Провадження № 22-ц/780/602/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь
Категорія 18 05.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави ,-

встановила:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом та обґрунтовував його тим, що відповідно до укладеного договору від 13.04.2005 відповідач отримав кредит у розмірі 11610 долар США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік з кінцевим терміном повернення 12.04.2010 року.

Позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 9127 долар США, одна останній зобов'язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01.09.2014 його заборгованість перед банком склала 16808,90 долар США, що за курсом 13.11.2014 року відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.09.2014 склала 220364, 68 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 13.04.2005 уклали договір застави згідно з яким відповідач надав в заставу автомобіль DAEWOO, модель: LANOS TF69Y, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий сєдан № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер: НОМЕР_1, що належить йому на праві власності.

Враховуючи викладене, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13.04.2005 вилучити у відповідача та передати в заклад позивача вказаний предмет застави, що належить на праві власності відповідачу; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт)ж; звернути стягнення на предмет застави - спірний автомобіль, шляхом продажу автомобіля позивачем, укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі знаттям вказаного автомобіль обліку в органах ДАЇ України по свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля обліку в органах ДАЇ України; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 2203 грн. 65 коп.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення його зустрічних позовних вимог через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що кредитним договором його поставлено в невигідне становище з підстав можливості банку в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку, кредитні кошти були видані з порушенням законодавства, судом не враховано вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», крім того, при укладенні кредитного договору були порушені його права як споживача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує зобов'язання за кредитним договором. Крім того, в порушення вимог закону та умов договору, відповідач зобов'язання за договором застави не виконує: предмет застави в заклад банку не передав.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № К2Н0АК00434056 від 13.04.2005 відповідач отримав кредит у розмірі 11610 долар США на наступні цілі: 9127 долар США на купівлю автомобіля, 2483 долар США на оплату разових страхових платежів, комісії та внесення в державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік з кінцевим терміном повернення 12.04.2010 року.

Позивач зобов'язання за вказаним вище кредитним договором перед відповідачем виконав в повному обсязі, а саме надав кредитні кошти у розмір 9127 долар США, але у порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором не виконав, внаслідок чого станом на 01.09.2014 року має заборгованість 16808, 90 долар США, що за курсом 13.11 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.09.2014 року склала 220364, 68 грн., яка складається з наступного: 3939,50 долар США - заборгованість за кредитом; 5294,88 долар США - заборгованість по процентам за користування кредитом: 443,52 долар США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 7131 долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 13.04.2005 уклали договір застави згідно умов якого відповідач надав в заставу автомобіль DAEWOO, модель: LANOS TF69Y, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер: НОМЕР_1, що належить йому на праві власності.

Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України "Про заставу" та ст. 572 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України).

Договором застави, який сторони уклали 13 квітня 2005 року, передбачено, що у випадку порушення заставодавцем/позичальником зобов'язань за кредитним договором, або за договором застави, заставодавець зобов'язаний передати предмет застави заставодержателю в заклад.

За таких обставин, з огляду на встановлений факт порушення відповідачем своїх зобов»язань за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до умов кредитного договору, а саме до п. 1.1. банк надає позичальнику грошові кошти у іноземній валюті.

Отже, відповідач повинен сплачувати кредит у іноземній валюті, оскільки саме такої домовленості досягли сторони при укладенні договору, який є обов'язковим для виконання.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на мовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності надання кредиту в іноземній валюті не грунтуються на вимогах закону.

Разом з тим, відповідно до п.2.3.1. кредитного договору, укладеного між сторонами, банк має право в односторонньому порядку переглянути процентну ставку за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів України.

Відповідно до ч.2, 3 ст.10561 ЦК України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Закон про доповнення ЦК України ст.10561 набрав чинності з 10.01.2009 р.

Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі.

Зважаючи на те, що кредитний договір укладено між сторонами 13 квітня 2005 року, тобто до прийняття закону про доповнення ЦК України ст.10561, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта, про те, що у нього не було волевиявлення щодо підвищення відсотків при підписанні договору, оскільки кредитний договір підписано сторонами.

Крім того, колегія суддів виходить із передбаченої ст. 204 ЦК України презумпції правомірності кредитного договору та договору застави, укладених 13 квітня 2005 року між сторонами, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та вони не визнані судом недійсними, оскільки відповідачем не заявлялось таких вимог в межах цієї справи.

Так, відповідно до ч.2 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно ( майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації ( переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції звернув стягнення на предмет застави всупереч вказаного закону є безпідставними, оскільки у даній справі банк ще не реалізовував предмет застави і крім предмету застави не просить примусово стягнути з відповідача інше майно, крім предмета застави.

Враховуючи викладене, висновок суду про задоволенні позову є обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом обґрунтовано встановлено наявність обставин, які є підставою для задоволення позову, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: