Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.11.2015 Справа №607/9703/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.

при секретарі: Борисевич І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення визнання наказу про звільнення неправомірним та скасування, розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення моральної шкоди, витрат на правову допомогу, зобовязання видати довідку про роботу та заробітку плату, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач, звернулася в суд із позовом до субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2, надалі відповідач, в якому просить скасувати Наказ від 18.05.2015р. №4/2015 із змінами, внесеними Наказом від 06.11.2015р. №5/2015 про звільнення з роботи, розірвати укладений між нею та підприємцем ОСОБА_2 24.12.2014р. трудовий договір, стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 720,90 грн. за період з 01 квітня по 17 квітня 2015 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7072,78 грн. за період з 18 квітня 2015 року по 04 листопада 2015 року, стягнути компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 346,22 грн., відшкодувати заподіяну їй моральну шкоду, розмір якої оцінений в сумі 3000 грн., стягнути 1500 грн. витрат на правову допомогу та просить зобовязати підприємця ОСОБА_2 надати їй довідку про роботу та заробітну плату.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримує. Згідно позовної заяви та обґрунтувань, ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що вона згідно безстрокового трудового договору працювала у підприємця ОСОБА_2 у готелі «Паллада» на посаді кухаря. Перебуваючи на лікарняному на вимогу підприємця ОСОБА_2 вона зявилася на збори колективу готелю і її відсторонили від виконання трудових обовязків до зясування всіх обставин недостачі продукції. Протягом тривалого проміжку часу підприємець ОСОБА_2 із нею не звязувалася і ОСОБА_1 направила претензію із вимогою звільнити її за згодою сторін та провести повний розрахунок. Однак, відповідачем не було вчинено жодних дій по повідомленню працівника про звільнення чи продовження роботи, трудовий договір не розірваний, не була виплачена заборгованість по заробітній платі. Із 18 квітня 2015 року по дату розгляду справи ОСОБА_1 перебуває у вимушеному прогулі із вини роботодавця і за цей час нараховувала 7072,78 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Також, стверджує, що їй не виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 346,22 грн. за кількість відпрацьованих днів. Наказ підприємця ОСОБА_2 від 18.05.2015р. із внесеними до нього змінами Наказом від 06.11.2015р. №5/2015 є незаконним, оскільки був виданий із пропущенням строків для накладення адміністративного стягнення у виді звільнення з роботи. Крім цього зазначає, що вона не вчиняла прогул, як вказує відповідач, так як була відсторонена керівництвом від виконання трудових обовязків на невизначений термін. Незаконними діями підприємця ОСОБА_2 позивачу було завдано моральної шкоди, які виразилися у переживаннях, душевних стражданнях, матеріальній скруті, що вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, захисту своїх порушених прав, розмір якої оцінює в сумі 3000 грн. Для захисту своїх порушених прав вона скористалася послугами адвокати, понесені витрати складають 1500 грн. Разом з тим, в звязку із неподанням протягом розгляду справи підприємцем ОСОБА_2 довідки про роботу та заробітну плату просить зобовязати відповідача їх надати.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає, мотивуючи тим, що працівник ОСОБА_1, із якою був укладений безстроковий трудовий договір, повинна була виконувати свої трудові обовязки кухаря. Однак, 09 квітня 2015 року самовільно залишила місце роботи, про що був складений відповідний акт. За наслідками проведеної ревізії виявлено недостачу продуктів у зміні ОСОБА_1 Після виходу ОСОБА_1 із лікарняного вона на місце роботи не зявлялася. ОСОБА_1 була направлена претензія, щоб зявитися в готель для надання пояснень по факту її відсутності на роботі, недостачі продуктів харчування та попереджено про застосування заходів, передбачених трудовим законодавства і можливого звільнення. Лист позивач отримала, проте на зустріч не появилася. ОСОБА_1 ніхто не відпускав із робочого місця і не відсторонював від виконання трудових обовязків. Через постійну відсутність на роботі працівника ОСОБА_1 було звільнено за прогул. Також, на адресу ОСОБА_1 направлялося повідомлення про необхідність зявлення у Тернопільський міськрайонний центр зайнятості для зняття з реєстрації трудового договору, однак ОСОБА_1 не зявилася. Вся заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку була виплачена. Таким чином, дії підприємця ОСОБА_2 по звільненню ОСОБА_1 відповідають нормам законодавства, не порушують її права чи інтереси, і не було завдано моральної шкоди.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши норми законодавства, заслухавши при цьому представників сторін, встановив наступні обставини справи.

24 грудня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 був укладений трудовий договір №6 і який зареєстрований 24.12.2014р. в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості. Трудовий договір є безстроковим.

За умовами Трудового договору працівник ОСОБА_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, зобовязана виконувати обовязки кухаря з повною матеріальною відповідальністю та приступити до роботи 24.12.2014р. Підприємець ОСОБА_2 зобовязується оплачувати працівнику ОСОБА_1 працю в розмірі 1220 грн., але не менше мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на місяць. Час виконання робіт установлюється згідно графіку (з розрахунку 40 годин на тиждень). Вихідні дні надаються згідно графіку (з розрахунку 2 дні в тиждень). Тривалість щорічної оплачуваної відпустки на час її надання становить 24 календарних дні.

Із наданих пояснень позивача та її представника під час судових засіданнях вбачається, що ОСОБА_1 на виконання умов трудового договору приступила до виконання своїх трудових обовязків кухаря в готелі «Паллада». Однак, 09 квітня 2015 року приблизно 12 год. в неї погіршилося самопочуття, піднялася температура та із дозволу адміністратора готелю і директора ОСОБА_2 її відпустили додому до кінця дня. У період із 10 по 12 квітня вона не виходила на роботу, оскільки була хвора. Із 14 квітня 2015 року по 17 квітня 2015 року перебувала на лікарняному. В період із 13 квітня по 19 квітня ОСОБА_1 не повинна була виходити на роботу, так як в працівників, до яких вона також відноситься, встановлений графік працевлаштування, а саме два тижні на місяць (парні або непарні тижні роботи). Перебуваючи на лікарняному 17.04.2015р. їй зателефонували із готелю «Паллада» і попросили зявитися. При зустрічні на зборах колективу підприємець ОСОБА_2 безпідставно звинуватила її у крадіжці продуктів харчування, не буде платити заробітну плату за квітень місяць, відсторонила ОСОБА_1 від виконання трудових обовязків на час проведення ревізії та сказала, що її повідомлять, коли приходити на роботу для розрахунку. Однак, перебуваючи у вимушеному безпідставному прогулі із вини підприємця ОСОБА_2, їй не виплачувалися заробітна плата, на звернення із вимогою розірвати трудовий договір по взаємній згоді та провести всі виплати ОСОБА_2 не реагувала. ОСОБА_1 вважає, що вона станом на дату проведення судових засідань є працюючою у підприємця, оскільки трудовий договір із нею не розірваний. На дату видачі Наказу про звільнення не було виплачено працівнику всіх належних до оплати сум, а саме заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку.

Однак, твердження ОСОБА_1 щодо наявності у працівника вимушеного прогулу із вини роботодавця підприємця ОСОБА_2, факту не виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, а відтак і право на стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 18 квітня 2015 року по 04 листопада 2015 року спростовуються запереченням відповідача, наданими додатковими доказами та показами свідків.

У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Із долученого заперечення та пояснення представника відповідача свідчить, що 09 квітня 2015 року в період із 11 по 12 год. працівник ОСОБА_1, перебуваючи на робочому місці в готелі «Паллада» звернулася до адміністратора комплексу ОСОБА_3 із проханням відпустити її додому по особистих причинах в звязку із поганим почуттям. Проте, ОСОБА_3 без узгодження із підприємцем ОСОБА_2 не вправі приймати такі рішення і ОСОБА_1 самовільно покинула місце роботи.

Згідно долученого до матеріалів справи Акту від 09.04.2015р. №1/2015 було засвідчено факт відсутності кухаря ОСОБА_1 09 квітня 2015 року із 13 год. 18 год. на робочому місці. Підставою для складання вказаного Акту стала довідна записка старшого адміністратора Остапенко Ю.В. про відсутність працівника на роботі. Крім цього, відповідно до Акту від 09.04.2015р. №2/2015 було зафіксовано недостачу продуктів на зміні кухаря ОСОБА_1 на суму 307 грн.

Як стверджує представник відповідача, будь-яких наказів щодо відсторонення ОСОБА_1 від виконання трудових обовязків підприємцем ОСОБА_2 не видавалося і позивач не може їх представити, щоб довести свою правомірну відсутність на робочому місці із 09.04.2015р. (не включаючи дні перебування на лікарняному) до 18 травня 2015 року.

