Номер провадження: 22-ц/785/5871/15
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Гончаренко В.Н., Калараш А.А.

з участю секретаря Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, за участю третьої особи комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою Дочірнего підприємства «Клінічний санаторій матері та дитини по реабілітації хворих з захворюваннями органів зору «Зелений мис» на рішення Київського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2015 року та додаткове рішення того ж суду від 2 квітня 2015 року,

встановила:

В червні 2014 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом і після уточнення позову посилалася на те, що з 2001 року вона проживає в АДРЕСА_1. Будинок, в якому знаходиться квартира №2 є ветхім, комісією ЖЕО №102 визнаний непридатним для проживання, підлягаючим знесенню. Мати позивачки - ОСОБА_3 працювала двірником в ЖЄО та разом з позивачкою вселилася в квартиру. Вони привели квартиру до придатного для проживання стану, позивачка уклала договори на електропостачання та водопостачання.

Позивачка просила визнати за нею право власності на квартиру за набувальною давністю, оскільки вона проживає в квартирі більше 10 років.

Справа розглянута в відсутності відповідача.

Третя особа - комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» заперечувало проти задоволення позову.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2015 року позов задоволений: суд визнав за позивачкою право власності на спірну квартиру (без зазначення загальної та житлової площі квартири).

Додатковим рішенням Київського районного суду м.Одеси від 2 квітня 2015 року суд зазначив, що загальна площа квартири складає 50,8 кв.м., а житлова 24,5 кв.м.

В апеляційній скарзі Дочірнего підприємства «Клінічний санаторій матері та дитини по реабілітації хворих з захворюваннями органів зору «Зелений мис» (Далі Санаторій «Зелений мис») ставиться питання про скасування рішення суду та додаткового рішення суду в зв'язку з тим, що суд визнав за позивачкою право власності на частину нежитлових приміщень Санаторія загальною площею 26,3 кв.м. Апелянт просить в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та доводи заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги підлягає задоволенню, рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка проживає в спірній квартирі з 2001 року, а тому набула право власності на квартиру за набувальною давністю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не підтверджується матеріалами справи та не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З матеріалів справи вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 житловою площею 12,25 кв.м. з 15 жовтня 2001 року проживала ОСОБА_3, яка працювала двірником в КП ЖКС «Чорноморський». ОСОБА_3 вселилася в квартиру без ордеру разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5, народження 1988 року. З 2008 року ОСОБА_2 проживає в квартирі сама, матір ОСОБА_3 з нею не проживає.

Зазначені обставини не заперечувалися сторонами та встановлені постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2013 року, ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року та 10 грудня 2013 року(а.с.68-75).

Зазначена квартира житловою площею 12,25 кв.м. відноситься до житлового фонду Одеської міської ради.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Визнавши за ОСОБА_2 право власності на квартиру за набувальною давністю суд першої інстанції не врахував, що самочинне вселення в квартиру без ордеру в порушення ч.1 ст.58 ЖК України не може бути визнано добросовісним заволодінням нерухомим майном в розумінні ч.1 ст.344 ЦК України.

Поза увагою суду залишилося те, що з приводу цієї квартири між КП «ЖКС Чорноморський» та ОСОБА_5 з 14 березня 2012 року існував спір про виселення ОСОБА_5 з квартири(а.с.37-41), що також виключає добросовісне заволодіння квартирою та подальше відкрите володіння.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності на квартиру за набувальною давністю.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що вона вселилася в квартиру житловою площею 12 кв.м.(а.с.3). З рішення Київського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2015 року вбачається, що предметом розгляду було визнання права власності на спірну квартиру житловою площею 12,25 кв.м.(а.с.97-98). Однак при ухваленні додаткового рішення від 2 квітня 2015 року суд на підставі витягу з технічного паспорту, який був виготовлений на замовлення ОСОБА_2 вже після рішення суду, зазначив загальну площу квартири 50,8 кв.м. та житлову - 24,5 кв.м.(а.с.5).

Колегія суддів вважає, що додаткове рішення ухвалено судом першої інстанції в порушення вимог п.1 ч.1 ст.220 ЦПК України, оскільки зазначені обставини не були предметом позовних вимог, з приводу яких сторони давали пояснення та надавали докази.

Зазначене порушення привело до того, що за ОСОБА_2 було визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 26,3 кв.м.(складається з приміщень площею 3,4 кв.м., 14,0 кв.м. та 8,9 кв.м.), яке належить на праві власності санаторію «Зелений мис»(а.с.110). Це приміщення є суміжним з квартирою АДРЕСА_1, має окремий вхід з території санаторію «Зелений мис», та використовувалося адміністрацією санаторію для розміщення реєстратури. Зазначені обставини підтверджуються документами санаторію «Зелений мис»: свідоцтвом про право власності, технічним паспортом, інвентаризаційним описом, документацією по ремонту приміщень реєстратури, фото таблицями.

З численних звернень адміністрації санаторію «Зелений мис» до правоохоронних органів вбачається, що ОСОБА_2 зробила дверний пройом з квартири, яку вона займає, до нежитлових приміщень санаторію та зайняла ці приміщення. Це підтверджується також власноручною заявою ОСОБА_2 від 2 червня 2015 року, в який вона просить адміністрацію санаторію забрати речи з захоплених нею приміщень.

Оскільки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, тому колегія суддів не обмежується доводами апеляційної скарги та перевіряє законність рішення суду в повному обсязі.

Приймаючи до уваги те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом не правильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, рішення суду на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Судовий збір в сумі 1 827 гривень, сплачений санаторієм «Зелений мис» за подачу апеляційної скарги, підлягає стягненню на його користь з позивачки на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України.

Позивачкою при зверненні до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру (позов майнового характеру) судовий збір сплачений в сумі 243,60 грн., в той час, як судовий збір складає 3 654 грн. Тому з позивачки необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 3 410,40 грн.(3 654-243,60=3 410,40).

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314 ч.2 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Дочірнего підприємства «Клінічний санаторій матері та дитини по реабілітації хворих з захворюваннями органів зору «Зелений мис» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2015 року та додаткове рішення того ж суду від 2 квітня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради, за участю третьої особи комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Дочірнего підприємства «Клінічний санаторій матері та дитини по реабілітації хворих з захворюваннями органів зору «Зелений мис» судовий збір в сумі 1827 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 3 410 гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков

В.М.Гончаренко

А.А.Калараш