АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6711/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 641/5407/14-ц Богдан М.В.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Даря Валеріївна про визнання удаваного договору позики недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення авансу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому вказував на те, що 25 червня 2008 року між ним та відповідачкою по справі ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов'язались у строк до 25 липня 2008 року укласти договір купівлі-продажу належної позивачу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 за ціною продажу в розмірі 400 000,00 грн. У забезпечення виконання умов попереднього договору відповідачка передала позивачу в якості завдатку 25 000,00 грн. Проте, в зв'язку з тим, що остання у визначений договором строк повну суму коштів для придбання квартири не зібрала, 25 липня 2008 року замість укладення основного договору, сторони уклали другий нотаріально посвідчений попередній договір, згідно якого зобов'язались укласти основний договір купівлі-продажу належної позивачу квартири за ту ж саму ціну в строк до 25 жовтня 2008 року. При цьому, в якості завдатку ОСОБА_3 передала позивачу ще 150 000,00 грн. Проте, ані 25 жовтня 2008 року, ані протягом п'яти днів потому, як те було передбачено умовами попереднього договору, основний договір купівлі-продажу квартири сторони так і не уклали з вини відповідачки ОСОБА_3, яка знову не встигла зібрати необхідну суму коштів для придбання житла. Оскільки сторони на той час перебували у дружніх довірливих стосунках, позивач на прохання відповідачки погодився відкласти дату укладення договору купівлі-продажу належної йому квартири на невизначений строк з метою надання останній, як потенційному покупцю, можливості зібрати необхідну суму грошових коштів. Побоюючись того, що він, як продавець може залишити собі суму сплаченого завдатку або відмовитись у подальшому від укладення основного договору, відповідачка ОСОБА_5 переконала його укласти договір позики, назвавши його «розпискою». При цьому, ОСОБА_3 пояснила, що це необхідно для того, щоб він надалі не відмовився укласти з нею договір купівлі-продажу його квартири в більш пізні строки. 17 листопада 2008 року між відповідачкою ОСОБА_3, як позикодавцем, та позивачем, як позичальником, був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований у реєстрі за № 5288, за яким позивач нібито отримав від ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. та 25 000,00 грн., що в еквіваленті становило 5 000,00 дол. США, які зобов'язався повернути останній до 10.01.2009 року. Проте, цей договір позики по своїй суті є удаваним правочином, оскільки насправді був укладений між сторонами для пролонгації дії та забезпечення виконання вищезазначених попередніх договорів від 25.06.2008 року та 25.07.2008 року. При цьому, жодних грошових коштів у якості позики від ОСОБА_3 позивач не отримував, як не отримував і згоди своєї дружини відповідно до вимог чинного законодавства на укладення такого правочину, оскільки сторони реально розуміли, що укладений договір позики фактично є гарантією того, що продавець у подальшому не відмовиться від укладення договору купівлі-продажу своєї квартири, або в противному випадку поверне відповідачці сплачений нею завдаток у розмірі 175 000,00 грн. Проте, в подальшому відповідачка ОСОБА_3 так і не спромоглася зібрати необхідну суму грошових коштів для придбання квартири позивача, в зв'язку з чим договір купівлі-продажу цього нерухомого майна між сторонами укладено так і не було.

Такими діями ОСОБА_3 завдала позивачу істотної матеріальної шкоди, позаяк квартира, яку вона збиралась придбати, є предметом іпотеки за Договором кредиту, укладеним позивачем із банком, а відтак у разі своєчасного виконання відповідачкою своїх зобов'язань, він би мав можливість повністю погасити заборгованість за отриманим кредитом, однак у зв'язку із різким зростанням курсу долару це стало неможливим.

01 квітня 2014 року за адресою проживання позивача з'явились державні виконавці та повідомили його про відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 27.01.2011 року, вчиненого на договорі позики, який був укладений із ОСОБА_3 17 листопада 2008 року. До цього часу позивач про існування виконавчого провадження жодним чином не повідомлявся, а відтак дізнавшись про це, вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що звернувшись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з нього неіснуючого боргу за договором позики, відповідачка ОСОБА_3 намагається повернути собі сплачений нею завдаток, хоча основний договір купівлі-продажу так і не був укладений саме з її вини, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 15, 16, 215, 216, 230, 235 ЦК України визнати удаваний Договір позики від 17 листопада 2008 року (реєстровий № 5288), укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_3 недійсним з моменту його укладення та таким, що укладений під впливом обману, а також стягнути з відповідачки на його користь 2 500,00 грн. понесених ним витрат на оплату правової допомоги адвоката та 243,60 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої інстанції.

