РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 760/9529/15-ц

пр. № 2/759/5503/15

30 листопада 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 15.05.2015 року звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача, про стягнення боргу за розпискою обґрунтовуючи свої вимоги тим, що надав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 671500,00 Євро та 311288,25 доларів США., що було оформлено 16.03.2012 року письмовою розпискою, а відповідач зобов'язався до 16.05.2012 року їх повернути.

Однак у встановлений термін їх не повернув, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовомв якому просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 22400208,29 грн., проценти від суми позики в сумі 6903296,20 грн., фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 15904147,89 грн., фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 1999448,73 грн. та судові витрати.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року у справі відкрито провадження.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року вжито заходи забезпечення позову.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16.07.2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою направлено за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.08.2015 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 прийнято до провадження.

30.09.2015 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог. Згідно якої позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 22897488,89 грн., проценти від суми позики в сумі 9674418,15 грн., фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 16577781,96 грн., фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 2429643,14 грн. та судові витрати.

12.11.2015 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог. Згідно якої позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 23441359,55 грн., проценти від суми позики в сумі 10515325,15 грн., фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 17400047,43 грн., фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 2570200,57 грн. також просив стягнути витрати за адвокатські послуги в розмірі 38600,00 грн. та судові витрати.

30.11.2015 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог. Згідно якої позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 24403760,70 грн., проценти від суми позики в сумі 11382158,01 грн., фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 18083186,18 грн., фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 2593484,60 грн. також просив стягнути витрати за адвокатські послуги в розмірі 39800,00 грн. та судові витрати 3654,00 грн.

У судовому засіданні 30.11.2015 позивач позов з врахування заяви про збільшення позовних вимог від 30.11.2015 року підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач до суду двічі поспіль не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами.

Клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання судом визнано необґрунтованим в силу того, що останнє було подано за 6 хвилин до початку судового засідання без зазначення обґрунтованих підстав для відкладення розгляду справи, та матеріали справи свідчать, що сам відповідач брав участь в засіданнях Солом'янського районного суду м. Києва у травні 2015 року, проте, жодних обґрунтованих підстав щодо неявки в засідання Святошинського районного суду м. Києва, останнім не зазначено.

Суд, вислухавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 16.03.2012 рокупозивач відповідачу позичив грошові кошти в сумі 671500,00 Євро та 311288,25 доларів США, про що було складено розписку відповідно до якої останній отримав від позивача гроші в борг в сумі 671500,00 Євро та 311288,25 доларів США (а.с. 10),згідно якої повинен був повернути позивачу вказану суму до 16.05.2012 року. У встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання.

Суд, аналізуючи правовідносини між сторонами по справі, вважає, що фактично між сторонами по справі був укладений договір позики.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що позивач повністю виконав умови договору позики та надав відповідачу кошти на умовах визначених договором позики від 16.03.2012 року, а відповідачем порушено умови договору позики та не повернуто кошти позивачу.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, пов'язані з позикою грошей, то позивач правомірно просить стягнути борг, що є неповернутим, бо в цьому є вина відповідача.

Оскільки, сума позики визначались у доларах США та Євро то, суд погоджується з вимогами позову про стягнення боргу в еквіваленті відносно до гривні, станом на дату винесення рішення суду.

Згідно зі ст. 99 Конституції грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.91 №959-XII, декрет КМ від 19.02.93 №15-93, Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23.09.94 №185/94-ВР.

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим и актом.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави дійти висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Отже, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

На підставі зазначеного, та оскільки судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, пов'язані з позикою грошей, то позивач правомірно просить стягнути борг, що є неповернутим, бо в цьому є вина відповідача та суд приходить до висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог в частині суму основного боргу в розмірі 24403760,70 грн.

Однак, суд не погоджується з сумою, яка розрахована позивачем в частині стягнення процентів від суми позики в розмірі 11382158,01 грн., оскільки така нарахована з 17.03.2012 року.

Як вбачається з боргової розписки, відповідач отримав від позивача гроші в борг в сумі 671500,00 Євро та 311288,25 доларів США (а.с. 10), без процентів, термін повернення боргу визначено 16.05.2012 року.

Таким чином встановлено, що право позивача на стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України, виникло на наступний день, після не виконання боржником своїх зобов'язань, тобто з 17.05.2012 року.

Як вбачається з розрахунку, здійсненого позивачем цей розрахунок здійснено з 17.03.2012 року, та здійснено не вірно.

Таким чином, суд здійснивши перерахунок процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України, з 17.05.2012 року, встановлено, суму процентів яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить на 62 дні менше ніж розраховано позивачем, та становить з 17.05.2012 року по 09.06.2013 року включно 390 днів, та складає 1877652,90 грн., за інший термін прострочення здійсненим позивачем розрахунком, суд погоджується, оскільки проведений розрахунок в цій частині є правильним, та загальна сума процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 17.05.2012 року по 30.11.2015 року, становить 11178218,18 грн.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення процентів від суми позики в розмірі 11178218,18 грн., оскільки у позивача право на стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України, виникло на наступний день, після невиконання боржником своїх зобов'язань, тобто з 17.05.2012 року.

Щодо вимог позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 18083186,18 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.

Інфляція - це знецінення грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року N 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, що купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базовим.

Разом з тим, як передбачено нормами закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10). Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні.

Тому, вимоги позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 18083186,18 грн., задоволенню не підлягає, оскільки кошти, які були предметом договору позики були визначені в іноземній валюті.

Щодо вимог позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 2593484,60 грн., суд приходить до висновку про задоволення в цій частині вимог позивача, з огляду на наступне.

Як вбачається з розрахунку позивача, вона здійснена за правильною формулою, та з 17.05.2012 року, (з моменту виникнення такого права - з наступного дня після закінчення дати повернення коштів), та кількість днів прострочення складає 1293 дні, та складає 2593484,60 грн. (24403760,70 грн. (сума основного боргу)? 3 (три проценти річних)? 1293 (кількість днів прострочення з 17.05.2012 року по 30.11.2015 року)/365 (кількість днів у році)/100).

Таким чином, вимог позивача, в частині стягнення фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 2593484,60 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі

Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати пов'язані з оплатою вартості надання адвокатських послуг в розмірі 39800,00 грн., проте, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону Україну «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на корить якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем в підтвердження надання позивачу адвокатських послуг не надано доказів, оплати правової допомоги, не надано графік роботи по наданню правової допомоги в судовому порядку, а також тарифів на надання таких послуг.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача витрат понесених позивачем на правову допомогу, оскільки останні не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп.1 п.1 ч.2 ст.4 цього ж Закону, ставка судового збору за подачу до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. (в редакції станом на 15.05.2015 року - на дату звернення до суду).

Відповідно до ст. 8 Закону України. «Про Державний бюджет України на 2015 рік», встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату в розмірі 1218,00 грн. (в редакції станом на 15.05.2015 року - на дату звернення до суду).

Як вбачається з даного позову він є позовом майнового характеру, ціна позову становить 56462589,49 грн., позов задоволений в частково в розмірі 38175463,48 грн., тобто судовий збір за подання позову до суду становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, та не більше не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, що становить 3654,00 грн.

Таким чином, на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3654,00 грн., яка сплачена позивачем згідно квитанції № 249 від 14.05.2015 року , які є документально підтверджені (а.с. 13).

Керуючись ст.ст. 192, 207, 525, 526, 530, 533, 611, 625, 1046, 1047,1048, 1049, 1050, ЦК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 8 Закону України. «Про Державний бюджет України на 2015 рік», ст. 1 Закону Україну «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2), що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,суму боргу за борговою розпискою від 16.03.2012 року, у розмірі основного боргу 24403760,70 грн., проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 17.05.2012 року по 30.11.2015 року в розмірі 11178218,18 грн., фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за період з 17.05.2012 року по 30.11.2015 року в розмірі 2593484,60 грн., а всього на загальну суму 38175463,48 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 3654,00 грн.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник