Справа № 495/6083/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 листопада 2015 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідачів: не з'явилися
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6083/15-ц
- Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про визнання договору поруки припиненою та стягнення грошових коштів
26.08.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі по тексту - відповідач-1) та ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-2) про визнання договору поруки припиненою та стягнення грошових коштів (а.с.2-8).
Так, позивач просить суд:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1574,95 грн.;
- стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.08.2015 року було відкрито провадження у цивільній справі №495/6083/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненою та стягнення грошових коштів. Справу призначено до розгляду. (а.с.57)
Позивач - ОСОБА_1, у судове засідання не з'явилася, але її представник - ОСОБА_3, подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.72).
Представник відповідача-1 - ПАТ «УкрСиббанк», відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надав та в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судових засідань, про що свідчить наявні в матеріалах справи відповідні поштові повідомлення (а.с.64, 69).
Відповідач-2 - ОСОБА_2, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надала та в судові засідання не з'явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судових засідань.
Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Так, ухвала суду та повістки про призначення слухання справи на 07.10.2015 року та 05.11.2015 року, а також копія позовної заяви ОСОБА_1 з додатками до неї були надіслані на адресу ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) (а.с.60, 67), яка наявна в матеріалах справи та за якою вона зареєстрована (а.с.62-63).
Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на п'ятнадцять днів.
Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ст.ст. 77, 157, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.
У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненою та стягнення грошових коштів.
У даному листі Банком було вказано, що у випадку, якщо Поручителем не буде подано письмової відповіді Банку на цей лист протягом 14 календарних днів з дати його відправлення, вважатиметься, що Поручитель ознайомилася та погодилася з викладеними змінами. Водночас, після отримання даного листа Позивач одразу звернулася до Банку і заявила про відсутність своєї згоди на підвищення відсоткової ставки за Основним договором.
Можливість направлення такого листа передбачена п. 9.2. Кредитного договору, в якому зазначено, що Банк не пізніше ніж за 14 (чотирнадцять) календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє Позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа (далі - Повідомлення Банку) за адресою Позичальника, що вказана у розділі 12 цього Договору, або за іншою адресою, яку Позичальник письмово повідомив Банку при зміні адреси. Такий новий розмір процентної ставки за цим Договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у Повідомлення Банку до Позичальника, без укладення Сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього Договору.»
Лист Банку № 32-2/31-17/610 від 15.08.2008 року на ім'я ОСОБА_1 є одностороннім правочином, направленим на реалізацію права Банку на зміну умов Кредитного договору, виходячи з наступного.
Згідно із ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Відповідно до ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.
Таким чином, при комплексному аналізі вимог цивільного законодавства, відповідно до ч.2 ст.202 та ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України, усі правочини поділено на односторонні та двосторонні чи багатосторонні (договори), в свою чергу односторонні правочини можуть бути вчинені в формі будь-якого документа: листа, телеграми тощо. Такий поділ правочинів поставлено в залежність від того, скільки осіб (суб'єктів цивільних правовідносин) вчиняють дії, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин - одна, дві чи більше. Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків.
Правочин є сукупністю юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення (складання заяв, заповіту, довіреності, підписання договору тощо).
Тобто, правочин вважається одностороннім у тому разі, коли до виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків призводить волевиявлення одного суб'єкта цивільного права.
Зміна договору, в якій би формі вона не відбувалося, двосторонній чи односторонній, є окремим правочином, незалежним від вчиненого раніше правочину з укладення договору, адже правочин зі зміни умов договору направлений на трансформацію прав та обов'язків, а правочин з укладення договору направлений на набуття прав та обов'язків. Не може один і той самий правочин бути направлений на набуття і одночасно зміну одних і тих самих прав та обов'язків, а отже за своєю правовою природою правочин зі зміни договору та укладення договору є різними правочинами.
З договору випливає лише право тієї чи іншої сторони на вчинення дій (правочину) по односторонній зміні умов Договору, адже відповідно до чинного законодавства це право має бути безпосередньо передбачено Договором. З огляду на те, що Договором встановлюється лише право, Сторона сама вільна вирішувати, вчиняти такий правочин чи не вчиняти.
Враховуючи вищевикладене, одностороння зміна умов Договору, внаслідок якої збільшується обсяг відповідальності Поручителя, дійсно мала місце шляхом здійснення Банком одностороннього правочину - надсилання листа у порядку, передбаченому п.9.2. Кредитного договору.
Але, при цьому зміна умов Основного договору відбулася без згоди Поручителя, що мала бути надана в порядку п.2.1 Договору поруки.
Проте, з огляду на положення Договору поруки, яких сторони мають дотримуватись належним чином, як це передбачено ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороннє збільшення процентної ставки без згоди Поручителя, висловленої у Формі, передбаченій Договором поруки, є недопустимим.
Збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами значно збільшило обсяг кредитного зобов'язання Боржника, внаслідок чого також було збільшено і обсяг відповідальності Поручителя за Договором поруки.
Згідно із ч.1 ст.553, ч.1 ст.554 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Водночас, відповідно до положень частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
При цьому, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму листі від 27.09.2012 року № 10-1393/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказав, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, що є підставою для визнання договору поруки припиненим.
Трактування збільшення обсягу відповідальності поручителя міститься у висновках, зазначених у постанові Верховного Суду України від 20.02.2013 року у справі №6-172цс12, а саме що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються, проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком».
Крім того, пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що якщо з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право ,на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.
Правовою позицією Верховного Суду України, яку відображено в його постанові у справі № 6-67цс11 від 19.12.2011 року, встановлено те, що підставою для припинення поруки с будь-яка зміна зобов'язання без згоди поручителя, що збільшує розмір відповідальності поручителя, навіть якщо така зміна передбачена кредитним договором при його підписанні.
Суди повинні звертати увагу на те, що у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної відсоткової ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (частина 1 статті 559 ЦК України).
У листі від 27.09.2012 року № 10-1393/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ вказав, що, незважаючи на те, що за положеннями частини першої статті 559 Цивільного кодексу України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим у цьому разі не є необхідним, однак такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.
При цьому, згідно з правовою позицією Верховного суду України, сформульованою у його постанові у справі № 6-20цс11 від 21.05.2012 року, у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. З - 5, 11, 15, 31 ЦПК України).
Аналогічні твердження щодо належного способу захисту права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки підсумовані Верховним Судом України у своєму листі від 01.02.2015 року «Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання», де було зазначено, що «уживаний законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов 'язане припинення поруки.
Однак, 19 серпня 2014 року на виконання обов'язку Позичальника та від його імені ОСОБА_1 фактично було здійснено сплату грошових коштів в рахунок погашення грошового зобов'язання Боржника за Основним договором, що підтверджується копією відповідної квитанції AT «УкрСиббанк» №89 від 19.08.2014 року (а.с.52).
Сума сплачених Банкові Позивачем грошових коштів становила 110 швейцарських франків, що на момент здійснення оплати було еквівалентно 1574,95 грн.
При цьому, за твердженням позивача, ОСОБА_2 обіцяла ОСОБА_1 повернути сплачені за неї кошти у розмірі 1 574,95 грн. при першій можливості. Проте, ОСОБА_2 своєї обіцянки не виконала, у зв'язку з чим у неї перед ОСОБА_1 виникло грошове зобов'язання.
Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання має здійснюватись належними сторонами.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення прав та обов'язків, відповідно до статті 11 ЦК України, також є інші юридичні факти.
З урахуванням того, що на момент здійснення оплати порука ОСОБА_1 була вже припинена та у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди, ОСОБА_2 зобов'язана відшкодувати сплачені на виконання її зобов'язання кошти.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про правомірність, обґрунтованість та законність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненою та стягнення грошових коштів підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 509, 527, 553, 554, 559 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 79-88, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненою та стягнення грошових коштів - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошові кошти у розмірі 1 574 (одна тисяча п'ятсот сімдесят чотири) гривні 95 (дев'яносто п'ять) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Мишко