Відповідачка ОСОБА_3 заявлених до неї позивачем ОСОБА_2 вимог не визнала, та заперечуючи проти задоволення цих вимог, у серпні 2014 року звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, в якій зазначала, що між сторонами дійсно були укладені попередні договори від 25.06.2008 року та 25.10.2008 року щодо купівлі належного останньому житла, проте у визначені строки квартиру вона так і не придбала з вини продавця, оскільки 27.04.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Український промисловий банк» був укладений Кредитний договір, відповідно до умов якого належна ОСОБА_2 квартира, яку він планував продати їй, знаходилась в іпотеці банку та взагалі не могла бути продана без згоди на те іпотекодержателя, тобто банківської установи.

27 жовтня 2008 року ОСОБА_3 через приватного нотаріуса подала письмову заяву, адресовану продавцю, в якій запропонувала ОСОБА_2 або укласти нарешті договір купівлі-продажу належної йому квартири, або повернути їй суму сплаченого завдатку. Довідкою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Слоневської Д.В. від 08.07.2014 року підтверджується, що зазначена заява ОСОБА_3 27 жовтня 2008 року була передана ОСОБА_2 Однак, попре це, до цього часу договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 квартири між сторонами так і не укладено, а сплачений нею останньому завдаток, який по суті є авансом, їй у повному обсязі так і не повернуто.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що фактично договір купівлі-продажу житла між сторонами укладений не був, а існувала лише попередня домовленість про його укладення, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3, вважаючи, що передана нею ОСОБА_2 грошова сума в загальному розмірі 175 000,00 грн. є саме авансом, а не завдатком, та відповідно підлягає поверненню їй, просила суд з урахуванням вже сплачених їй боржником 15 000,00 грн., у примусовому порядку стягнути з ОСОБА_2 на її користь залишок сплаченого йому авансу в розмірі 160 000,00 грн., а також судові витрати, понесені нею по справі.

Крім того, у своїх письмових запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2 відповідачка ОСОБА_3 також вказувала на те, що це саме він ввів її в оману при укладенні попередніх договорів, не попередивши її про існування кредитного договору та не повідомивши про перебування його квартири в іпотеці, відтак договір купівлі-продажу не був укладений не з її вини, а з вини продавця ОСОБА_2

Що ж стосується укладеного між сторонами договору позики, дійсність якого оспорює позичальник ОСОБА_2, то цей правочин у жодному разі не був удаваним, оскільки вона реально запозичила останньому грошові кошти на його прохання в зв'язку із сімейними труднощами, які виникли у нього на той момент.

Посилання ж боржника ОСОБА_2 на те, що він не міг отримати від неї позику без згоди на те його дружини, є надуманими та безпідставним, оскільки надання такої згоди другим із подружжя законодавством не передбачено. При цьому, не дивлячись на добрі стосунки між сторонами, які мали місце протягом тривалого часу, позичальник ОСОБА_2 запозичені у неї кошти в установлений договором строк, а саме - до 10 січня 2009 року, їй не повернув, у зв'язку з чим так і не дочекавшись виконання останнім узятих на себе боргових зобов'язань, вона на початку 2011 року була вимушена звернутись до нотаріуса, який і вчинив виконавчий напис про примусове стягнення з боржника на її користь неповернутої суми позики.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 заявлені ним позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. При цьому зустрічний позов остання не визнала та просила суд застосувати до позовних вимог ОСОБА_3 правила позовної давності, оскільки попередні договори, за якими та просить стягнути сплачені нею грошові кошти, як авансові платежі, були укладені між сторонами ще 25.06.2008 року та 25.10.2008 року, а відтак загальний трирічний строк для звернення ОСОБА_3 до суду з відповідними вимогами вже давно сплив.

Відповідачка ОСОБА_3, вона ж і позивачка за зустрічним позовом, заявлений нею позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити, за його безпідставністю.

Третя особа по справі - приватний нотаріус Слоневська Д.В. у судове засідання не з'явилась, подавши до суду відповідну заяву про розгляд справи за її відсутності.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, за їх недоведеністю.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 судом першої інстанції також відмовлено, але з інших підстав, а саме: в зв'язку з пропуском позивачкою строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Не погодившись частково із таким рішенням районного суду, позивач за первісним позовом - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення в частині, що стосується відмови у задоволенні заявлених ним позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті заявлених ним вимог.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі та відмовляючи в задоволенні його позову, не надав належної правової оцінки показанням свідків, зокрема свідка ОСОБА_6, який був присутній при передачі грошових коштів від ОСОБА_3 ОСОБА_2 та у його присутності останній пообіцяв продати ОСОБА_3 належну йому квартиру, а не повернути надані йому кошти як позику. Не надано районним судом належної оцінки й тому факту, що суми, зазначені у договорі позики, є аналогічними сумам, які ОСОБА_3 передавала ОСОБА_2 у якості завдатку за попередніми договорами від 25.06.2008 року та 25.07.2008 року.

Крім того, апелянт вказує на те, що підписуючи спірний договір позики від 17.11.2008 року, за яким будь-які грошові кошти йому не передавались, він з його змістом не знайомився, будучи впевненим у тому, що цей договір по своїй суті є лише гарантією виконання ним своїх зобов'язань за попередніми договорами стосовно укладення в подальшому договору купівлі-продажу належної йому квартири, а відтак цей, так званий, договір позики був укладений під впливом обману з боку ОСОБА_3, яка таким чином, скориставшись своєю хитрістю та його довірливістю, забезпечила можливість безперешкодного повернення їй сплаченого завдатку в разі не укладення основного договору купівлі-продажу житла з її вини.

Також апелянт ОСОБА_2 посилається й на те, що спірний договір позики був укладений без відповідної письмової згоди на те його дружини ОСОБА_7, яка згідно ст. 65 Сімейного кодексу України є обов'язковою умовою для укладення правочинів такого типу, про що він повідомляв нотаріуса, але остання запевнила його, що в даному випадку згода іншого з подружжя не потрібна, що в черговий раз свідчить про удаваність оспорюваного ним правочину.

В іншій частині рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, сторонами не оскаржене, а відтак і не перевіряється апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині, у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачем ОСОБА_7 вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_7 вимог про визнання укладеного між сторонами договору позики від 17.11.2008 року удаваним та недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 230, 235 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав до суду об'єктивних, належних та допустимих доказів на підтвердження цих вимог.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам справи та ґрунтується на законі.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Залежно від способу укладення договори (правочини) поділяються на консенсуальні і реальні.

Консенсуальні договори ( від лат. consensus - згода) вважаються укладеними з моменту досягнення згоди сторін за всіма істотними умовами (ст. 638 ЦК України). Для укладення реального договору (від лат. res - річ), поряд із згодою сторін, необхідне вчинення фактичних дій (наприклад, передача майна).

До реальних угод належать договори позики, перевезення, дарування (статті 1046, 909, 910, 717 ЦК України).

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За загальним правилом цивільного законодавства правочини (договори) належать до такого виду юридичних фактів, які є правомірними діями і залежать від волі учасників правомірних правовідносин.

У правочині виявляється воля його учасників, яка має пізнаватися іншими особами, а тому повинна бути виражена, виявлена зовні. Зовнішній вияв волі називається волевиявленням. Це - суть правочину. Без волевиявлення немає правочину. Іноді для укладення правочину (договору), крім волевиявлення, необхідно вчинити фактичні дії. Наприклад, для укладення договору позики, як зазначалося вище, необхідні не лише взаємне волевиявлення позикодавця і позичальника, а й фактична передача майна, визначеного родовими ознаками.

Наявність правочину (договору) свідчить про те, що обидва учасники бажали його укласти і що їхній зовнішній вияв волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі. Єдність внутрішньої волі і волевиявлення характерна для правочину, оскільки невідповідність внутрішньої волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти правочин немає. Такий правочин не може охоронятися законом. При цьому розходження між внутрішньою волею і волевиявленням може виникнути передусім у разі коли правочин укладається під впливом зовнішніх несприятливих факторів чи обставин, неправомірної поведінки іншої сторони або третіх осіб.

Разом із тим, правомірність правочину презюмується законом, зокрема, у силу приписів статті 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені законодавцем у ст. 230 ЦК України, на яку посилався позивач ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до вказаної правової норми, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотні значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману (угодою з недоліками волі) виключно у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, тобто повідомлення про факти, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для укладення правочину.

Визначальною ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел у діях однієї зі сторін правочину: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, однак заперечує наявність таких обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчує їх існування.

При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Поняття та правові наслідки удаваного правочину визначені законодавцем у ст. 235 ЦК України, на яку також посилався позивач ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до коментованої статті удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснено в п. 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину.

При цьому наміру лише однієї сторони на укладення удаваного правочину недостатньо.

Таким чином, аналізуючи наведене вище, слід зазначити, що правочин, вчинений під впливом обману, по своїй правовій природі не може бути наслідком укладення удаваного правочину, як і навпаки, оскільки в першому випадку має місце дефект волі однієї із сторін під впливом цілеспрямованої неправомірної активної (яка проявляється в запереченні обставин) чи пасивної (яка полягає в замовчуванні існування істотних обставин) поведінки іншої сторони, тоді як у другому - всі учасники правочину діють спільно та свідомо, з єдиним наміром і метою: приховати, як правило протизаконну угоду.

Правовідносини що стосується позики регулюються параграфом 1 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому, враховуючи те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, він може не співпадати з датою складання розписки або іншого документа, які посвідчують цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки чи іншого боргового документа має передувати факт передачі коштів у борг.

