Справа № 367/3061/13-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/5421/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 58 24.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Дмитрієвої Л. Д., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2013 року по справі за позовом Прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області звернувся з вищенаведеним позовом, який обґрунтовував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2140/25-5 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва й обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку. За договором купівлі-продажу від 1 вересня 2009 року ОСОБА_3 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_2, у зв'язку із чим на державному акті вчинено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2

Прокурор зазначав, що вказана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту смт. Коцюбинське Київської області та перебувала в постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Посилаючись на порушення Коцюбинською селищною радою вимог ст.ст. 20, 21, 39 ЗК України, ст. 57 Лісового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обов'язковість проведення державної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення, ст. ст. 3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. ст. 228, 336 ЦК України та нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня 2009 року, прокурор м. Ірпеня просив суд визнати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2140/25-5, визнати недійсним державний акт, виданий на імя ОСОБА_3, на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасувати його державну реєстрацію, визнати право власності держави на земельну ділянку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20травня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2140/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 та скасовано його державну реєстрацію. У позові про визнання права власності держави на земельну ділянку відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акту і скасування його державної реєстрації.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2013 року частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в частині визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2, та у скасуванні державної реєстрації акту відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В подальшому, а саме 11 лютого 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2014 року було скасовано, а справа направлена на новий апеляційний розгляд.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 308 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов частково і визнаючи недійсними рішення селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що на момент прийняття Коцюбинською селищною радою рішення від 25 грудня 2008 року щодо передачі у власністьОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га межі сел. Коцюбинське у встановленому законом порядку визначені не були, генеральний план населеного пункту відсутній. Отже, селищною радою не було з'ясовано чи знаходиться виділена земельна ділянка в межах селища, а відтак розпоряджатися цією ділянкою рада не мала права, що у свою чергу відповідно до ст.152 ЗК України є підставою для визнання недійсними оспорюваних рішення і державного акту.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно частин 1 і 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянко. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.122 сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст.173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до ч.2 ст.174 ЗК України рішення про встановлення, зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад. Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які не входять до складу відповідного району, або у разі, якщо районна рада не утворена, приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням відповідних сільських, селищних рад.

Згідно ст.176 ЗК України межі адміністративно-територіальних одиниць посвідчуються державним актом України.

Відповідно до ч. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2140/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, цільовим призначенням якої є будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 1 вересня 2009 року земельну ділянку площею 0,1200 га по АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_2 На державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданому ОСОБА_3, зроблено відмітку про перехід права власності па спірну земельну ділянку до ОСОБА_2

Також судом встановлено, що на час передачі Коцюбинської селищною радою у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки межі селища Коцюбинське Київської області у встановленому законом порядку не установлювалися, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі селища, та генеральний план населеного пункту відсутні.

За таких обставин суд обґрунтовано задоволив вимоги прокурора в частині визнання недійсним рішення про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки та виданого їй державного акта, із відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що, передаючи у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, селищна рада діяла у межах повноважень, бо на той час рішенням ради від 25 грудня 2008 року було затверджено техніко-економічне обгрунтування розвитку селища Коцюбинське, згідно якого спірна ділянка віднесена до земель селища, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Техніко-екнономічне обґрунтування не є документом, який визначений законом як такий, що встановлює межі адміністративно територіальної одиниці.

Згідно ст.176 ЗК України межі адміністративно-територіальних одиниць посвідчуються державним актом України.

Згідно ст.12 Закону України «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, в тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Судом незаперечно встановлено, що на момент винесення оспорюваного рішення ні державного акту, ні генерального плану селище не мало.

Задовольняючи позов, суд обґрунтовано взяв до уваги, що постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23 листопада 2009 pоку, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2011 pоку у справі за позовом прокурора м. Ірпеня в інтересах держави в особі Київської обласної ради, Київської обласної державної адміністрації до Коцюбинської селищної ради про визнання незаконними та скасування п.3 рішення Коцюбинської селищної ради від 25 вересня 2008 року та рішення від 28 жовтня 2008 pоку, було встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради «Про перспективний план розвитку селища Коцюбинське» та рішенням «Про передачу деревної рослинності віднесену до категорії зелених насаджень в межах сел. Коцюбинське» не встановлювались межі селища Коцюбинське, а фактично Коцюбинська селищна рада виконувала вимоги ст. 173 ЗК України щодо реалізації процедури встановлення меж селища. Тобто відсутні підстави вважати, що Коцюбинська селищна рада при винесенні вищевказаних рішень вирішувала питання належності до її території будь-яких земель у певно визначених межах. При цьому, наявність у пропозиціях перспективного розвитку, наданих на погодження селищної ради, схем розвитку селища, не звільняло органи, які виготовляють та погоджують генеральний план селища діяти у межах закону.

Крім того, згідно листа Відділу Держкомзему у м. Ірпінь від 18 січня 2013 року державна статистична звітність (форми 6-зем) по смт. Коцюбинське в період із 1 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року не велася, землі запасу по селищу за вказаний період не обліковувалися. Відомості щодо встановлення та зміни меж Коцюбинської селищної ради у відділі Держкомзему відсутні. Зазначені обставини, також підтверджуються актом службового розслідування стосовно діяльності колишнього начальника відділу Держкомзему в м.Ірпінь ОСОБА_5 Державного комітету України із земельних ресурсів від 27 квітня 2011 року. Відповідно до висновку від 15.12.2008 р. Державного управління охорони навколишнього середовища в Київській області про погодження матеріалів проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_3 було надано позитивний висновок за умови здійснення переведення земельної ділянки в категорію - землі житлової та громадської забудови та внесення відповідного коригування до Генерального плану смт. Коцюбинське та розробки містобудівного обґрунтування. Однак, як вбачається з проекту землеустрою, наявного в матеріалах справи, вказані умови висновку виконані не були.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення в частині визнання недійсним виданого ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2, бо даний акт уже є правовстановлюючим документом останнього, як такі, що не грунутються на вимогах закону.

Відповідно до ст.125, ч.2 ст. 126 ЗК України (у редакції від 5 березня 2009 року, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав та у випадках набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки й посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом.

Крім того, відповідно до ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 5 березня 2009 року, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт.

Вчинення в такому разі на державному акті відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу (ч.6 ст.126 ЗК України) не змінює суті такого державного акта, як недійсного.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 червня 2014 року при розгляді справи № 6-67 цс 14, предметом якої був спір про визнання рішення і державного акту на право приватної власності на землю (з відміткою про перехід права власності) недійсними за позовом прокурора. При розгляді цієї справи Верховний Суд України спростовуючи доводи заявника вказав, що підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку у спірних правовідносинах є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт, а відтак учинення нотаріусом на державному акті відмітки про відчуження земельної ділянки іншому власнику не змінює суті такого державного акта, як недійсного.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення згідно доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :