Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" січня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1; вселити його в квартиру АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 31 000 гривень, моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень, судові витрати та витрати на правову допомогу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення моральної та матеріальної шкоди, в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 31000 грн.; моральної шкоди в розмірі 10000 грн. - залишено без розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу - залишено без розгляду.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 28 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, йому належить право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Іншу ? частину квартири АДРЕСА_1 відповідач успадкував після смерті свого батька в 2011 році. В травні 2011 року відповідач без його дозволу поміняв замки в квартирних дверях. З того часу він немає змоги користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Він неодноразово намагався потрапити до квартири, але відповідач не впускав та двері йому не відчиняв, не бажаючи давати будь-які пояснення. ОСОБА_2 не виконав їхньої домовленості та не дозволив йому вселитись до квартири. За весь цей період він змушений був наймати кімнати для проживання в м. Києві, так як навчається в НАВС України та працював до кінця 2013 року в ЗАТ "Універсо". В 2012 році ОСОБА_2 вніс пропозицію викупити у нього ? частину спірної квартири та попросив почекати декілька місяців поки він збере гроші для цього. Але відповідач, як виявилося тільки тягнув час, одноособово користуючись їхньою спільною власністю і до цього часу створює йому перешкоди в користуванні квартирою.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що з травня 2011 року відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою. Вказані перешкоди проявляються в тому, що відповідач не впускає позивача до квартири. П'ять разів позивач намагався домовитися з відповідачем про зустріч, але це було марно. І позивач, і сусіди неодноразово викликали міліцію до спірної квартири. Позивач має всі необхідні документи, що підтверджують його право власності на ? частину спірної квартири. Крім того, позивач одного разу приїжджав на роботу до відповідача та намагався домовитися. Однак, відповідач в той час сказав, що розлучається з дружиною та попросив трохи часу для виплати позивачу компенсації за ? частину квартири. Разом з тим, відповідач свою обіцянку не виконав. Після цього, почалися події на Майдані Незалежності, та позивач приймав активну участь у цих подіях як волонтер, а згодом поїхав в АТО. Також, зазначила, що позивач навчається в м. Києві та йому необхідно десь проживати.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила суду, що відповідач є власником ? частини спірної квартири, яку він успадкував в 2011 році. При цьому, відповідач жодним чином не чинить позивачу перешкод у користуванні його частиною квартири. Навпаки, відповідач намагався зв'язатися з позивачем для вирішення всіх спірних питань, але не зміг цього зробити. Зазначила, що позивач та відповідач зустрічалися для вирішення цього питання лише в квітні 2012 року. Потім на протязі трьох років позивач взагалі не виходив на зв'язок. Крім того, позивач не звертався до ЖРЕО, не вирішував питання щодо встановлення лічильників, оплати комунальних послуг.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 квітня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування ? частини квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передає нерухоме майно у власність ОСОБА_1 безоплатно. За цим договором відчужується ? частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2012 року, спадкоємцем ? частини квартири АДРЕСА_1, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 є його син - ОСОБА_2

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав, ? частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності.

Статтею 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, позивач просить суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою, при цьому посилаючись на те, відповідач не допускає його до квартири, самовільно замінивши замки на вхідні двері.

Як роз'яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач 04 вересня 2014 року звернувся до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою щодо неправомірних дій на його думку з боку мешканців квартири АДРЕСА_1 які самовільно замінили замки до даної квартири, ? частина його належить йому.

Відповідно до висновку Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 10 вересня 2014 року, в ході перевірки по даному матеріалу було відвідано вищевказану квартиру, де двері до квартири № 219 ніхто не відкрив, сусідки з квартири № 217 та квартири № 220 повідомили, що на даний час у квартирі № 219 ніхто не проживає, та місцезнаходження мешканців даної квартири їм не відоме.

В той же час, дані відомості не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ у справі, в розумінні ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, як і відомості щодо оренди позивачем іншої квартири, що підтверджується договором оренди об'єкта нерухомості від 25 травня 2011 року, оскільки вказані обставини не свідчать про порушення з боку саме відповідача права власності позивача, права користування та розпорядження цією власністю.

Крім того, відповідач є співвласником спірної квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою на рівні з позивачем. В свою чергу, матеріали справи, не містять доказів того, що відповідач перешкоджає позивачу в наданому йому праві володіти, користуватися та розпоряджатися ? частиною квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, а також те, що стороною позивача не було додано жодних доказів, які підтверджують факт чинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем ? частиною спірної квартири, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 321, 355, 356, 357, 358, 391 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, ст.ст. 4, 10, 11, 57, 60, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: