Номер провадження: 22-ц/785/783/15
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі :

головуючого судді - Суворова В.О.

судді - Черевко П.М.

судді - Артеменко І.А.

при секретарі -Фабіжевській Т.С.

з участю: представника ОСОБА_2-ОСОБА_3, представника ПАТ "УкрСиббанк" -Прокофєвої Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про

визнання неукладеним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 17 квітня 2008 р.;

визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 17 квітня 2014 р.;

визнання недійсним договору іпотеки від 17 квітня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1660,

стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріальних збитків у подвійному розмірі у розмірі 30 641 доларів США,

встановила:

02 вересня 2014 року позивачка звернулась з зазначеним позовом, який змінила та доповнила 01 жовтня та 09 листопада 2014 р. (а.с.153). Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що відповідно реєстраційних номерів сторони спочатку уклали договір іпотеки, після чого був укладений договір купівлі-продажу предмета іпотеки, що тягне недійсність договору іпотеки. Також по кредитному договору № 0 від 17 квітня 2008 р. кошти не отримала.

Позивачка вважає неукладеним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 17 квітня 2008 р., оскільки кошти по ньому не отримала. Крім того, відповідно до умов договору банк зобов'язався надати кошти у валюті, що тягне його нікчемність.

В порушення умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 17 квітня 2008 року банк надав позивачці обумовлений договором споживчого кредиту № 0 від 17 квітня 2008 р. еквівалент в національній валюті у розмірі 46 750 доларів США, що складає 236 087 грн. , замість 1 071 грн. Вважає, що відповідач ввів її в оману, договір про надання споживчого кредиту №0 від 17 квітня 2014 р. є недійсним і її позов підлягає задоволенню на підставі ст. 230 ЦК України.

Стягнення матеріальних збитків позивачка обґрунтовує тим, що по укладеним договорам як на погашення тіла кредиту та процентів за користування ним вона сплатила кошти, які підлягають поверненню у подвійному розмірі в відповідності до ч.2 ст. 230 ЦК України.

Відповідач позов не визнав з посиланням на те, що оскаржені договори були укладені в відповідності до закону.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2014 р. в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ "УкрСиббанк" - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення, яким просить задовольнити позов у повному обсязі .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду в межах вимог скаржника і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судовою колегією встановлено, що 17 квітня 2008 року сторони уклали договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кошти в іноземній валюті - доларах США, в сумі 46 750 дол. США, що дорівнює 236 087 грн. 50 коп., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Сторони домовилися, що Банк надає Позичальнику кредит у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту, зазначеному в договорі. Відповідно до п.п. 1.2.2 Договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі та розмірах , що встановлені графіком погашення кредиту , але в будь-якому випадку не пізніше 17 квітня 2029 року. Згідно п.п. 1.3.1. вказаного Договору встановлена процентна ставка 13 процентів(а.с.8-30). Банк виконав умови договору, надавши позивачці кошти у розмірі , які обумовлені кредитним договором, про що свідчить заявка позивачки на отримання готівки № 32 від 17 квітня 2008 р. та виписка по руху коштів № НОМЕР_1, відповідно до якого на рахунок , відкритий на ім'я - ОСОБА_2 , було перераховано 46 750,00 дол. США.

17 квітня 2008 року сторони уклали кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику та позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит у формі кредитної лінії, лімітом якої є 1 071,29 грн. Пунктами 1.2 договору передбачені підстави для видачі Банком траншу , а саме перераховані настання таких фактів , при настанні яких позичальнику видається сума кредиту (а.с.31). У зв'язку з тим, що події , які перераховані у п.1.2. договору, не настали, позивачці по договору кредиту кошти не перераховувалися.

17 квітня 2008 року відповідно до договору купівлі-продажу позивачка отримала у власність квартиру 82 , що знаходиться по вул. Бугаївська, 46-а у м. Одесі (а.с.41). Як зазначив представник позивачки позивачка купила квартиру за кошти, які отримала по договору кредиту № 0 від 17 квітня 2008 р.

17 квітня 2008 року банк та позивач уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира 82 , що знаходиться по вул. Бугаївська, 46-а у м. Одесі, що є власністю позивачки. В п.1.2. договору зазначено, що предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2008 року(а.с.42).

Твердження позивачки, що договір споживчого кредиту №0 від 17 квітня 2008 року не був укладений в наслідок того, що банк не виконав умов щодо надання коштів, спростовується заявкою позивачки на отримання готівки № 32 від 17 квітня 2008 р. та випискою по руху коштів № НОМЕР_1. Тому судова колегія вважає, що при укладенні договору кредиту №0 від 17 квітня 2008 року банк виконав всі умови викладені у договорі, у тому числі і видачі позивачці коштів в розмірі та в валюті, що обумовлено договором. Тому відсутні підстави вважати вказаний договір кредиту неукладеним. На підставі викладеного судова колегія приходить до висновку, що зазначені позивні вимоги задоволенню не підлягають.

Позивачка вказує, що кредитний договір № 0 є недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, оскільки відповідач надав суму у розмірі 236087 грн. 50 коп., замість 1 071 грн. Також позивачка вказує на недійсність договору іпотеки з підстав ст. 230 ЦК України, оскільки кошти по кредитному договору не отримувала та первісно укладався договір іпотеки, після чого був укладений договір купівлі-продажу предмету іпотеки. Судова колегія вважає, що позивні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено судовою колегією позивачка отримала кошти по кредитному договору №0 від 17 квітня 2008 року у валюті та в розмірі, встановленим договором. За отримані кошти позивачка відповідно до договору купівлі-продажу придбала предмет іпотеки.

По кредитному договору № 0 позивачка мала право отримати кредит у вигляді кредитної лінії, лімітом якої є 1 071,29 грн. з підстав, передбачених у п.п 1.2 договору. У зв'язку з відсутністю подій, передбачених п.1.2. договору, кошти по договору кредиту № 0 позивачка не отримувала.

Твердження позивачки про те, що спочатку був укладений договір іпотеки від 17 квітня 2008 року, після чого відбувся договір купівлі-продажу предмету іпотеки спростовується текстом договору іпотеки, відповідно до якого позивачці належить квартира 82 , що знаходиться по вул. Бугаївська, 46-а у м. Одесі, яку вона набула відповідно до договору купівлі-продажу від 17 квітня 2008 року.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, визначеним ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину (ч. 2 ст. 230 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови N 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу отримання, користування та повернення кредитних коштів, а також визнання укладених правочинів недійсними з передбачених ст. 230 ЦК України підстав. При цьому позичальник під час укладення спірних правочинів був ознайомлений з їхніми умовами та погодився з ними, не заперечував факту використання кредитних коштів. Крім того, судова колегія звертає увагу, що позивачка протягом певного часу виконувала умови укладених договорів та повертала кредитні кошти та сплачувала проценти за користування ними. Тому судова колегія вважає, що відсутні підстави для визнання договорів недійсними з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

На підставі викладеного, оскільки відсутні підстави для визнання оскаржених договорів недійсними з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, підстав для задоволення позову про стягнення збитків в відповідності до ч.2 ст. 230 ЦК України судова колегія не убачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судова колегія не встановила у діях банку жодних порушень застосування Закону України "Про захист прав споживачів" .

Позивачка вказує, що рішення підлягає скасуванню у зв'язку з тим, що судом першої інстанції не було враховано, що кредит надавався у доларах США.

Згідно ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в України у випадках і в порядку, встановленому законом, тобто обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Здійснення кредитних операцій в іноземній валюті регулюється наступними нормами законодавства. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначає термін "кошти" як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до положень ст. ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Згідно ч. 1 ст. 19 та ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, операції з валютними цінностями здійснюються банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операцій. Ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" надання кредитів в іноземній валюті віднесене до валютних операцій. Відповідно до п.1.2 "Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій", затвердженого постановою НБУ°№ 275 від 17 липня 2001 року письмовий дозвіл НБУ - документ, який видає Національний банк у порядку і на умовах, визначених Законом України "Про банки і банківську діяльність" та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені ст.. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", п. 1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Відповідач в момент укладення кредитного договору мав і має до цього часу і банківську ліцензію і дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Судова колегія не бере до уваги довід про незаконність видачі валютного кредиту, оскільки це спростовується положеннями Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківською ліцензією, яка видана банку на право здійснювати банківські операції , що визначені ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Згідно з п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування , не змінюючи суть рішення , і вони стосуються окремих його частин , зокрема виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню , розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін, з його уточненням чи доповненням.

Суд першої інстанції розглядаючи справу не звернув увагу, що позивачка ставила питання про визнання недійсними оскаржених правочинів в відповідності до ст. 230 ЦК України, чим допустив помилку у фактичній стороні справи та правового обґрунтування рішення, що є підставою для зміни судового рішення. Також суд першої інстанції неодноразово допустив помилки щодо дати оскаржених договорів, а деякі абзаци рішення взагалі не є зрозумілими (а.с. 81 абзац 5). Крім того, в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції вказав, що позов підлягає задоволенню, але в резолютивній частині відмовив в його задоволенні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, виносячи рішення, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2014 року змінити.

Ухвалити рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 -відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.О. Суворов

І.А. Артеменко

П.М. Черевко