Справа № 199/6725/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.,

за участі секретаря Хлус Ю.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, де третя особа Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про реальний розподіл домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, де третя особа Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про реальний розподіл домоволодіння. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх з відповідачем мати ОСОБА_6. За життя остання склала заповіт, яким ? частину всього майна заповідала сину ОСОБА_1 та ? частину - доньці ОСОБА_4 Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0425 га.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0425 га.

Відповідачка по справі ОСОБА_4 теж отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6

Між сторонами склалися неприязні відносини, оскільки відповідачка не має бажання розподілити спадкове майно в натурі по ? частині кожному, тому що позивач заперечує проти користування відповідачем проходом до своєї частини будинку через його земельну ділянку.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду та просить виділити йому ? частину спадкового майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1, житловою площею 56,4 кв.м., загальною площею 103,0 кв.м., який складається з: літньої кухні площею 26,4 кв.м., гаражу площею 18,2 кв.м., навіс - 4,3 кв.м., уборна - 1 кв.м., гараж площею 17,6 кв.м., душева - 2,1 кв.м., а також інші споруди у вигляді огороджень, зливна яма, водоколонка, мощення та хвіртки, а також виділити позивачу ? частину земельної ділянки площею 0,0425 га наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визначити порядок користування земельною ділянкою площею 0,0425 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 та представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5, у судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі та просили суд відмовити у його задоволенні, підтримавши надані суду заперечення на позов.

Представник третьої особи - Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, просили винести рішення на розсуд суду.

Вислухавши учасників процесу, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності сторін, де частки сторін - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є по ?.

Судом також встановлено, що фактично кожен із співвласників - ОСОБА_7 та ОСОБА_4 користуються відокремленими частинами будинку, які мають різні входи. Такий порядок користування склався ще за життя спадкодавця ОСОБА_6, яка користувалася частиною, якою на теперішній час користується позивач.

Фактично між сторонами виник спір щодо користування спільною хвірткою, яка веде на територію домоволодіння.

Позивач просив суд поділити будинок за 7 варіантом висновку експертизи або іншим варіантом, який передбачає окрему хвіртку.

Відповідач ОСОБА_4 просила залишити фактичний порядок користування будинком, заперечувала проти влаштування окремої хвіртки, оскільки у всіх наданих варіантах експертизи влаштування окремої хвіртки призведе до порушення норм ДБН. Крім того, відповідач наголошувала на тому, що влаштування окремої хвіртки призведе до перебудови або реконструкції її частини будинку, оскільки необхідно буде проводити роботи із влаштуванням іншого входу до її частини будинку, чим будуть порушуватися її права, тому що влаштування окремого входу до будинку також будуть порушувати норми ДБН.

Враховуючи висновок комісійної судової будівельно-технічної експертизи та судової земельно-технічної експертизи №36/14 від 17.04.2014, висновок додаткової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №04/15 від 10.03.2015, пояснення експерта Давиденко Є.О., надані в судовому засіданні, думки сторін по справі, суд погоджується з відповідачем ОСОБА_4 щодо неможливості влаштування окремої хвіртки для користування саме відповідачем, оскільки у запропонованих варіантах експертизи не враховано вимог ДБН 360 -92 ** щодо розмірів необхідних для обслуговування будинку та господарських споруд.

Відповідно до ст. 152 ЖК України та роз'яснень Верховного Суду України, що викладені в п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» №20 від 22 грудня 1995 року, переобладнання і перепланування житлового будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевих рад.

Пропонуючи 7 варіант розподілу та користування домоволодінням та земельною ділянкою, позивачем по справі не надано доказів отримання відповідного дозволу виконкому на переобладнання, перепланування та прибудови, тобто даний експертний висновок не було узгоджено сторонами з виконкомом, санітарно-епідеміологічною службою, органами пожежної безпеки, газопостачання та іншими органами, про що зазначив і експерт у судовому засіданні.

Також сторони по справі в судовому засіданні визнали, що варіант за яким вони фактично користуються спільним будинком, влаштовує обох. З урахуванням викладеного вище суд вважає неможливим влаштування окремої хвіртки, у зв'язку з чим і не є можливим поділити в натурі або визначити порядок користування спільною земельною ділянкою.

За таких обставин, думки сторін, наданих доказів, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача. Що стосується розподілу витрат пов'язаних з проведенням експертиз, суд позбавлений можливості розподілити ці витрати порівно, як просив позивач, оскільки жодного доказу вартості сплачених витрат на проведення експертиз, позивачем в порушення ст.ст.10,60 ЦПК України, суду не надано.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_4, де третя особа Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про реальний розподіл домоволодіння - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

З повним текстом рішення суду сторони можуть ознайомитися 14 квітня 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам процесу негайно після його проголошення.

Суддя О.Б.Подорець