АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/763/15 Головуючий 1 інстанції - Сорока О.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Трішкової І.Ю., Кірсанової Л.І.,

за участю секретаря - Костенко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року, по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, Харківської міської ради про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, вирішено визнати за ОСОБА_3 право власності на 59/200 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1, у порядку поділу спільного майна подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що ОСОБА_2 не викликалась в судове засідання, внаслідок чого була позбавлена права захистити свої інтереси. Зазначає, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 1995 року було встановлено, що 59/100 спірного приміщення належить на праві приватної власності ОСОБА_7, а ОСОБА_3 навмисно не пускала його в належний будинок, внаслідок чого він вимушений був проживати разом з матір'ю ОСОБА_2 Звертає увагу, позивачка вже зверталася до суду з позовом про визнання за нею права власності на спірний будинок у 1995 році, тому позовна давність повинна обчислюватися з цього часу.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, не спростовано сторонами, що позивач ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_7 в шлюбі в період з 26.08.1978 року по 18.05.1993 року, що підтверджується копією рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.01.1992 року (а.с. 108) та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.7).

У період шлюбу, 07 липня 1981 року, ними, на підстві договору купівлі-продажу, був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями, по пров. Глазунова, 10 Б у м. Харкові.

28.01.1982 року зазначений житловий будинок за договором міни було поміняно на спірні 59/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1. Договір міни у встановленому законом порядку був посвідчений Першою ХДНК реєстровий №І-ДН-88, (а.с.5, 8), право власності на ім*я ОСОБА_7 належним чином було зареєстровано у КП «Харківське міське БТІ».

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна №29499947 від 14.11.2014 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо речових прав на об'єкт нерухомого майна за адресою: м.Харків, АДРЕСА_1, відсутні (а.с.69).

14.10.1994 року позивач уклала шлюб, змінивши прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.9).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, що діяв на момент укладення договору міни від 28.01.1982 року, спірна частина будинку є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, сторони мають рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він ґрунтується на законі та відповідає фактичним обставинам справи.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, у данному випадку покладений на відповідачів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів того, що спірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_7

ОСОБА_2 вважає таким, що має преюдиційне значення для вирішення цієї справи, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 1995 року, яким було встановлено, що 59/100 спірного приміщення належить на правів приватної власності померлому ОСОБА_7 Проте, таке твердження ОСОБА_2 є помилковим.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто не потребують доказування ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин.

Оскільки питання права власності на спірну частину будинку не було предметом спору при вирішенні справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про поновлення порушеного права та вселення, питання про право власності ОСОБА_8 на той час судом не вирішувалось, а ОСОБА_7 не оспорювалось, то посилання ОСОБА_2 на вказане судове рішення не має преюдиційного значення у цій справі.

Представник ОСОБА_2 наполягає, що позивачка вже зверталася до суду з позовом про визнання за нею права власності на спірний будинок у 1995 році, тому позовна давність повинна обчислюватися з цього часу, отже ОСОБА_3 пропустила трирічний строк звернення до суду.

Однак, такі доводи судова колегія вважає безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачка і після розірвання шлюбу, і після смерті ОСОБА_7 проживала у спірній частині будинку.

ОСОБА_3 не заперечує, що у 1995 році зверталася до суду з позовом про визнання права власності на спірне нерухоме майно, однак такий позов був залишений судом без розгляду, вона не з*являлася до суду оскільки дійшла із ОСОБА_7 згоди щодо спільної власності на спірну частину будинку і її таке право в подальшому ніхто не оспорював.

Такі пояснення позивача підтверджені відповідними договорами, актами, квитанціями комунальних служб (а.с.30-48).

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для застосування позовної давності.

Проаналізувавши вказані факти та норми закону, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права в межах позовних вимог. Порушень норм процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи судовою колегією не встановлено. Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

В силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -