Справа № 381/5902/14-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/2323/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 1 09.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: судді - Білоконь О.В.,

суддів: Антоненко В.І., Савченка С.І.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про порушення права власності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди ,-

встановила:

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

Позивач є власником АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,028 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

До часу виділення будинку в натурі та встановленого порядку користування земельною ділянкою ОСОБА_3 належала 1/3 частина вказаного будинку, а інші 2/3 частини будинку належали відповідачу ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду Київської області будинок між сторонами в натурі розділено в 2008 році, а рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області в 2009 році встановлено порядок користування земельною ділянкою.

Але на момент фактичного встановлення меж, згідно рішення суду, відповідачка збільшила розмір фундаменту до своєї частини будинку на 20 см, в зв'язку з чим самовільно перенесла огорожу в бік земельної ділянки позивача, також, на 20 см, тим самим фактично змінивши межі поділу та збільшивши розмір своєї земельної ділянки. Самовільно установлена відповідачкою металева огорожа унеможливила позивачу доступ до двох стін її частини будинку.

Внаслідок незаконних дій відповідача псується і руйнується майно позивача, в зв'язку з чим їй завдано матеріальну та моральну шкоду.

Позивач просила суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні, належною їй частиною спірного будинку та земельної ділянки шляхом знесення самочинно встановленого паркану; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5000 грн., та матеріальну шкоду в розмірі 3358 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належної ОСОБА_3 частини будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки шляхом знесення своїм коштом самочинно встановленого паркану, що знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказала, що факт встановлення паркану на земельній ділянці позивачки не підтверджений належними доказами, оскільки акти обстеження побутових умов складений не спеціалістами, а членами вуличного комітету зі слів позивачки, а не на підставі об»єктивно зроблених замірів.

Зазначено, що спірний паркан встановлений нею не самочинно, а на виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2009 року, а тому відсутні правові підстави для його перенесення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з вимог ст. 391 ЦК України та дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_2 було збільшено розмір фундаменту до своєї частини будинку на 20 см, і в зв'язку з чим, самовільно перенесено огорожу в бік земельної ділянки ОСОБА_3, також, на 20 см, тим самим змінивши межі поділу та збільшивши розмір своєї частини земельної ділянки та перекривши доступ позивача до двох стін її частини будинку, а тому позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні позивачем належної йому на праві власності частини будинку шляхом знесення своїм коштом самочинно встановленого паркану є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Разом з тим такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 червня 2014 року (а.с.9). А також, земельна ділянка площею 0,280 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а.с.12).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2009 року встановлено порядок користування присадибною земельною ділянкою між власниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Позивач в 2014 році зверталась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, але в задоволенні даного позову їй було відмовлено в зв'язку з тим, що ОСОБА_3 власником добудови, загальним розміром 8,05x3,7 м фактично не являлась, оскільки не зареєструвала право власності належним чином у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як видно із актів обстеження матеріально-побутових умов від 20 березня 2014 року, від 19 вересня 2014 року, від 14 липня 2014 року та від 19 серпня 2014 року, головою вуличного комітету по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_2 самовільно на 1 метр перенесла огорожу в бік земельної ділянки ОСОБА_3 по зрівняю з тією межею, яка була встановлена експертом у 2009 році (а.с.42-46).

На ці акти послався суд першої інстанції як на належний та допустимий доказ підтвердження факту самовільного перенесення ОСОБА_2 огорожі в бік земельної ділянки ОСОБА_3, що стало підставою для часткового задоволення позовних вимог про зобов»язання ОСОБА_2 знести вказаний паркан як такий, що знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_8

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 стверджувала, що вказаний паркан встановлений нею не самочинно, а на виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2009 року, а тому відсутні правові підстави для його перенесення.

На думку колегії суддів, висновок суду про доведеність обставин знаходження спірного паркану як самовільно збудованого на земельній ділянці позивачки не підтверджений належними та допустимими доказами, оскільки вказані акти обстеження матеріально-побутових умов від 20 березня 2014 року, від 19 вересня 2014 року, від 14 липня 2014 року та від 19 серпня 2014 року складені зі слів позивача ОСОБА_3, не спеціалістами, без відповідних замірів та без врахування документів про поділ в натурі спірного будинку та земельної ділянки.

В матеріалах справи міститься копія висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 6923/13-43/13534/13-42 від 11 грудня 2013 року, яка призначалась та проводилась у іншій справі, що розглядалась між сторонами. Відповідно до п.2 вказаного висновку, суміжна межа (лінія розподілу) земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_2 частково не відповідає (незначне відхилення) рішенню Фастівського міськрайонного суду від 24 липня 2009 року.

Разом з тим висновки даної експертизи не містять даних про те, на чиєї земельній ділянці розташований спірний паркан, оскільки такого питання на вирішення експертів не ставилось.

Отже, матеріали справи не містять належного та допустимого доказу на підтвердження факту самовільного перенесення ОСОБА_2 паркану в бік земельної ділянки ОСОБА_3, тому доводи апеляційної скарги про недоведеність цих обставин, які суд першої інстанції безпідставно вважав встановленими, заслуговують на увагу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини самовільного перенесення ОСОБА_2 паркану в бік земельної ділянки ОСОБА_3, не підтверджується матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з порушенням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог, а в решті - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів , -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_2 знести самовільно встановлений паркан і ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні частиною АДРЕСА_1 та земельною ділянкою шляхом знесення паркану.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: