У Х В А Л А

9 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, скасування рішення державного реєстратора, зобов'язання повернути нежитлові приміщення,

встановила:

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 липня 2014 року позов задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального, процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме : статей 317, 319, 328, 583 ЦК України, статей 5, 23 Закону України «Про іпотеку», статей 33, 303, 304, 308 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції з висновками якого погодився суд касаційної інстанції виходив із того, що рішення суду першої інстанції суттєво порушує права іпотекодержателя спірного майна - ПАТ «Укрсоцбанк», який за рахунок спірного майна має право забезпечити виконання умов кредитних договорів. ПАТ «Укрсоцбанк» не було залучено до участі у справі у якості сторони чи третьої особи. На стадії апеляційного розгляду зазначене процесуальне порушення виправити неможливо, оскільки таке право суду апеляційної інстанції не надано.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд дійшов до неправильного висновку про те, що ухвалене у справі рішення суду стосується також прав та обов'язків ЗАТ АСК «Інго України», однак позов заявлено лише до винної особи, а позивач не побажав залучити до участі в справі страховика, суд за своєю ініціативою не може цього зробити, що унеможливлює правильне вирішення спору, а тому в задоволенні такого позову слід відмовити. Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, вірно виходив із того, що оскільки ДТП сталося з вини відповідача який погодився відповідати за завдану шкоду, однак спір у справі виник щодо розміру такої шкоди, тому вимоги позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок винної особи є обґрунтованими.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач відноситься до осіб, які мають право на спадкування за законом у третю чергу за правом представлення. Інші спадкоємці третьої черги після смерті спадкодавця відсутні. Тому є неправильним висновок апеляційного суду про те, що місцевий суд, в порушення вимог статті 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин, зокрема залучення до участі у справі ОСОБА_7 як відповідача, у якої існує спір з позивачем про спадкове майно;

- ухвалі Верховного Суду України від 17 грудня 2008 року суд касаційної інстанції виходив із того, що порушення порядку залучення осіб до участі у справі не може бути само по собі підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до частини третьої статті 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду лише за умови, що це порушення призвело до неправильного вирішення справи;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що посилання апеляційного суду на положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» є помилковим, оскільки суд не звернув уваги на те, що право власності на іпотечне майно не переходило до від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3, а було скасовано рішенням третейського суду, яким встановлювалося, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві спільної часткової власності. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, посилаючись на те, що на момент укладення іпотечного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не були власниками майна, переданого в іпотеку, оскільки із скасуванням рішення суду, на підставі якого вони стали власниками спірного майна, втрачаються ті правові наслідки, які з цього випливають;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позов про визнання недійсним договору іпотеки підлягає задоволенню, оскільки на момент укладення іпотечного договору іпотекодавець не набув права власності на будинок, тому не мав право передавати його в іпотеку;

- постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року суд виходив із того, що відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва.

- постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року суд виходив із того, що спірне майно було предметом судового розгляду про визнання іпотечного договору дійсним та визнання права власності на майно, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину та не був учасником вищезазначеного судового розгляду. Отже висновок касаційного суду про те, що позов про визнання права власності та витребування майна не підлягає задоволенню, оскільки судовим рішенням визнано за ОСОСБА_16 право власності на спірне майно, є помилковим, оскільки в даному випадку дійсний власник не був стороною правочину та учасником судового процесу. Окрім того, в межах цього судового процесу не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим його продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювалось рішення щодо припинення права власності на підставі статті 346 ЦК України.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, скасування рішення державного реєстратора, зобов'язання повернути нежитлові приміщення за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко