АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/8757/14-ц Номер провадження 22-ц/786/948/15Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В. В. Доповідач ап. інст. Винниченко Ю. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Винниченка Ю.М.,

Суддів: Обідіної О.І., Абрамова П.С.,

При секретарі: Коваль А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним - відмовлено.

З рішенням суду не погодився представник позивача ОСОБА_3, внаслідок чого подав на нього апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі і визнати недійсними укладені під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах договір позики від 26 грудня 2008 року і договори про внесення змін до нього.

Апелянт вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, та таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що договір позики був укладений ОСОБА_2 у той час, коли вона потрапила у складну життєву ситуацію. Так, хворіючи на тяжку хворобу, після двох років перебування на повному утриманні чоловіка, маючи потребу в проходженні регулярного, щонайменше один раз на півроку курсу коштовної медикаментозної терапії для підтримання стану свого здоров'я, яке без зазначеної терапії загрожувало поступовою відмовою функціонування головного мозку, позивач раптово опинилася без будь-яких засобів до існування та без можливості прогодувати своєю працею себе та свого одинадцятирічного сина, без можливості отримання істотної грошової допомоги або утримання від будь-яких осіб.

Також апелянт вказує на те, що за відсутності тяжкої життєвої обставини позивач би не вчинила правочин на умовах, що більше ніж удвічі дорожчі, ніж умови банківських установ. За час дії договору відповідач отримав від хворобливої жінки, яка всі свої зусилля витрачала на виживання, а доходи - на обслуговування намальованого на папері боргу, суму, яка в кілька разів перевищувала кошти, отримані в борг, але сума боргу лише росла та в кінцевому результаті перетворилася на сум, що перевищує розмір коштів, які були отримані в позику, більш ніж у десять разів.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за участю представників сторін, з яких представник апелянта апеляційну скаргу підтримав з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі, а представник відповідача заперечив проти її задоволення, оскільки вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу належить відхилити з наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що 16 грудня 2008 року сторони уклали договір позики, у відповідності до якого позивач отримала від відповідача у борг 65000 гривень зі строком повернення до 26 грудня 2009 року.

Згідно п. 4 цього договору, позивач взяла на себе зобов'язання сплачувати відповідачу за користування отриманими грошовими коштами 3% в місяць, що становило 36% річних.

В якості забезпечення зобов'язань за договором позики, позивач передала в іпотеку ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, в якій проживала.

Окрім того, з матеріалів справи встановлено, що у наступному до договору позики між сторонами укладалися додаткові угоди.

Так, згідно додаткової угоди від 26 грудня 2009 року позивач взяла на себе зобов'язання повернути відповідачу вже 80 000 гривень зі сплатою вже 4% в місяць від 80000 гривень за користування грошовими коштами.

Згідно додаткової угоди від 24 грудня 2010 року була зобов'язана сплачувати за користування грошовими коштами вже 5 % в місяць.

23 грудня 2011 року сторони уклали нову додаткову угоду до договору позики, у відповідності до якої сума боргу зросла до 128 000 гривень, а грошове зобов'язання було прив'язано до курсу долара США, зокрема сума боргу визначалася у еквіваленті 16 000 доларів США. При цьому мала сплачувати вже 6% в місяць за користування грошовими коштами.

22 грудня 2012 року було підписано наступну додаткову угоду до договору позики, у відповідності до якої сума борту зросла до 240 000 гривень, еквівалент якої становив 30 000 доларів США зі сплатою 6% в місяць (72% в рік).

За договором про внесення змін до договору позики від 20 грудня 2013 року ОСОБА_2 погодилася із сумою боргу у 228000 гривень, що за згодою сторін є еквівалентом 28500 доларів США.

Одночасно з укладенням додаткових угод щодо договору позики, сторони укладали і договори, згідно яких вносили зміни до договору іпотеки ( а.с. 17 - 21).

Вирішуючи спірні правовідносини, місцевий суд правомірно виходив з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Окрім того, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 23 роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Вмотивовуючи підстави позову, ОСОБА_2 вказувала на те, що грудні 2004 року вона потрапила до лікарні в тяжкому стані і їй було діагностовано V процес в лівій тіменній долі головного мозку на тлі епістатусу, який виник вже після госпіталізації.

Також вказувала, що 06 грудня 2005 року в інституті нейрохірургії їй було зроблено операцію на головному мозку з видалення об'ємного процесу головного мозку з крововиливом, після чого стала нездатною до виконання фізичної та напруженої розумової роботи та змушена і до сьогодні приймати постійне лікування та лікарське спостереження за станом здоров'я.

10 лютого 2006 року було зроблено МРТ головного мозку. Діагностовано стан після операції. Даних щодо основного захворювання не отримано.

В травні 2006 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні 1-ї кременчуцької міської лікарні зі скаргами на постійний головний біль, слабкість, епіприступи, болі в м'язах. Позивачу було проведено медикаментозне лікування.

09 листопада 2006 року в дорожньо-транспортній пригоді, де була пасажиром автомобілю, отримала закритий компресійний перелом шийних хребців С7, перелом остистих відростків С5-С6. Отримана травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки життю в момент її заподіяння.

Далі позивач вказувала на те, що у жовтні 2008 року її покинув чоловік, з яким вона жила у цивільному шлюбі та від якого мала на утриманні неповнолітнього на той час сина, 1995 року народження. Внаслідок цього, позивач зазначала, що вона фактично залишилася без засобів до існування.

Також ОСОБА_2 зазначала на вчинення нею марних спроб отримати кредит у банку. У зв'язку з неможливістю отримання кредиту у банківських установах вона скористалася можливістю укласти договір з відповідачем.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що при укладенні договору позики волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі. З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем тих фактів, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а також доводів використання відповідачем тяжких життєвих обставин позивача.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції і не підтверджують їх необґрунтованість належними доказами, виходячи з вищевикладеного аналізу обставин справи.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивач при укладенні договору поруки, посилаючись на тяжкі життєві обставини та хворобу, мала намір отримати кошти для створення благоустрою, що ніяким чином не доводить належним чином критичного стану її існування. Та бере до ваги факт неодноразового, протягом кількох років, «переукладення» з відповідачем договору позики на нових умовах.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їх належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Ю.М. Винниченко

Судді: /підпис/ О.І. Обідіна /підпис/ П.С. Абрамов

З оригіналом згідно: Суддя апеляційного суду

Полтавської області _______ Ю.М. Винниченко