Справа № 152/1112/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 лютого 2015 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря - Палій М.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

у с т а н о в и в:

25 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із указаною позовною заявою, зазначивши, що вона є власником житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1. Будучи особою похилого віку, вона тривалий час потребувала сторонньої допомоги.

Приблизно у 2005 або 2006 роках, позивач відчужила половину (1/2 частину) свого будинку своєму онуку ОСОБА_3, який дав тоді своєму батьку певну суму коштів, необхідних останньому. При відчуженні половини будинку, позивач підписувала документи і їздила у Шаргород до нотаріуса та БТІ. Онук запропонував позивачу свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням та утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки. Позивач на це погодилася та пообіцяла, що у такому випадку, вона залишить йому іншу частину будинку. І вона почала проживати у літній кухні, а онук зі своєю сім'єю жив у будинку.

Спочатку онук їй допомагав, а пізніше перестав доглядати за позивачем, у зв'язку із чим, остання вирішила обмежити права відповідача в частині її будинку.

Як з'ясувала позивач, 26 січня 2006 року у державній нотаріальній конторі було оформлено договір дарування усього її будинку громадянкою ОСОБА_5, яка на даний час є дружиною відповідача, за довіреністю від імені позивача на ім'я відповідача, чого позивач робити не бажала.

Позивач вважає, що у 2005-2006 роках відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин укладення договору дарування частини будинку на нього, що має істотне значення, оскільки позивач не бажала відчужувати увесь будинок, а лише його частину, адже у неї є діти та інші онуки, а не лише відповідач, якому б дістався будинок у випадку, якби він належним чином доглядав позивача.

З огляду на викладене та посилаючись на ст. 230 ЦК України, згідно з якою, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним, позивач просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_5 від імені позивача на підставі довіреності, посвідченої виконкомом Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області 04.11.2005 року за реєстром № 366 та ОСОБА_3, посвідчений 26.01.2006 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 109 та зобов'язати ОСОБА_3 повернути позивачу житловий будинок по АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Зокрема, пояснили, що наміру дарувати відповідачу увесь будинок позивач не мала, оскільки, у такому випадку, їй самій не буде де жити, до того ж, у неї є ще один онук, у якого також немає власного житла. Окрім того, позивач заперечувала факт підписання нею довіреності, на підставі якої ОСОБА_5 уклала від її імені договір дарування.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов не визнали, посилаючись на його безпідставність. Зазначили, зокрема, що позивач не довела обставин, передбачених у ст. 230 ЦК України для визнання договору недійсним, зокрема, те яким чином та коли ОСОБА_3 ввів ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Окрім того, відповідач та його представник пояснили, що позивач сама запропонувала подарувати відповідачу свій будинок в обмін на те, що останній погасить грошовий борг сина позивача - ОСОБА_6, що, власне, і було зроблено, оскільки 04 листопада 2005 року відповідач передав ОСОБА_6 5000 грн, про що було складено відповідну розписку в сільській раді, цього ж дня позивач у присутності відповідача видала довіреність, посвідчену секретарем Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 оформити договір дарування належного їй житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 на її онука ОСОБА_3 26 січня 2006 року, діючи на підставі зазначеної вище довіреності, ОСОБА_5 уклала від імені ОСОБА_1 договір дарування, посвідчений нотаріально, згідно з яким, як і передбачалося довіреністю, житловий будинок по АДРЕСА_1 був подарований ОСОБА_3 Бажання позивача подарувати відповідачу увесь будинок підтверджується також заповітом від 14.04.2005 року, яким ОСОБА_1 заповідала усе своє майно ОСОБА_3

Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Відповідно до заповіту від 14.04.2005 року, ОСОБА_1 заповіла усе своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі, усе те, що буде належати їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_3 (а.с. 60).

04 листопада 2005 року перебуваючи у приміщенні Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, ОСОБА_1 видала довіреність, посвідчену секретарем сільської ради ОСОБА_7, якою уповноважила ОСОБА_5 оформити договір дарування належного їй житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 на її онука ОСОБА_3 (а.с. 25).

26 січня 2006 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Масилюк Р.М. було посвідчено договір дарування житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_1, від імені якої на підстав довіреності виступала ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Згідно реєстраційного посвідчення та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 31 січня 2006 року право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі зазначеного вище договору дарування (а.с. 58, 59).

Згідно довідки виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1637 від 14.03.2014 року з 1986 року по 2005 рік головою двору (власником особового рахунку) у АДРЕСА_1 була ОСОБА_1, а з 2005 року головою двору є ОСОБА_3 на підставі договору дарування житлового будинку від 26.01.2006 року (а.с. 6).

Із довідки № 1636 від 14.03.2014 року, виданої виконкомом Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1. Станом на 01.01.2014 року проживає одиноко у переобладнаній під житло господарській будівлі, житловим будинком не користується, веде окреме господарство від онука ОСОБА_3, який є власником житлового будинку (а.с. 7).

Позивач, стверджуючи, що вона не мала наміру дарувати відповідачу увесь будинок та посилаючись на те, що відповідач навмисно ввів її в оману щодо обставин укладення договору дарування частини будинку, просить визнати договір дарування житлового будинку недійсним.

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із укладенням та оспорюванням договору дарування, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України).

Так, згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частинами 1 та 4 ст. 720 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.

Укладаючи договір дарування житлового будинку від імені ОСОБА_1, ОСОБА_5 діяла у межах повноважень, наданих їй довіреністю, виданою ОСОБА_1 від 04.11.2005 року, яка за формою та змістом відповідає вимогам, установленим ч. 3 ст. 247, ч. 4 ст. 720 ЦК України та Законом України «Про нотаріат», в редакції, чинній на час видачі довіреності, тобто у довіреності указана дата її вчинення, у ній встановлено ім'я обдаровуваного та посвідченої уповноваженою на те особою органу місцевого самоврядування.

Суд не бере до уваги посилання позивача та її представника на те, що позивач начебто не підписувала довіреність від 04.11.20105 року, оскільки згідно висновку експертів від 10.12.2014 року № 1544/1545/14-21, підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності від 04.11.2005 року та у реєстрі нотаріальних дій виконано самою ОСОБА_1 (а.с. 84-90).

При цьому експерти, які надали зазначений висновок, були допитані у судовому засіданні та пояснили, що підпис від імені ОСОБА_1 здійснений у довіреності, за своїми ознаками дає підстави на 100% стверджувати, що його виконала саме ОСОБА_1

Окрім того, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що вона начебто не мала наміру дарувати відповідачу увесь будинок.

Ці твердження спростовуються показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_7, зокрема, пояснив, що у 2005 році він працював секретарем Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області. 04 листопада 2005 року він посвідчував довіреність ОСОБА_1, якою вона уповноважила ОСОБА_5 укласти договір дарування належного їй житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1. При цьому, перед посвідченням довіреності свідок зачитав ОСОБА_1 увесь текст довіреності, ОСОБА_1 пояснила, що бажає подарувати своєму онуку ОСОБА_3 свій будинок. Жодних сумнівів у тому, що ОСОБА_1 усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними у свідка не виникло.

Свідок ОСОБА_5., зокрема, пояснила, що вона була присутня при тому як ОСОБА_1 сказала, щоб ОСОБА_3 не купував будинок, оскільки вона подарує йому свій будинок. У свою чергу, ОСОБА_3 мав погасити грошовий борг свого батька та сина позивача - ОСОБА_6 У 2005 році свідок, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 їздили до нотаріуса у м. Шаргород, де нотаріус повідомив, які документи необхідно зібрати. У зв'язку із тим, що для укладення договору дарування необхідно було знову їхати до м. Шаргород, а ОСОБА_1 похилого віку, вирішили, що остання видасть довіреність, якою уповноважить свідка укласти договір дарування будинку ОСОБА_3 У листопаді 2005 року у сільській раді ОСОБА_1, підписала зазначену довіреність. Після цього у січні 2006 року свідок, діючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, підписала договір дарування житлового будинку ОСОБА_3 Свідок також пояснила, що при посвідченні довіреності, секретар сільської ради роз'яснював позивачу її зміст на наголошував га тому, щоб вона добре усе обдумала.

Бажання позивача подарувати відповідачу увесь будинок опосередковано підтверджується також і її заповітом від 14.04.2005 року, згідно з яким ОСОБА_1 усе своє майно рухоме та нерухоме заповідала ОСОБА_3

Не підтверджуються також жодним доказом твердження позивача про те, що відповідач брав на себе зобов'язання утримувати та доглядати її і лише за цих умов він міг претендувати на увесь будинок.

Так, відповідач у судовому засіданні пояснив, що він не брав на себе жодних зобов'язань щодо догляду за ОСОБА_1, єдиною умовою останньої було те, що відповідач мав погасити грошовий борг свого батька та сина позивача - ОСОБА_6, що, власне, він і зробив.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_11 пояснили, що при підписанні ОСОБА_1 довіреності не йшлося про те, що ОСОБА_3 доглядатиме за позивачем взамін на подарований будинок.

Відповідно до ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

У даному випадку позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач мав намір на введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, не довела істотність обставин, з приводу яких відповідач начебто ввів її в оману і, нарешті, взагалі не довела самого факту обману, з боку відповідача чи інших осіб, під впливом якого був укладений договір дарування будинку.

Згідно положень ст.ст. 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення цього факту є підставою відмови у задоволенні позову.

Суд вважає, що в цілому, доказування позивачем обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, ґрунтувалося виключно на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України, а наявні у справі письмові докази та показання допитаних у судовому засіданні свідків, не свідчать про те, що договір дарування житлового будинку від 26.01.2006 року укладений під впливом обману.

Отже, оскільки позивач не довела обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги та не скористалася своїм правом, щодо зміни підстави позову, у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у позові, слід відмовити.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відшкодуванню не підлягають.

Тому, керуючись статтями 1, 3, 4, 10, 11, 57-62, 64, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний Вінницької області суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.Л.Строгий