Справа № 461/4749/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/331/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника ТзОВ «Магік» ОСОБА_9 та представника відповідача адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Магік» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 серпня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Магік» до ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації,-

встановила:

В травні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Магік» звернулось до суду із позовом про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації, поширеної відповідачкою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 під час проведення директором підприємства ОСОБА_5 наради із працівниками товариства у приміщенні корпусу обслуговування клієнтів за адресою с.Милятичі ГІустомитівського району Львівської області.

Позов обґрунтовує тим, що відповідачка без пояснень і доказів почала звинувачувати ОСОБА_5 у дачі хабарів, незаконній винагороді державним органам, зокрема СЕС та екологічній інспекції, за позитивні висновки про допустимість норм шкідливих викидів, які здійснює підприємство при виробництві бруківки. Стверджує, що внаслідок таких дій їй створені нелюдські умови проживання, прирівняні до Чорнобильської катастрофи. Вважає, що відповідач неправдиво звинувачує ТзОВ «Магік» в незаконній діяльності та в неправомірному використанні земельної ділянки, що її заяви є надуманими, такими що не відповідають дійсності та поширюють неправдиву інформацію, що порочить ділову репутацію підприємства, викликає обурення, та може скласти хибне враження щодо ТЗОВ «Магік», як у жителів села Милятичі, так і у всіх інших в т.ч. клієнтів.

Позивач просить зобов'язати ОСОБА_4 спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення протягом 10 днів з дати винесення рішення по справі на адресуТЗОВ «Магік» та присутніх під час поширення недостовірної інформації ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 листа із спростуванням недостовірної інформації такого змісту: " ІНФОРМАЦІЯ_1. мною, ОСОБА_4 було поширено недостовірну інформацію та неправдиво заявлено про те, що ТзОВ «Магік» в наслідок господарської діяльності забруднює навколишнє середовище, а також, те, що інертні матеріали, які завозяться на територію товариства, попадають на земельну ділянку, належну моїй родині, чим порушуються умови проживання мої та моєї родини; інформацію про те, що ТзОВ «Магік» здійснило підкуп, давало хабарі державним органам, які відповідальні за проведення перевірки стану навколишнього середовища, а також щодо незаконного придбання земельної ділянки, яка межує з земельною ділянкою моєї родини. Я гарантую в подальшому не поширювати неправдиву інформацію щодо даних фактів".

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 серпня 2014 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Це рішення суду оскаржив позивач, ТзОВ «Магік». В апеляційній скарзі, посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, постановлення рішення без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було взято до уваги той факт, що усі свідки свідчили про те, що відповідач звинувачував як особисто ОСОБА_5, керівника підприємства, так і саме ТзОВ «Магік»в присутності інших осіб, чим підривав ділову репутацію підприємтва. Крім того, судом не вирішено питання поширення відповідачкою інформації про забруднення навколишнього середовища позивачем внаслідок діяльності останнього. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.102-105).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_9 на обґрунтування апеляційної скарги та заперечення на скаргу представника відповідача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для задоволення скарги.

В супереч доводам апелянта, суд першої інстанції з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував норми матеріального і процесуального права при вирішенні даного спору.

Згідно положень ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частиною 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві. Такою легітимною метою визначається охорона репутації осіб - фігурантів інформації.

За змістом ч.1 ст.91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

При цьому, за змістом вказаної правової норми, юридична особа, як і фізична особа відповідно до ст.277 ЦК України, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з роз'ясненням в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 28 березня 2007 року № 01-8/184 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію» (п.п.5,6), ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, торговельних марок та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України, ст.10 ЦПК України, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов'язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У відповідності до п.15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 в приміщенні корпусу обслуговування клієнтів ТзОВ «Магік», розташованого в с.Миляті Пустомитівського району Львівської області в присутності керівників ТзОВ «Магік» ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в розмові з генеральним директором цього підприємства ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_4, звертаючись до останнього звинуватила того в неправомірному придбанні земельної ділянки, незаконній господарській діяльності підприємства, забрудненні зовнішнього середовища, створенні нестерпних умов проживання її родини на суміжній земельній ділянці, підкупі посадових осіб держаних органів,які відповідальні за проведення перевірки стану навколишнього середовища.

Беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи з огляду на показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в суді першої інстанції, суд дійшов обгрутованого висновку про відсутність доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що висловлена відповідачем негативна інфоримація стосувалась безпосередньо ТзОВ «Магік», а не директора ОСОБА_5 на адресу якого та зверталась.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 звернувся із самостійними позовними вимогами до ОСОБА_4 про захист його честі, гідності і ділової репутації у зв'язку із тими ж обставинами.

Крім того, позивачем не доведено самого факту поширення цієї негативної інформації щодоТзОВ «Магік», яка б порушувала ділову репутацію вказаної юридичної особи, оскільки така не вийшла за межі самого підприємства та не призвела до створення негативної думки про його діяльність у третіх осіб, що, відповідно до роз'яснень п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» не може свідчити про поширення такої інформації.

Поряд з цим, позивачем не доведено і порушення особистих немайнових прав позивача, як і завдання шкоди відповідним його немайновим благам внаслідок допущених висловлювань ОСОБА_4, чи перешкоджання позивачу, як юридичній особі, повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно зі статтею 47-1 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанови), відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Враховуючи фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що висловлювання ОСОБА_4 про створенні нестерпних умов проживання її родини внаслідок забруднення навколишнього середовища від діяльності підприємства, на спростування яких наголошує апелянт, носять характер оціночного судження, за які вона не може нести відповідальності.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що Галицькимрайонним судом м.Львова правильно встановлені фактичні обставини справи, зібраним доказам дана належна оцінка, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, передбачена чинним Цивільним процесуальним кодексом України, рішення відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не вбачає підстави для його скасування чи зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308,ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Магік» відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 серпня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Береза В.І.