Номер провадження: 22-ц/785/2805/15
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д,,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: представника відповідача, Одеської міської ради, Артемчука П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2010 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Одеської міської ради про визнання права власності на реконструйовану квартиру, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Одеської міської ради про визнання права власності на реконструйовану квартиру,

в с т а н о в и л а:

05 травня 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (нині - АДРЕСА_1) в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2001 року. Квартира розташована на другому поверсі дев'ятиповерхового будинку і складається з двох кімнат, загальною площею 34,0 кв.м., житлова плаща 28,5 кв.м., коридор і кухні у квартирі відсутні, так як це був колишній гуртожиток, кухня була загальною. З моменту придбання квартири вона як і попередній власник користувались вільними приміщеннями, розташованими напроти її квартири, а саме, кухнею, площею 6,25 кв.м. і коридором площею 6,85 кв.м. За власний рахунок вона переобладнала вказані приміщення в житлові. Згідно висновку СПД "ОСОБА_7." після приєднання підсобні приміщення відповідають вимогам ДБН В.2.2.-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" та можуть бути прийняті до експлуатації. Інші мешканці не заперечують відносно користування вказаними приміщеннями.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 328, 392 ЦК України, позивачка ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 м. Одесі, загальною площею 47,1 кв.м., а саме, житлова кімната - 11,1 кв.м., житлова кімната - 17,4 кв.м., санвузол - 38,7 та 1,7 кв.м., в тому числі коридор - 6,85 кв.м., кухня - 6,25 кв.м. (а.с. 3-5).

У вересні 2010 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (нині - АДРЕСА_1) в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2001 року. Квартира розташована на другому поверсі дев'ятиповерхового будинку і складається з двох кімнат, загальною житловою площею 29,9 кв.м., туалет - 4,0 кв.м., коридор - 1,8 кв.м., кухня у квартирі відсутня, так як це був колишній гуртожиток, кухня була загальною. З моменту придбання квартири він як і попередній власник користувались вільними приміщеннями, розташованими напроти її квартири, а саме, кухнею, площею 6,60 кв.м. і балконом площею 1,10 кв.м. За власний рахунок він переобладнав вказані приміщення в житлові. Згідно висновку СПД "ОСОБА_7." після приєднання підсобні приміщення відповідають вимогам ДБН В.2.2.-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" та можуть бути прийняті до експлуатації. Інші мешканці не заперечують відносно користування вказаними приміщеннями.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 328, 392 ЦК України, позивач ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі, загальна площа 42,5 кв.м., а саме, жила кімната - 11,3 кв.м., жила кімната - 17,7 кв.м., туалет-санвузол - 4,0 кв.м., коридор - 1, 8 кв.м.. у тому числі: кухня - 6,60 кв.м., балкон - 1,1 кв.м. (а.с. 36-38).

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено. Суд визнав за позивачкою ОСОБА_8 право власності на квартиру № 235 по АДРЕСА_1 в м. Одесі, загальною площею 47,1 кв.м., а саме, житлова кімната - 11,1 кв.м., житлова кімната - 17,4 кв.м., санвузол - 38,7 та 1,7 кв.м., в тому числі коридор - 6,85 кв.м., кухня - 6,25 кв.м., визнав за позивачем ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі, загальна площа 42,5 кв.м., а саме, жила кімната - 11,3 кв.м., жила кімната - 17,7 кв.м., туалет-санвузол - 4,0 кв.м., коридор - 1, 8 кв.м., у тому числі: кухня - 6,60 кв.м., балкон - 1,1 кв.м. (а.с. 83-85).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2014 року у задоволенні заяви Одеської міської ради про перегляд заочного рішення відмовлено (а.с. 99).

В апеляційній скарзі відповідач, Одеська міська рада, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 132-135).

В запереченні проти апеляційної скарги позивачка ОСОБА_4 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача, Одеської міської ради, пояснення на апеляцію представника відповідача, Одеської міської ради, Артемчука П.А., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_9 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (нині - АДРЕСА_1) в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2001 року.

Квартира №235 розташована на другому поверсі дев'ятиповерхового будинку і складається з двох кімнат, загальною площею 34,0 кв.м., житлова плаща 28,5 кв.м., коридор і кухні у квартирі відсутні, так як це був колишній гуртожиток, кухня була загальною. З моменту придбання квартири вона як і попередній власник користувались вільними приміщеннями, розташованими напроти її квартири, а саме, кухнею, площею 6,25 кв.м. і коридором площею 6,85 кв.м.

Позивачу ОСОБА_5 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (нині - АДРЕСА_1) в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2001 року.

