Справа № 369/1298/15 Головуючий у І інстанції Усатов Д.Д.
Провадження № 22-ц/780/5010/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 56 10.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приват Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приват Банк» про захист прав споживача та стягнення коштів за депозитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором № SAMDNWFD500 від 08 січня 2014 року у розмірі 100 000 грн., невиплачені відсотки у розмірі 15 928 грн. 77 коп., 5 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "Приват Банк" було укладено договір строкового депозитного вкладу, згідно якого позивач зарахувала на депозитний рахунок грошову суму у розмірі 100 000 грн. строком до 08 січня 2015 року включно, з процентною ставкою 19 % річних. Протягом лютого-березня 2014 року відповідач здійснював виплату відсотків за вкладом, однак, починаючи з квітня 2014 року припинив їх нарахування та виплату. 02 липня 2014 року позивач звернулася до ПАТ КБ "Приват Банк" з вимогою про дострокове припинення дії договору, однак їй було відмовлено.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ "Приват Банк" на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором № SAMDNWFD500 від 08 січня 2014 року у розмірі 100 000 грн., невиплачені відсотки у розмірі 15 928 грн. 77 коп., 1 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн., а всього 117 928 грн. 77 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приват Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що надана копія договору депозитного вкладу не є належним доказом, оскільки не містить всіх реквізитів, зокрема, печатки юридичної особи. Позивач не надала доказів наявності на рахунках коштів. Суд першої інстанції, який встановив строк дії договору, не з'ясував чи отримав банк вимогу, і чи така вимога взагалі направлялася, чи був договір пролонгований та на який строк та чи необхідно вирішувати питання про його розірвання у разі пролонгації. Суд безпідставно стягнув витрати на правову допомогу. Буд-які докази того, що позивачеві заподіяна моральна шкода, у матеріалах справи відсутні. Суд першої інстанції не встановив іншу обставину, яка унеможливлювала здійснення банківської діяльності Кримської філії ПАТ КБ «Приват Банк», де укладався договір.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 08 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "Приват Банк" було укладено договір строкового депозитного вкладу, згідно якого позивач зарахувала на депозитний рахунок грошову суму у розмірі 100 000 грн. на строк 365 днів по 08 січня 2015 року включно, з процентною ставкою 19 % річних.

Згідно наданої суду квитанції позивачем було внесено на рахунок № 1750, зазначений у договорі, кошти у сумі 100 000 грн.

З листа ПАТ КБ "Приват Банк" від 11 січня 2015 року вбачається, що відповідач не має можливості повернути кошти за договором депозитного вкладу, так як його підрозділ в Криму припинив свою діяльність. Окупація території АРК та м. Севастополя зробила неможливою роботу банківської системи в регіоні, що призвело до виникнення загрози інтересам банку та інших кредиторів банку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач позбавлений права користуватися грошовими коштами, які банк отримав від позивача на умовах строковості та платності і по даний період не повернув.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 внесла кошти на депозитний рахунок, однак відповідач на вимогу позивача їх не повернув. З матеріалів справи вбачається, що банк відмовив у поверненні коштів, посилаючись на припинення діяльності підрозділу в Криму, окупацію території АРК та м. Севастополя та неможливість у зв'язку з цим здійснення банківської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що депозитний договір укладався між ОСОБА_3 та юридичною особою ПАТ КБ «ПриватБанк», місцезнаходженням якої є місто Дніпропетровськ.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Таким чином, відповідальність щодо неповернення грошових коштів за договором банківського вкладу несе юридична особа, тобто ПАТ КБ «Приват Банк».

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Банк, утримуючи у себе кошти без законних на те підстав та відмовляючи у їх поверненні порушує право власності ОСОБА_3, що суперечить вимогам чинного законодавства України та принципам міжнародного права.

Посилання апелянта на відсутність на договорі печатки юридичної особи є безпідставними, так як на другій сторінці договору міститься як підпис уповноваженої особи банку, так і печатка юридичної особи.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції не з'ясував чи отримував банк вимогу про повернення коштів. Однак, з наявних у матеріалах справи листів ПАТ КБ «Приват Банк», адресованих позивачу, вбачається, що ОСОБА_3 зверталася до відповідача з вимогою про дострокове повернення їй коштів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 коштів, внесених останньою на депозитний рахунок.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду в частині стягнення з ПАТ КБ «Приват Банк» відшкодування за спричинену моральну шкоду з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи те, що між сторонами склалися договірні відносини і договором строкового банківського вкладу, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват банк» не було передбачено відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у цій частині.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача 1 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, колегія суддів не може взяти до уваги, виходячи з наступного.

Так, ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач уклала догові про надання правової допомоги від 26 січня 2015 року, відповідно до якого адвокатом Скрицькою Н.А. їй надавалась правова допомога, а саме послуги з складання позовної заяви до суду. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги, позивач сплатила вартість зазначених послуг в сумі 1000 грн., про що суду надано відповідну квитанцію.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу є не обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року в частині стягнення 1000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приват Банк» відшкодування за спричинену моральну шкоду відмовити та визначити загальну суму, що підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_3 116 928.77 (сто шістнадцять тисяч дев'ятсот двадцять вісім гривень, 77 копійок.)

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Яворський М.А.

Кашперська Т.Ц.