Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Базіс Авто», про звернення стягнення на предмет іпотеки

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду Одеської області від 30 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 01 квітня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Базіс Авто» (далі - ТОВ «Базіс Авто») та відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію № 18-01-08 із наступними змінами та доповненнями, за умовами якого позичальнику надано кредит із встановленим лімітом кредитування 7 480 560 грн та строком повернення до 27 вересня 2013 року.

На забезпечення виконання кредитного зобов'язання між ОСОБА_3 та банком було укладено договір іпотеки від 10 квітня 2008 року, предметом якого є земельна ділянка площею 4, 00 га по АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 19 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 8 959 131, 63 грн, позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, яка буде визначена суб'єктом оціночної діяльності на момент прийняття у власність. Також позивач посилався на порушення іпотекодавцем ОСОБА_3 положень п. п. 2.3.1. - 2.3.13 договору іпотеки та просив стягнути із нього 2 004 300 грн штрафу на підставі п. 2.3.14 договору іпотеки.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 09 лютого 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості за договором про відновлювальну кредитну лінію № 18-01-08 у розмірі 8 959 131, 63 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 4, 00 га по АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за вартістю 15 542 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення апеляційного суду у частині визначення вартості предмета іпотеки та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності.

В іншій частині судове рішення не оскаржується та колегією суддів згідно положень ст. 335 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 01 квітня 2008 року між ТОВ «Базіс Авто» та відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію № 18-01-08 із наступними змінами та доповненнями, за умовами якого позичальнику надано кредит із встановленим лімітом кредитування 7 480 560 грн та строком повернення до 27 вересня 2013 року. На забезпечення виконання кредитного зобов'язання між ОСОБА_3 та банком було укладено договір іпотеки від 10 квітня 2008 року, предметом якого є земельна ділянка площею 4,00 га по АДРЕСА_1

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 19 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 8 959 131, 63 грн, у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, яка буде визначена суб'єктом оціночної діяльності на момент прийняття у власність.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктами 3, 4 договору іпотеки передбачено способи звернення стягнення на предмет іпотеки в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-124цс13 від 11 грудня 2013 року).

З огляду на викладене, висновки апеляційного суду про належність обраного позивачем способу захисту майнових прав іпотекодержателя є правильними.

Враховуючи те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього у спірних правовідносинах відбувається за рішенням суду, таке судове рішення за змістом має відповідати вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. За ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особамизгідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Посилання суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження буде суперечити вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку»(висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-1561цс15 від 21 жовтня 2015 року, № 6-1935цс15 від 07 жовтня 2015 року, № 6-61цс15 від 27 травня 2015 року).

Встановивши на підставі належної оцінки здобутих доказів та всебічного розгляду справи, яка розглядається, неналежність виконання позичальником зобов'язань за кредитом, що за п. п. 3, 4 договору забезпечення становить підставу звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок виконання кредитного зобов'язання, та встановивши вартість предмета іпотеки на підставі звіту про його оцінку станом на 21 березня 2015 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем відповідно до договірних умов та положень Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів щодо визначення ціни предмета іпотеки. При розгляді справи у судах попередніх інстанцій позивач заперечував проти проведення експертизи, звіт про оцінку, який подано іншою стороною та взято судом при ухваленні рішення, не спростований. Справа розглянута апеляційним судом із дотриманням норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 30 квітня 2015 року у частині задоволення позову залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О. Савченко