На адресу місця реєстрації ОСОБА_1, яка вказана у її паспорті, копія якого за твердженням представника відповідача знаходиться у особовій справі ОСОБА_1, був направлений лист про необхідність зявитися в готель «Паллада» для надання пояснень відсутності на робочому місці протягом тривалого проміжку часу та нестачі продукції, а також попереджено про можливість її звільнення за порушення трудового законодавства. Лист-повідомлення ОСОБА_1 був отриманий, що підтверджується відстеженням пересилань поштових відправлень, однак ОСОБА_1 не зявилася, пояснень на надала, а тому 18 травня 2015 року підприємцем ОСОБА_2 був виданий Наказ про звільнення ОСОБА_1 із 10 квітня 2015 року за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

06 листопада 2015 року підприємцем ОСОБА_2 виданий Наказ №5/2015 «Про внесення змін до Наказу №4/2015 від 18.05.2015р.», згідно якого у звязку із технічними помилками (описками) ОСОБА_1, кухаря готельного комплексу «Паллада» вважати звільненою з 18 травня 2015 року за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України. В період з 09 квітня 2015 року по 18 травня 2015 року постійно відсутня на робочому місці, за виключенням періоду з 14.04.2015р. по 17.04.2015р.

На клопотання позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні була допитана в якості свідка ОСОБА_4, із показів якої вбачається наступне. Вона працює в готелі «Паллада» разом із ОСОБА_1 09 квітня 2015 року у ОСОБА_1 погіршилося самопочуття і вона про це сказала ОСОБА_3 Через деякий час ОСОБА_3 зайшов на кухню і повідомив ОСОБА_1, що ОСОБА_2 відпускає її додому до кінця дня. Більше нічого повідомити не може.

Свідок ОСОБА_5, який був допитаний за клопотанням представника відповідача надав покази, з яких свідчить, що 09 квітня 2015 року близько 12 год. до нього звернулася ОСОБА_1 і повідомила, що погано себе почуває, хвора і попросилася відпроситися. Він сказав, що такі питання не вирішує і попробує додзвонитися до ОСОБА_2 Однак, протягом тривалого часу із ОСОБА_2 звязку не було і він сказав, щоб вона діяла як вважає за потрібне. В кінці робочого дня було виявлено відсутність працівника ОСОБА_6, що послужило для написання доповідної записки та складення Акту про відсутність працівника. Про факт відсторонення працівника ОСОБА_1 директором від виконання трудових обовязків не знає, наказів про відсторонення не бачив.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Приймаючи до уваги покази свідка ОСОБА_4 в частині підтвердження того факту, що ОСОБА_1 було дозволено залишити місце роботи лише 09 квітня 2015 року до кінця робочого дня, а також відсутність у матеріалах справи і не подання позивачем належних доказів в підтвердження того факту, що їй надали дозвіл залишити місце роботи в період з 10 квітня 2015 року по 12 квітня 2015 року, не подання ОСОБА_1 доказів того, що її відсторонили від виконання трудових обовязків, проти чого відповідач категорично заперечила через відсутність та не видання відповідних Наказів, суд вважає, що ОСОБА_1 не зявлялася із 10 квітня по 12 квітня, із 20 квітня 2015 року до 18 травня 2015 року на роботу без поважних на те причин, не повідомляла роботодавця про її відсутність, не зявилася на направлений лист-повідомлення для надання пояснень своєї відсутності, суд вважає, що в даному випадку має місце прогулу працівника ОСОБА_1

У вказаний період відсутності ОСОБА_1 на роботі не включається період її перебування на лікарняному (14-17 квітня) та періоди, коли вона не виконує свої посадові обовязки згідно встановленого в Готелі «Паллада» графіку, а саме працівники працюють два тижні на місяць (парні або непарні тижні), про що свідчить довідка підприємця ОСОБА_2 від 21.09.2015р. про графік роботи працівників.

А тому, при цих обставинах, відповідач підприємець ОСОБА_2, скориставшись наданим їй положеннями КЗпП України правом видала Наказ від 18.05.2015р. №4/2015 із внесеними змінами Наказом №5/2015 від 06.11.2015р. про звільнення ОСОБА_1 із 18.05.2015р. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Щодо встановленої і доведеної показами свідка ОСОБА_4 обставини, що ОСОБА_1 правомірно була відсутня на робочому місці 09 квітня 2015 року не має істотного значення для підтвердження ознак прогулу працівника ОСОБА_1, оскільки сама ОСОБА_1 визнала факт її відсутності на робочому місці із 10 по 12 квітня 2015 року без дозволу керівництва закладу, а також встановлення судом факту відсутності працівника на роботі із 20 квітня 2015 року до 18.05.2015р. без поважних на те причин та неповідомлення роботодавця.

Твердження представника позивача про незаконність Наказу від 18.05.2015р. про звільнення ОСОБА_1 із внесеними до нього змінами Наказом від 06.11.2015р. в частині їх видачі із порушенням встановленого ст. 148 КЗпП України строку для накладення дисциплінарного стягнення, а саме порушення було зафіксовано Актом від 09.04.2015р., до уваги судом не приймаються, оскільки як вбачається із оспорених Наказів про звільнення працівника, причиною звільнення ОСОБА_1 не стало відсутність її на робочому місці саме 09.04.2015р., як це наголошує представник ОСОБА_1, а за період із 09 квітня по 18 травня 2015 року, а тому строк в даному випадку не пропущений. Факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці до 18 травня 2015 року нею не заперечується.

Тому, укладений 24.12.2014р. та зареєстрований в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості за №6 між працівником ОСОБА_1 та підприємцем ОСОБА_2 трудовий договір в силу прямої вказівки п. 4 ст. 40 КЗпП України є розірваним.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування Наказу від 18.05.2015р. №4/2015 із змінами, внесеними Наказом від 06.11.2015р. №5/2015 про звільнення з роботи та розірвання укладеного між нею та підприємцем ОСОБА_2 24.12.2014р. трудового договору до задоволення не підлягають.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд не вбачає ознаки вимушеного прогулу працівника із вини роботодавця, а відтак і наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2015р. по 04.11.2015р. в сумі 7072,78 грн.

Стаття 116 Кодексу встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівником сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установи, організація повинні виплатити працівником його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Як підтверджується матеріалами справи, а саме банківською випискою, розрахунковою відомістю та довідкою про заробітну плату, і також засвідчено довідкою підприємця ОСОБА_2 від 12.11.2015р., що в даному не підлягає сумніву, ОСОБА_1 була виплачена вся належна їй заробітна плата, а також грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому нею часу.

Тому, позовні вимоги про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі в сумі 720,90 грн. за період з 01 квітня по 17 квітня 2015 року та грошової компенсацію за невикористану відпустку до задоволення не підлягають. Інших вимог, враховуючи виплату грошової компенсації після звільнення працівника, позивачем не заявлялось.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, враховуючи вимоги ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з обґрунтувань позивачем характеру, обсягу заподіяних йому моральних збитків, глибини його душевних страждань.

За результатами розгляду справи позивачем не підтверджено та матеріалами справи не доведено вчинення відповідачем підприємцем ОСОБА_2 протиправних дій відносно ОСОБА_1 під час виконання нею трудових обовязків, із яких виник спір, що могли призвести до нанесення підприємцем ОСОБА_2 позивачу моральної шкоди, як це вказує ОСОБА_1, а тому позовні вимоги про стягнення 3000 грн. моральної шкоди до задоволення не підлягають.

Також, слід відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобовязання підприємця ОСОБА_2 надати їй довідку про роботу та заробітну плату, оскільки в матеріалах справи відсутність будь-які докази звернення ОСОБА_1 із вказаними вимогами чи зверненнями та факту ухилення або ж відмови відповідача у їх задоволенні при наявності на те правових підстав. Зазначена позовна вимога ОСОБА_1 повинна була заявлятися як окреме клопотання про витребування доказів в процесі розгляду справи та розглядатися судом в сукупності із іншими клопотаннями.

Поряд із цим, відмовляє у стягненні із відповідача на користь позивача понесені нею витрати на послуги адвоката в сумі 1500 грн., які відносяться до складу судових витрат і розподіляються за результатами вирішення справи згідно ст. 88 ЦПК України.

Згідно ст. 88 ЦПК України із позивача на користь Державного бюджету слід достягнути судовий збір в сумі 243,60 грн. із заявленої позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 218, 233, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позову ОСОБА_1 до субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 про скасування Наказу від 18.5.2015р. №4/2015 із змінами, внесеними Наказом від 06.11.2015р. №5/2015, розірвання трудового договору віл 24.12.2014р., стягнення заборгованості по заробітної плати в сумі 720,90 грн., стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу в розмірі 7072,78 грн., стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 346,22 грн., стягнення 3000 грн. моральної шкоди, стягнення 1500 грн. витрат на правову допомогу та зобовязання надати довідку про роботу та заробітну плату відмовити.

2.Стягнути із ОСОБА_1 в користь Державного бюджету 243,60 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_7