Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

при секретарі Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування в особі виконкому Жовтневої районної м. Дніпропетровську ради про визначення місця проживання дитини, та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в період з 06 листопада 1998 року по 12 квітня 2011 рік він перебував у шлюбних відносинах з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з батьком. На теперішній час син проживає разом з ним та виявив бажання і в подальшому залишитися проживати разом з батьком. Тому позивач звернувся до суду з позовною заявою про визначення місця проживання його сина разом з ним, окрім того позивач просив суд стягувати з відповідача аліменти на утримання сина.

В судове засідання позивач не з*явився, надав суду заяву про слухання справи за його відсутності позовні вимоги підтримав в повному обсязі, судові витрати просив покласти на нього.

Відповідач в судове засідання не з*явилася, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, просила визнати місце проживання її сина разом з батьком.

Представник органа опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з*явилася, надала суду заяву про слухання справи за їх відсутності, просила визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з його батьком.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі , чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Судом встановлено, що в період з 06 листопада 1998 року по 12 квітня 2011 рік ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували в шлюбних відносинах. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з батьком - ОСОБА_1

ОСОБА_1 має постійну роботу та належний заробіток , проходячи службу за контрактом в Збройних Силах України у військовому званні - полковник. Місце проходження служби має постійний характер з дислокацією в м. Дніпропетровську. Проживає в квартирі № 716 розташованої за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Погрібняка буд. 21, на підставі ордеру № 996 від 17 липня 2007 року до надання йому у власність житла для постійного місця проживання за рахунок Міністерства оборони України. За місцем роботи характеризується позитивно, користується заслуженим авторитетом в колективі, приймав участь в антитерористичній операції.

Згідно ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Так, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається на 2 курсі Комунального закладу освіти «Ліцей з посиленою військово фізичною підготовкою» Дніпропетровської міської ради, після розірвання шлюбу залишився проживати разом зі своїм батьком та висловив бажання і в подальшому мешкати з батьком, про що надав суду письмову заяву.

В матеріалах справи мається заява нотаріально посвідчена ОСОБА_2, згідно якої вона не заперечує та дає свою згоду на те, щоб її неповнолітній син ОСОБА_3 проживав разом зі своїм батьком.

Частина 1 статті 61 ЦПК України передбачає звільнення від доказування обставин, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов*язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров*я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір*ю.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно вимог ст. 14 ч.1 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що визначення місця проживання дитини з батьком не суперечить закону та не порушує права дітей, відповідача, свобод та інтересів інших осіб, а також те, що позивач може створити необхідні умови для проживання та розвитку свого сина, задоволення гармонійного розвитку його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, суд вважає, що визначення місця проживання дитини разом із батьком буде в повній мірі сприяти розвитку та інтересам дитини.

Разом з тим, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, суд вважає, за необхідне роз'яснити відповідачу, що мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за рішенням суду.

На теперішній час позивач мешкає разом зі своїм неповнолітнім сином, займається його вихованням та утриманням. Відповідач на утримання сина регулярну матеріальну допомогу не надає.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частині від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 знаходиться на утриманні свого батька, відповідач матеріальної допомоги не надає, тому суд вважає за можливе стягувати з відповідача на користь батька аліменти на утримання сина в розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку.

При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволенню.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дочки з 22 жовтня 2015 року.

На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, не сплатив його, однак просив суд всі судові витрати покласти на нього, тому суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 487,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування в особі виконкому Жовтневої районної м. Дніпропетровську ради про визначення місця проживання дитини, та стягнення аліментів задовольнити.

Визначити для ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання зі своїм батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, інд. номер НОМЕР_1, щомісячно аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь батька ОСОБА_1 в розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, починаючи стягнення з 22 жовтня 2015 року.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, інд. номер НОМЕР_2, на користь держави судовий збір в розмірі 487,2 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О.Демидова