АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/8298/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/789/1246/15 Доповідач - Козак І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Козака І.О.

суддів - Демкович Ю. Й., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю ОСОБА_1, її представника та представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини в розмірі 2500 грн. щомісячно протягом строку інвалідності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18.08.2015р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на нього з мотивів неповного з'ясування судом всіх обставин справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинам, порушенням норм матеріального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд не врахував існуючий рівень інфляції при визначенні прожиткового мінімуму. Крім того, ОСОБА_2 є працездатним, отримує дохід, хоч і нерегулярний, на утриманні нікого немає, так як з його матір'ю проживає сестра, а тому вона не потребує його постійного догляду.

ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.08.2015р. скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

ОСОБА_2 з рішенням суду погоджується, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Зокрема відповідач зазначає, що ніде не працює, можливості надавати матеріальну допомогу не має, а пенсія ОСОБА_1 вища, ніж встановлений законом прожитковий мінімум.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28.05.2012р. (справа №1915/7186/2012), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23.09.1989р. перебували у шлюбі. Даним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 12.03.2015р. Пенсійним фондом України, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначена пенсія по інвалідності - 3 гр. загальне захворювання.

Згідно довідки №219 від 06.02.2015 року, виданої ТзОВ "Коменерго-Тернопіль", ОСОБА_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, дійсно зареєстрована за вищевказаною адресою, не працює, згідно із записом в трудовій книжці звільнена за наказом №16-к від 24.10.2013 року і не працює по час видачі довідки.

Як вбачається із листа №114 від 13.05.2015 року, наданого Тернопільською міськміжрай МСЕК Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи, згідно медико-експертної справи та архівних даних Тернопільської міськміжрай МСЕК: ОСОБА_1 перебуває на ІІІ групі інвалідності з приводу загального захворювання з 27.01.2008 року, група інвалідності встановлена терміном до 01.11.2015 року.

Згідно листа Тернопільської комунальної міської лікарні №2 №1119 від 22.07.2015р. ОСОБА_1. інвалід ІІІ групи, протягом 2013-2015 років знаходилась на стаціонарному лікуванні, а саме: з 27.05.2013 року по 10.06.2013 року - у відділенні денного стаціонарну поліклініки ТКМЛ №2, з 05.05.2014 року по 21.05.2014 року у відділенні денного стаціонарну поліклініки ТКМЛ №2, з 19.09.2014 року по 26.09.2014 року на стаціонарному лікуванні в ревматологічному відділенні КЗ ТОР "Тернопільська університетська лікарня", з 25.05.2015 року по 08.06.2015 року - у відділенні денного стаціонарну поліклініки ТКМЛ №2. Усі ліки, шприци та система хвора придбала за власні кошти. Це також підтверджуються і листом №01-3/1986 від 22.07.2015 року, який надано КЗ ТОР "Тернопільська університетська лікарня".

З довідки №935 від 20.11.2014 року, виданої Науково-дослідним інститутом реабілітації інвалідів ВНМУ ім. М.І.Пирогова, ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному обстеженні в експертному відділенні клініки інституту з 10.11.2014 року по 20.11.2014 року.

Згідно наданих довідок №2142/12 від 12.05.2015 року, виданих Управлінням Пенсійного фонду України в м. Тернополі, за період з січня 2014 року по грудень 2014 року ОСОБА_1 отримала пенсію по інвалідності в загальній сумі 12588,00 грн., за період з січня 2015 року по травень 2015 року - 5245,00 грн., тобто 1049,00 грн. щомісячно.

Згідно довідки №1543 від 11.08.2015 року, виданої ЖКК ТОВ "Тернопільбуд", ОСОБА_2, дійсно зареєстрований за адресою АДРЕСА_2, не працює, згідно з записом в трудовій книжці №БТ звільнений за наказом №23-к від 01.06.1998р. і не працює на час видачі довідки.

Як вбачається із наданих відповідачем документів, мати останнього ОСОБА_3, хворіє, про що свідчить довідка від 17.08.2015р., видана Амбулаторією загальної практики сімейної медицини с. Мухавка Чортківського району Тернопільської області.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що щомісячний дохід ОСОБА_1 становить 1049 грн., що перевищує встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Крім того, позивачем не доведена матеріальна спроможність відповідача надавати матеріальну допомогу.

З такими висновками погоджується і колегія апеляційного суду.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч.1, 2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та відповідно і Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" прожитковий мінімум в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність становить 949 грн. (з 1 вересня 2015 року - 1074 гривні).

Отже, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що сукупний щомісячний дохід ОСОБА_1 (1049 грн.) перевищує встановлений законом прожитковий мінімум (949 грн.).

Крім того, однією з необхідних умов отримання дружиною (чоловіком) аліментів є спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу.

Апелянтом не надано та судом не здобуто жодних доказів, які б свідчили про наявність заробітку, інших доходів у відповідача.

А тому, за відсутності необхідних умов для отримання права на утримання, наявність у ОСОБА_1 витрат на лікування не може бути підставою для задоволення її позовних вимог.

Твердження апелянта про необхідність врахування індексу інфляції, ріст цін при розрахунку розміру прожиткового мінімуму, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки ці чинники впливають як на позивачку, так і на відповідача.

Колегія суддів критично оцінює твердження апелянта про необхідність застосування загальних принципів аліментних зобов'язань при вирішенні даного позову. Оскільки, надання аліментів на утримання другого з подружжя визначене ст.77-81 СК України.

Крім того, з огляду на твердження ОСОБА_1 необґрунтованою є визначена нею сума аліментів, так як відсутні відомості про будь-які доходи відповідача.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області І.О. Козак