АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Білич І.М.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Новобудова" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю "Новобудова"; ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ТОВ "Новобудова" звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. Вказаний будинок перебуває на обслуговуванні у товариства, яке виконує функції з утримання будинку та прибудинкової території, надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами (власниками) житлових приміщень будинку за надані комунальні послуги. Відповідач не сплачує за житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Посилаючись на викладене, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з липня 2012 року по лютий 2015 року в розмірі 21428 грн. 25 коп. та визнати укладеним з 12 лютого 2015 року договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між ОСОБА_1 та ТОВ "Новобудова".

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 1 липня 2015 року позов ТОВ "Новобудова" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Новобудова" заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 21428 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ "Новобудова", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання укладеним з 12 лютого 2105 року договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між ОСОБА_1 та ТОВ "Новобудова" скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та відповідно має права на пред'явлення позову про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги; між сторонами відсутній договір про надання житлово-комунальних послуг, а тому між ними відсутні зобов'язальні відносини; відповідач не проживає у вказаній квартирі, а тому не споживає житлово-комунальні послуги, які надаються позивачем.

Представник ТОВ "Новобудова" - Чендакова І.О. в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу товариства та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідачки.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримала подану нею апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ТОВ "Новобудова" заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. Вказаний будинок передано на баланс ТОВ "Новобудова", яке обслуговує будинок на надає житлово-комунальні послуги (комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території).

Відповідач не сплачує за житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що сума заборгованості відповідача за спожиті житлово-комунальні послуги за період з липня 2012 року по лютий 2015 року становить 21428 грн. 25 коп.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон).

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статутом ТОВ "Новобудова" визначено, що предметом діяльності є надання житлово-комунальних послуг мешканцям будинків, експлуатація та обслуговування житлового фонду, внутрішньобудинкових інженерних мереж, систем та обладнання об'єктів соціально-побутового призначення тощо.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем були укладені договори, зокрема, про постачання теплової енергії у вигляді гарячої води; про постачання електричної енергії; про надання послуг з вивезення та знешкодженням твердих побутових відходів; про надання послуг з дератизації та дезінфекції; на виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту ліфтів тощо.

Отже, позивач у справі у період часу, за який порушується питання про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, був належним балансоутримувачем, а тому він має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Статтями 20, 21 Закону визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі - Правила).

Згідно з п. 7 зазначених Правил власник квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов'язок по оплаті житлово-комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території в будинках (квартирах) приватного житлового фонду покладено на власника і статтею 162 ЖК України.

Із матеріалів справи убачається, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, проте такі послуги відповідачу надавалися, а відповідач їх приймала та не оплачувала.

Таким чином, відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Доводи ОСОБА_1 про те, що оскільки між сторонами не укладений письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, то спірні правовідносини випливають із не договірних, є безпідставними, оскільки навіть при відсутності письмового договору між сторонами склалися фактичні договірні відносини щодо надання та отримання житлово-комунальних послуг.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона не проживає у квартирі, а тому не споживає житлово-комунальні послуги, є безпідставними, оскільки непроживання власника у квартирі не звільняє його від обов'язку оплати житлово-комунальних послуг, зокрема централізованого опалення та послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що неукладення відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє його від обов'язку оплатити отримані послуги та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (централізоване опалення та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій).

При цьому помилкове посилання суду першої інстанції на ст. 68 ЖК України не є підставою в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України для скасування правильного по суті рішення суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги ТОВ "Новобудова" про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову в частині визнання укладеним з 12 лютого 2105 року договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між ОСОБА_1 та ТОВ "Новобудова" колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій".

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги".

У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Разом із тим, запропонований ТОВ "Новобудова" договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не відповідає умовам типового договору, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги про визнання укладеним з 12 лютого 2015 року договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між ОСОБА_1 та ТОВ "Новобудова" не підлягають задоволенню.

Під час дослідження доказів та встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі ТОВ "Новобудова" інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Новобудова"; ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

І.М.Білич