Квартира №234 розташована на другому поверсі дев'ятиповерхового будинку і складається з двох кімнат, загальною житловою площею 29,9 кв.м., житлова кімната - 17,7 кв.м., житлова кімната - 11,3 кв.м., туалет - 4,0 кв.м., коридор - 1,8 кв.м., кухня у квартирі відсутня, так як це був колишній гуртожиток, кухня була загальною. З моменту придбання квартири він як і попередній власник користувались вільними приміщеннями, розташованими напроти його квартири, а саме, кухнею, площею 6,60 кв.м. і балконом площею 1,10 кв.м.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тривалий час користуються вільними приміщеннями, які розташовані напроти їх квартири, реконструкція цих приміщень проведена з дотриманням необхідних будівельних норм та правил, тому є підстави для визнання права власності на реконструйовані квартири. При цьому суд першої суд посилався на ст. ст. 331, 392 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодиться неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, які мають значення для вирішення справи, та не дослідів і не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі повинні були довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, те, що вони в встановленому законом порядку набули право власності на приміщення загального користування.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самочинно зайняли вільні нежитлові приміщення й провели реконструкцію (перепланування та переобладнання) відповідно квартир № 234 та № 235, які розташовані на другому поверсі дев'ятиповерхового будинку АДРЕСА_1 в м. Одесі з порушенням встановленого законом порядку.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Враховуючи, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самочинно провели реконструкцію нежитлових приміщень в житлове приміщення, висновок суду про необхідність захисту прав позивачки шляхом визнання за нею права власності на новостворене майно на підставі статті 392 ЦК України не можна визнати обґрунтованим.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами те, що Одеська міська порушує, не визнає або оспорює їх прав.

Згідно п. 1.1 Положення "Про механізм відчуження об'єктів комунальної власності", затвердженого рішенням Одеської міської ради №946-ХХІІІ від 28 квітня 2000 року, вільні приміщення можуть бути об'єктом продажу, яке здійснюється Представництвом (нині - Департаментом) по управлінню комунальною власністю. З цією метою заінтересована особа подає заяву на придбання об'єкта відчуження за установленою Представництвом формою. Представництво перевіряє наявність, відповідність документів, що додаються до заяви (п. 2.4.).

Позивачі не звертались з заявами про викуп вільних приміщень до Департаменту по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

У п. 7 постанови №6 Пленуму "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: - про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; - про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; - про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Тому колегія суддів вважає, що у даному випадку виникли правовідносини, які регулюються ст. 383 ЦК України, ст. 152 ЖК України, пунктами 4, 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2009 року №5 та пунктами 1.4.1., 1.4.4. 1.4.6. Наказу Державного комітету

України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. № 76 "Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій".

Згідно із ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ст. 177 ЖК України громадяни зобов'язані забезпечувати збереження житлових приміщень, дбайливо ставитись до санітарно-технічного і іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, дотримуватись правил утримання житлового будинку та прибудинкової території, правила пожарної безпеки.

Статтею 179 ЖК визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ст. 189 ЖК України особи, які винні у самовільному переобладнанні і переплануванні житлових будинків і житлових приміщень та використанні їх не за призначенням а також за пошкодження житлових приміщень несуть кримінальну, адміністративну та іншу відповідальність.

Статтею 152 ЖК України, яка була чинної на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

У пунктах 4, 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2009 року №5, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на: переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, гуртожитку, порушують умови проживання громадян.

Згідно з п. 1.4.1 Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. № 76 "Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій" переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 1.4.4 вказаного Наказу переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не

допускається.

Згідно з п. 1.4.6 цього ж Наказу власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов'язаний за свій рахунок привести це приміщення до поперед нього стану.

У пунктах 9 та 10 вказаної постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

У разі пред'явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості до неналежного відповідача (наприклад, до бюро технічної інвентаризації чи лише до певної фізичної особи) суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

Тому суд першої інстанції не вирішив питання про залучення інспекції до участі у справі, як передбачено ст. ст. 33, 35, 36 ЦПК України.

Також у апеляційній скарзі Одеська міська рада стверджує, що є скарги інших мешканців житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Одесі щодо самочинного захоплення та переобладнання квартир №№ 234, 235, тому судження суду першої інстанції про те, що інші мешканці будинку № 3 не заперечують відносно користування вказаними приміщеннями є передчасними.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачі мають право на захист свого права у випадку порушення їх відповідачами, але в судовому засіданні не доведено, що відповідачі порушують права позивачів у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України їх вимоги є передчасними і не підлягають судовому захисту.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ст. ст. 3, 10, 60, 179, 212, 213, 214. 215 ЦПК України, нори матеріального права, а саме, ст. ст. 15, 331, 392 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовів.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2010 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Одеської міської ради про визнання права власності на реконструйовану квартиру та позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Одеської міської ради про визнання права власності на реконструйовану квартиру відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік