РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Лях М.Ю.,

при секретарі - Холявка Т.В,.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з вимогою до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні його права користування власністю та вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.11.2014 року він є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері. Зазначає, що вказаним рішенням суду визначені наступні частки співвласників вказаної квартири, а саме: ОСОБА_4 належить 3/6 частини, ОСОБА_3 належить 2/6 частини та позивачу - 1/6 частини спірної квартири, житлова площа квартири становить 39,3 кв.м., квартира складається з трьох кімнат площею 11.04 кв.м., 10 кв.м. та 17,9 кв.м. На його 1/6 частку приходиться 6,55 кв.м. житлової площі, але окремої кімнати, яка хоча б приблизно відповідача його частці немає. Площа ізольованої квартири складає 11.4 кв.м., кімнати * площею 10 кв.м. та 9 площею 17,9 кв.м. є суміжними. З оглядом на наведене позивач звертається до суду з позовною заявою про визнання порядку користування квартирою з призначенням йому ізольованої квартири з призначення йому ізольованої кімнати 7 площею 11.04. кВ.м., але рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2015 року відмовлено в задоволенні вказаного позову. Позивач зазначає, що має намір проживати в квартирі АДРЕСА_1 він не має, проживає разом в будинку, який належить його дружині і знаходиться у с. Цапівка Золочівського району Харківської області. Його вік та стан здоров'я не дозволяються йому надалі проживати у сільській місцевості та займатися господарством. Відповідач категорично заперечує проти його вселення у спірну квартиру, створюючи перешкоди у користування його власністю. За таких обставин, посилаючись на положення статті 391 ЦПК України статтю 150 Житлового кодексу УСРС вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі договору, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю.

Суд, заслухавши думки присутніх учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 06.01.1994 року вбачається, що квартири, яка знаходить за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири 63,2 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2014 року визначено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ХМЦ ПДЖФ 06.01.1994 року кожному з співвласників, в тому числі ОСОБА_5, належить по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 Встановлено факт родинних відносин, визнано, що ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5.

З копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 належить 1/6 частина 3-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.07.2015 року залишено без змін відмолено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою.

Згідно довідки дільниці № 14 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 прописані ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_6 (син)

В судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_6, який є сином відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 який підтвердив, що він дійсно після розірвання шлюбу залишив квартиру своїй дружині та проживає з батьками за адресою: АДРЕСА_1. Зазначив, що між позивачем ОСОБА_1 та його батьками існують напружені відносини, вони пропонували позивачу компенсацію його частки в цій квартирі з метою вирішення цього питання мировим шляхом, на що позивач відмовився.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Під час судового розгляду відповідачі в своїх поясненнях визнали той факт, що позивач не має вільного доступу до квартири, позовні вимоги не визнали, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги позивача про вселення до квартири повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач, як співвласник квартири має право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а відповідачі порушують його права власності, яке підлягає захисту у судовому порядку.

Зазначені вимоги позивача ґрунтуються на нормах Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України, які регулюють цивільно - правові відносини в сфері права власності в Україні.

Так, у відповідності до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про вселення його до квартири.

Відповідно до ч. 1 статті 356 Цивільного кодексу України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом та проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише - з підстав, передбачених законом.

Відповідно до статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Керуючись статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням наведеного, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що права ОСОБА_1 як співвласника квартири, порушуються відповідачами та підлягають захисту, у зв'язку з чим позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню.

На вищенаведеного, керуючись статтями 10, 11, 60, 88,114, 209, 212, 213 - 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, паспорт громадянина України НОМЕР_2, виданий 14.06.1999 року Київським МВ РВ ХМУ УМВС України в Харківській області) в квартиру АДРЕСА_1

Вступна та резолютивна частина судового рішення виготовлена в нарадчій кімнаті та проголошена 16 листопада 2015 року. Повний текст рішення суду виготовлено 20 листопада 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Київського районного суду

м. Харкова М.Ю. Лях