Провадження №2/761/634/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Криворучко К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів, щодо відчуження транспортного засобу; витребування майна з чужого володіння, -

в с т а н о в и в :

В вересні 2014р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд:

- визнати недійсним правочин (далі по тексту - договір 1) передачі прав власності на транспортний засіб Toyota Corolla, 2008, номер кузова НОМЕР_1 укладений між відповідачем 1 від імені позивачки та відповідачем 2;

- визнати недійсним правочин (далі по тексту - договір 2) передачі прав власності на транспортний засіб Toyota Corolla, 2008, номер кузова НОМЕР_1 укладений між відповідачами 1 і 2;

- витребувати з чужого незаконного володіння відповідача 1 на користь позивачки транспортний засіб Toyota Corolla, 2008, номер кузова НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2.

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем 1 у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2010р. по 12 червня 2013р., до шлюбу нею за особисті кошти було придбано автомобіль Toyota Corolla, 2008р. випуску, номер кузова НОМЕР_1.

У зв'язку з перебуванням за кордоном, позивачкою було надано відповідачу 1 довіреність, на користування, володіння та розпорядження зазначеним вище транспортним засобом. Після повернення в Україну позивачка дізналась, що 25 червня 2013р. відповідачем 1 було відчужено її автомобіль своєму товаришу - відповідачу 2, а потім 27 червня 2013р. відповідач 1 придбав у відповідача 2 зазначений автомобіль, при цьому в липні та серпні 2013р., відповідачем 1 було перераховано позивачці на її поточний рахунок 16000,0 грн., як частину платежу за проданий належний позивачці транспортний засіб. На думку сторони позивача, зазначені правочини - договори 1, 2 слід визнати недійсними на підставі ст. 238 ЦК України, а також внаслідок зловмисної домовленості відповідача 1 і відповідача 2, які тривалий час товаришують, з витребуванням майна на користь позивачки у відповідача 1.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити.

Відповідачі 1, 2, про час та місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку, в судові засідання не з'являлися, відповідачем 1 було направлено заперечення на позов, в яких останній просив суд залишити позов без задоволення, з тих підстав, що він діяв правомірно, а обраний стороною позивача спосіб захисту порушеного на її думку права не відповідає обставинам справи.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, і не оспорювалося сторонами, позивачка та відповідач 1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2010р. по 12 червня 2013р. До шлюбу позивачкою було придбано за особисті кошти автомобіль Toyota Corolla, 2008р. випуску, номер кузова НОМЕР_1

14 травня 2013р. позивачкою було видано відповідачу 1 довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 без права передоручення строком на три роки до 14 травня 2016р., відповідно до якої позивачка уповноважила відповідача 1 здійснювати необхідні юридичні дії та вчиняти правочини, що стосуються користування (втому числі керування на підставі відповідних документів з дотриманням вимог чинного законодавства) та розпорядженням належним позивачці вищезазначеним автомобілем, при необхідності зняти з обліку в органах ДАІ та продати, обміняти, здавати в оренду, укладати договір позички, визначаючи умови та ціну на власний розсуд з правом отримання належних позивачці грошових коштів.

Судом встановлено, що 25 червня 2013р. відповідач 1, який діяв в інтересах позивачки відчужив належний їй автомобіль відповідачу 2, а 27 червня 2013р. ним було придбано цей автомобіль у відповідача 2 на свою користь. На виконання довіреності, стороною відповідача 1 було перераховано позивачці 16000,0 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що відповідач 1 вступивши у зловмисну домовленість з відповідачем 2, продав належний їй автомобіль за значно нижчою ціною, і фактично відповідач 1 вчинив правочини, на свою користь, що суперечить її інтересам.

Частиною 3 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 Постанови від 6листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Крім того в п. 10 зазначеної вище Постанови, Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК.

У відповідності з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Враховуючи те, що наданою позивачкою відповідачу 1 довіреністю від 14 травня 2013р. не було визначено конкретної ціни вартості належного позивачці автомобіля, а також беручи до уваги, що судом не встановлено, що в діях відповідача 1, як представника позивачки був умисел вчинити правочин усупереч її інтересам, а також не встановлено та не надано стороною позивача належних і допустимих доказів існування домовленості між відповідачами 1, 2, і відповідно до цього суд позбавлений можливості встановити чи виникли несприятливі наслідки для довірителя.

Твердження сторони позивача, що відповідачі 1, 2 перебувають в дружніх стосунках не підтверджено взагалі, як і не підтверджено жодними доказами, що вартість автомобіля, як і не підтверджено жодними доказами, що вартість автомобіля, який було відчужено є значно нижчою.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено заявлені позовні вимоги, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, як в частині вимог про визнання недійсними договорів 1, 2, так і витребування майна з чужого володіння.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 17, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 203, 215, 216, 232, 238 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів, щодо відчуження транспортного засобу; витребування майна з чужого володіння - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: