АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/276/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1219/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Винниченка Ю.М., Корнієнка В.І.

При секретарі: Коротун І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

На рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 березня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним договору фінансового лізингу та стягнення адміністративного платежу в сумі 17 969 грн. 40 коп., -

В С Т А Н О В И Л А :

22 січня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що 05.12.2014 року уклав з відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу, умови якого вважає несправедливими, зокрема умови, які передбачають не повернення, або часткове повернення платежів у разі розірвання договору, посилався також на відсутність в договорі будь-яких відомостей про продавця товару, його найменування, місцезнаходження.

В лютому 2015 року позивач звернувся в суд з заявою до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про зміну предмету позову та розміру позовних вимог. Прохав визнати частково недійсним договір фінансового лізингу №00245 від 05.12.2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», а саме наступні пункти договору: визначення «Адміністративний платіж» у розділі договору «Визначення термінів»; пункт 4.1 статті 4 в частині словосполучення «Адміністративного платежу»; пункт 12.1 статті 12 договору в частині слів, «…який сплатив Адміністративний платіж…» та речень: «В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає». У додатку №1 до договору в частині слів та цифр: «Адміністративний платіж (10%) 1 114,02 $». Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь сплачені в якості «адміністративного платежу» 17 969 грн. 40 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 прохав рішення суду скасувати вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд вірно встановив фактичні обставини справи, що позивач ОСОБА_2 05 грудня 2014 року уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 00245 фінансового лізингу (а.с.6-12).

Додатки № № 1, 2, 3 до договору № 00245 є його невід'ємними частинами (а.с.13-14).

Відповідно до умов договору фінансового лізингу відповідач, як лізингодавець, бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Great Wall C30 Comfort MT, зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком №2 до договору, вартістю 11 140,19 доларів США у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу, як лізингоодержувачу, на строк та на умовах, передбачених договором.

Договором передбачено, що предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця.

Пунктами 1.7., 1.8. договору сторони передбачили, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.6 статті 9 даного Договору. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Згідно з додатком №1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 11 140,19 $, авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу 5 570,10 $, щомісячний авансовий платіж 464,17 $, адміністративний платіж (10%) 1 114,02 $, комісія за передачу (3%) 334,21 $. (а.с.14

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 місцевий суд виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки договір був укладений між сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (надалі по тексту - Закон України) фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Місцевий суд врахувавши положення ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України та взявши до уваги порядок здійснення сплати лізингових платежів, що встановлений п. 1.7., п. 8.1.-8.7. договору про фінансовий лізинг № 00245 від 05.12.2014 року та додатками № № 1, 2 до нього, прийшов до вірних висновків про безпідставність тверджень позивача, що відповідач включив до договірних умов під виглядом лізингових платежів не передбачені законом платежі, зокрема Адміністративний платіж, вийшовши за межі діяльності фінансового лізингу.

Відповідно до п.п.12.1 договору № 00245 фінансового лізингу Лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати Договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого Авансового платежу та/або/ частини Авансових платежів, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що позивач ОСОБА_2, підписуючи договір лізингу, мав змогу ознайомитися з його умовами, зокрема, з п.12.1 договору про те, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачу не повертаються сплачені ним на виконання даного договору кошти, а тому підстави вважати даний пункт договору несправедливим відсутні .

Вірно застосувавши положення ч. 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , місцевий суд прийшов до висновків, з яким погоджується колегія суддів, що пункти 12.1. - 12.13. договору фінансового лізингу жодним чином не порушують принцип добросовісності, оскільки має місце співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав визнання частково недійсним договору фінансового лізингу № 00245 від 05.12.2014 року , а саме пункти 4.1 ст. 4 та п. 12.1. ст. 12.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що місцевим судом безпідставно не взято до уваги той факт, що відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими, так як не передбачені переліком встановленим ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», та не пов»язані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином перелік лізингових платежів не є вичерпним. Сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору та будь-які лізингові платежі, які необхідні сторонам для належного виконання правочину.

Сторони погодились з умовами Договору , про що засвідчили підписом під договором.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставного не визнання місцевим судом несправедливими умовами договору неповернення Адміністративного платежу у випадку розірвання договору з підстав зазначених вище.

Посилання апелянта на вимоги ст.. 412,42, 55 Конституції України та практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення ЄСПЛ по справі «Христов проти України», «Сєрков проти України», на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, висновків місцевого суду не спростували.

Є необґрунтованими посилання позивача на « якість закону» та суперечливе тлумачення положень закону України Верховним судом України .

Так у відповідності до правових позицій Верховного Суду України у справах № 6-22 цс 13 від 27.03.2013 року , № 6-40цс13 від 11 вересня 2013 року, №6-80 цс 13 від 25 вересня 2013 року , вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні одних і тих самих норм права - ст. 18, п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", Судова палата у цивільних справа Верховного Суду України висловила правову позицію у відповідності до якої : Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Правова позиція Верховного Суду України щодо застосування даних норм права є достатньо чіткою.

Апелянтом не зазначено, які саме положення місцевий суд застосував всупереч правовим висновкам Верховного суду України.

При розгляді даної справи зазначені висновки Верховного Суду України місцевим судом було дотримано.

Доводи апелянта щодо незастосування принципу «якості закону, та принципу застосування сприятливого підходу для заявника» викладеного в ст., 6, ст. 1 протоколу № 1 « Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод» є необґрунтованим.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти діб.

Судді (підписи)

З оригіналом згідно: