Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення сум індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2014 року та касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 04 вересня 1986 року по 09 лютого 2008 року працював у публічному акціонерному товаристві «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПАТ «МК «Азовсталь»), проте з березня 2003 року йому не виплачувались суми індексації заробітної плати. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача на його користь суми індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по 09 лютого 2008 року в розмірі 250,95 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 10 лютого 2008 року по 19 лютого 2014 року в розмірі 248 737,20 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. та відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 травня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_3 індексацію заробітної плати з компенсацією заборгованості в розмірі 250,95 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди та змінено в частині відшкодування судових витрат. Позов ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 17 543,68 грн., у відшкодування моральної шкоди - 300 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «МК «Азовсталь» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про зміну рішень місцевого та апеляційного судів, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати в розмірі 250,95 грн., суд першої інстанції виходив із того, що наявність такої заборгованості підтверджується наданим відповідачем розрахунком та не заперечується позивачем. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначив, що позивачем пропущений строк звернення до суду з такими вимогами, встановлений ст. 233 КЗпП України. Відмовляючи в задоволенні іншої частини позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем у суді не доведено обставини, на які він посилався як на обґрунтування таких вимог.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди та змінюючи в частині відшкодування судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і вважав, що оскільки позивач не надав суду доказів звернення до відповідача з вимогою щодо виплати заборгованості із заробітної плати після звільнення, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід розраховувати з 17 січня 2014 року - дня звернення позивача до суду і по 02 липня 2014 року - до дня ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Крім того, суд дійшов висновку, що відповідач порушив право позивача на отримання повного розрахунку при звільненні, чим спричинив йому моральну шкоду.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що з 04 вересня 1986 року по 09 лютого 2008 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (а.с. 8).

Також встановлено, що відповідач фактично не розрахувався з позивачем при його звільненні.

Згідно з довідкою від 07 березня 2014 року № 022-5645 середньоденна заробітна плата позивача при восьмигодинному робочому дні за останні два місяці роботи перед його звільненням складала 156 грн 64 коп., а середньочасова зарплата складала 19 грн 58 коп. (а.с. 74).

Наказом від 07 лютого 2008 року № 55 ОСОБА_3 звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію з 09 лютого 2008 року.

Позивач звернувся з позовом, у якому вважав, що підприємством порушено його право на індексацію заробітної плати.

При розгляді справи суди вважали, що доказом заборгованості з індексації заробітної плати є довідка підприємства. Разом з тим суди не встановили, чи є вказаний розрахунок доказом заборгованості ПАТ «МК «Азовсталь» перед позивачем.

Суди не врахували, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон) об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці.

Водночас індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення, що також передбачено у ст. 2 Закону.

Крім того, відповідно до ст. 4 Закону у разі, якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Суди не перевірили, чи відповідає розмір заробітної плати позивача встановленому прожитковому мінімуму за певний період та не надали оцінки доводам відповідача щодо попереджувального підняття розміру заробітної плати та виплати компенсації від знецінення доходів працівника.

Також сторонами надані розрахункові листи за кожен місяць роботи позивача з переліком виплат, однак суди зазначені докази не дослідили та не надали їм правової оцінки.

Крім того, у судових рішеннях відсутні посилання на докази щодо несвоєчасної виплати заробітної плати ОСОБА_3 у вказаний період, не зазначено конкретні періоди виникнення та існування заборгованості із виплати заробітної плати та конкретні календарні дати, що унеможливлює перевірку правильності застосування судами норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, судами вирішувалося питання про проведення ОСОБА_3 компенсації втрати частини доходів (індексації заробітної плати) за період з 01 березня 2003 року по 09 лютого 2008 року.

На цей час питання проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати регулювалося ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (у редакції від 16 січня 2003 року) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (зі змінами і доповненнями від 09 серпня 2001 року та 31 березня 2003 року).

Дія зазначених нормативних актів поширювалася на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовувалася у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосувалася усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у день звільнення позивач перебував у відпустці.

Із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати (індексації з компенсацією) у розмірі 250,95 грн. позивач звертався 17 січня 2014 року (а.с. 116).

Інших доказів наявності заборгованості із індексації та компенсації заробітної плати позивачем не надано.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд дійшов висновку, що його розмір слід розраховувати з дня звернення позивача до суду і по день ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто за 112 робочі дні. Таким чином, суд визначив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 17543,68 грн. (112 дні х 156,64 грн.).

Проте з такими висновками апеляційного суду також погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов передчасного висновку щодо періоду, за який необхідно нараховувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, вважаючи його початком день звернення позивача до суду 17 січня 2014 року, а закінченням - дату ухвалення рішення апеляційним судом, тобто 02 липня 2014 року.

Такий висновок апеляційного суду зроблений без врахування вимог статей 116, 117 КЗпП України та в порушення статей 212, 215, 303 ЦПК України, оскільки суд належним чином не перевірив та не надав юридичної оцінки уточненій довідці ПАТ «МК «Азовсталь» про індексацію заробітної плати позивача та компенсацію за затримку її виплати та не перевірив правильність нарахування вказаних в ній сум.

Разом з цим не може залишитися в силі і рішення суду першої інстанції, оскільки при його ухваленні місцевий суд у порушення вимог статей 60, 212, 215 ЦПК України також належним чином не перевірив заперечень відповідача щодо розміру ненарахованої та невиплаченої позивачу суми індексації заробітної плати.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим судом, так і апеляційним судом, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська