого 2012 року по 5 травня 2012 року у розмірі 2705 (дві тисячі сімсот п'ять) гривень 45 (сорок п'ять) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн..

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним та таким, що підлягає зміні з огляду на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Посилається на ст. 117 КЗпП в обґрунтування обов'язку роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та зазначає, що відповідач з 09 лютого 2012 року жодних виплат з нею не провела. Крім цього, вважає, що визначений судом строк повернення їй трудової книжки 05 травня 2012 року не є правильним, оскільки така не була їй видана із записом про звільнення відповідно до норм чинного законодавства. Звертає увагу не незаконність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки через відсутність належних доказів її перебування у щорічних відпустках. Зазначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Крім цього, суд неповно з'ясував обставини справи та порушив норми матеріального права, вирішивши відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що факти багаторазового звернення до контролюючих та правоохоронних органів заподіяли їй фізичних та моральних страждань. Просить змінити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року в частині проведення розрахунку та виплат усіх грошових компенсацій в сумі 44 016 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника Львівського міського центру зайнятості - Савки В.С.,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині розірвання безстрокового трудового договіру, укладеного 30 червня 2004 року між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, зареєстрованого у Сихівському районному центрі зайнятості м. Львова за номером 599 та зобов'язання фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 внести до трудової книжки ОСОБА_2 запис про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України - апелянтом не оскаржується.

З матеріалів справи вбачається наступне.

30.06.2004 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4, як фізичною особою - підприємцем, укладено безстроковий трудовий договір, зареєстрований у Сихівському РЦЗ м. Львова за № 599, згідно з яким ОСОБА_2 прийнята на роботу реалізатором (а.с. 119-120).

З пояснень позивачки вбачається, що з вересня 2011 року вона у зв'язку з хворобою перебувала на лікарняному до 08.02.2012 року включно.

09 лютого 2012 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності безстроково (а.с. 3).

17.02.2012 року ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_4 заяву, якою вона виявила бажання розірвати трудовий договір (а.с. 24).

З 01.01.2012 року ОСОБА_4 припинила підприємницьку діяльність у зв'язку з закінченням строку договору оренди приміщення на ринку «Шувар» та повернула свідоцтво платника єдиного податку (а.с. 76, 87).

З довідки ДПІ у Сихівському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львіській області від 12.02.2015 року за № 2548/10/13-50-17-01/212 вбачається, що фізична особа - підприємець ОСОБА_4 доходів від підприємницької діяльності з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року не отримувала (а.с. 77, 93).

05.05.2012 року ОСОБА_4 в прокуратурі видала ОСОБА_2 її трудову книжку.

З повідомлення Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 05.06.2014 року за № 2543/04 вбачається, що з табелів обліку робочого часу та розрахунково-платіжних відомостей нарахувань та виплати заробітної плати за період 2004-2011 років інспекцією встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у чергових відпустках, а саме з 01.06.2005 року по 24.06.2005 року, з 01.06.2006 року по 23.06.2006 року, з 03.05.2007 року по 25.05.2007 року, з 07.04.2008 року по 30.04.2008 року, з 02.03. 2009 року по 25.03. 2009 року, з 01.02.2010 року по 24.02. 2010 року та з 04.01.2011 року по 28.01.2011 року. За всі вищевказані періоди перебування ОСОБА_2 у чергових відпустках їй проведена виплата коштів про отримання яких нею було вчинено підписи в графі про їх отримання в розрахунково-платіжних відомостях нарахувань та виплати заробітної плати (а.с. 141-142).

Умови, тривалість і порядок надання відпусток працівникам визначеноКодексом законів про працю України та Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР.

Згідно із ч. 1ст. 75 КЗпП України та статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 3ст.79 КЗпП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Згідно з ч. 5ст. 11 Закону України «Про відпустки» забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд.

Частиною другоюст. 12 цього Закону передбачено, що невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що ОСОБА_2 використала чергові відпустки за період роботи з липня 2004 року по травень 2011 року.

Будь-яких належних доказів у спростування вищевказаних обставин встановлених інспекцією позивачем не надано.

Відсутні і докази про звернення ОСОБА_2 до роботодавця із відповідними вимогами про надання їй чергових відпусток за період 2004-2011 років, але у наданні таких їй було відмовлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки за період з липня 2004 року до травня 2011 року.

Відповідно до ст. 82 КЗпП період вимушеного прогулу включається до стажу, який надає право на щорічну відпустку.

Отже компенсація за невикористану відпустку повинна бути виплачена за період з червня 2011 року по 04 травня 2012 року.

Згідно ч. 2ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток (далі - Порядок).

Пунктом 2 розділу II Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної основної і додаткової відпусток, а також грошової компенсації за невикористану відпустку здійснюється також відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Виходячи зі змісту наведеної норми, як для оплати часу щорічної відпустки, так і для виплати компенсації за невикористані відпустки, встановлений єдиний порядок обчислення середньої заробітної плати.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до абз. 4 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставіст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом «Про відпустки» (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання що з ФОП ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 необхідно стягнути компенсацію за 22 дні (20 днів чергової відпустки, 2 дні за попередні періоди) невикористаної відпустки в сумі 713,92 грн. (11 520,00 : (365-10) х 22 = 713,92).

Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58, якими визначено порядок ведення трудових книжок, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним.

Зі змісту п. 4.1 Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки» вбачається, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжкиабо розрахункувін визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Сторонами не заперечується, що трудова книжка була видана ОСОБА_2 05 травня 2012 року без запису про її звільнення в прокуратурі під час розгляду скарги останньої.

За таких обставин відповідач після 05 травня 2012 року була позбавлена можливості внести запис до трудової книжки позивачки про звільнення.

У такому випадку обов'язок доводити ту обставину, що відсутність належного запису в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові - позивачці.

Оскільки, докази про те, що відсутність запису у трудовій книжці про звільнення позивачки за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України перешкоджало її працевлаштуванню відсутні, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулуза весь час затримки видачі трудової книжки, а саме з 09.02.2012 року по 05.05.2012 року.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок) передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата (абз. 3 п. 2). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами і доповненнями) передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до другого абзацу пункту 4 вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Останнім абзацом пункту 4 цього Порядку визначено, що коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

З матеріалів справи вбачається, що з жовтня 2011 року по лютий 2012 року позивачка перебувала на лікарняному і відповідно їй було виплачено (частково) допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, яка не може бути врахована при обчисленні середньої заробітної плати.

Отже розрахунок середньої заробітної плати повинен проводитись виходячи з встановленого позивачу окладу в розмірі 960,00 грн.

Таким чином, вимушений прогул ОСОБА_2 тривав з 09 лютого 2012 року до 05 травня 2012 року, тобто до часу повернення трудової книжки, а саме - 59 днів.

(960 + 960) : (20 + 22)= 45,71 х 59 = 2696,90 грн.

Відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу в користь позивачки, який визначений судом, в розмірі 2705,45 грн.

Необхідно зазначити, що згідно абзацу 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд зазначає суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. 1 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з втратою заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності, вагітності та пологів, часткову компенсацію витрат, пов'язаних із смертю застрахованої особи або членів її сім'ї, а також надання соціальних послуг за рахунок бюджету Фонду, що формується шляхом сплати страхових внесків роботодавцем, громадянами, а також за рахунок інших джерел, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. ст. 4, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» особи, які застраховані на добровільних засадах у Фонді соцстраху, мають право на матеріальне забезпечення у разі настання страхового випадку, у тому числі їм надається матеріальна допомога по тимчасовій непрацездатності, включаючи догляд за хворою дитиною, яка повністю або частково компенсує втрату заробітної плати.

Згідно частини другої статті 35 Закону № 2240-III допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності.

Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах, як визначено ч. 1 ст. 51 Закону, є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ФОП ОСОБА_4, у зв'язку з припиненням підприємницької діяльності з 01 січня 2012 року припинила і сплату страхових внесків до Фонду соцстраху, проте трудові відносини зОСОБА_2 продовжувались.

На підставі викладеного, колегія приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості з відповідача, а саме допомоги по тимчасовій непрацездатності згідно листків серії АВН за № 353117 № 217259 за період 21 грудня 2011 року по 08 лютого 2012 року - є підставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону допомога по тимчасовій непрацездатності у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) виплачується застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років.

Згідно з п. 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженогопостановою КМУ № 1266 від 26.09.2001 року, встановлено, що сума страхових виплат застрахованій особі та оплати за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця розраховується шляхом множення суми денної (годинної) виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної (середньогодинної) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачено законодавством, на кількість днів (годин), які підлягають оплаті за графіком роботи підприємства, установи, організації (структурного підрозділу підприємства, установи, організації або за індивідуальним графіком роботи), - для допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця.

960,00 х 6 : 124= 46,45; 46,45 х 30 = 1393,50 грн.

Отже до стягнення з ФОП ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 підлягає допомога по тимчасовій непрацездатності в сумі 1 393,50 грн.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки, як встановлено судом, права позивачки відповідачем були порушено, а тому врахувавши роз'яснення п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість фізичних і моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди і визначає її в розмірі 500,00 грн., що є адекватною компенсацією цих страждань.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, підлягає в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 коштів по неоплачених листках непрацездатності, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким:

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1 393,50 грн. (одна тисяча триста дев'яносто три гривні 50 копійок) оплату за період тимчасової непрацездатності, 713,92 грн. компенсації за невикористану відпустку (суми вказанібез утримання податку й інших обов'язкових платежів) та 500,00 (п'ятсот) гривень у відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В решті рішення районного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 коштів по неоплачених листках непрацездатності та моральної шкоди - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким:

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1 393,50 грн. (одна тисяча триста дев'яносто три гривні 50 копійок) оплату за період тимчасової непрацездатності та 500,00 (п'ятсот) гривень у відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7