За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте, якщо договір позики має бути укладений у письмові формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Не може підтверджуватися показаннями свідків і сама наявність чи відсутність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Як встановлено по справі, 17 листопада 2008 року між відповідачкою ОСОБА_3, як Позикодавцем, та позивачем ОСОБА_2, як Позичальником, був підписаний Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований у реєстрі за № 5288, згідно якого Позичальник ОСОБА_2 ще до підписання цього Договору отримав від Позикодавця ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 150 000,00 грн. та 25 000,00 грн. (а.с. 12 - зворот).

За умовами вказаного Договору Позичальник зобов'язався повернути Кредитору запозичені грошові кошти наступним чином: суму позики в розмірі 100 000,00 грн. до 17 грудня 2008 року, а залишок боргу в сумі 50 000,00 грн. - до 10 січня 2009 року

Крім того сторони визначили й відповідальність Позичальника в разі несвоєчасного виконання ним узятих на себе договірних зобов'язань - сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, та порядок примусового виконання Договору, в разі його порушення боржником, у тому числі й право Позикодавця стягнути суму боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Також своїми власноручними підписами сторони підтвердили, що укладаючи цей правочин вони діяли добровільно без будь-якого тиску чи примусу, зловмисної домовленості, не перебуваючи під впливом тяжкої обставини, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, будучи попередньо ознайомленими з вимогами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема з вимогами щодо недійсності правочинів.

Таким чином, вказаний Договір позики, який є предметом спору, має реальний характер, вчинений сторонами у письмовій, як те передбачено законом, формі, містить всі істотні умови, визначені на розсуд сторін, та до того ж посвідчений нотаріально, а відтак сумніву щодо його правової природи не викликає.

При цьому, будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що зазначений правочин є удаваним (ст. 235 ЦК України), тобто вчинений сторонами для приховання іншого правочину, а тим більше, укладеним під впливом обману (ст. 230 ЦК України) з боку відповідачки ОСОБА_3, що само по собі в такій конструкції є неможливим та взаємовиключним, позивачем ОСОБА_2, як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі та відмовляючи в задоволенні його позову, не надав належної правової оцінки показанням свідків, зокрема свідка ОСОБА_6, який був присутній при передачі грошових коштів від ОСОБА_3 ОСОБА_2 та у його присутності останній пообіцяв продати ОСОБА_3 належну йому квартиру, а не повернути надані йому кошти як позику, а також тому факту, що суми, зазначені у договорі позики, є аналогічними сумам, які

відповідачка ОСОБА_3 передала позивачу в якості завдатку за попередніми договорами від 25.06.2008 року та 25.07.2008 року, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки, як зазначалося вище, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, як не може підтверджуватися показаннями свідків і сама наявність чи відсутність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

До того ж судова колегія вважає доцільним зазначити, що згідно технічного запису судового засідання суду першої інстанції від 19.03.2015 року, свідок ОСОБА_6, допитаний під присягою, надавав зовсім інші показання, ніж ті, що вказує апелянт, а саме: свідок у категоричній формі підтвердив, що гроші, які передавалися відповідачкою позичальнику, надавалися в борг, а не з будь-якою іншою метою.

Та ж обставина, що загальна сума грошових коштів, які позивач ОСОБА_2 отримав за спірним договором позики, співпадає з сумою коштів, переданих йому відповідачкою ОСОБА_3 в якості завдатку, сама по собі не свідчить про удаваність укладеного між сторонами договору чи наявність підстав для визнання його недійсним.

Безпідставними є й доводи апелянта про те, що підписуючи спірний договір позики від 17.11.2008 року, він з його змістом не знайомився, будучи впевненим у тому, що цей договір по своїй суті є лише гарантією виконання ним своїх зобов'язань за попередніми договорами від 25.06.2008 року та 25.07.2008 року, оскільки як стверджував сам позивач, при укладенні спірного договору він звертав увагу нотаріуса щодо надання письмової згоди його дружини на укладення саме, договору позики, а не будь-якого іншого правочину, а відтак він достеменно знав який правочин реально укладається між сторонами та його правову природу.

Крім того, як вбачається з п. 9 спірного Договору позики, позивачу ОСОБА_2, як Позичальнику, приватним нотаріусом була видана нотаріально посвідчена його фотокопія, а тому він мав можливість не тільки детально ознайомитися зі змістом укладеного договору та його суттю, а й оспорити його в судовому порядку в разі незгоди з цим правочином, чого останнім протягом чотирьох років зроблено не було, а ж до поки не виникли проблеми щодо повернення запозичених коштів.

Інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням в оскаржуваній його частині та суб'єктивної його переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті заявлених позивачем вимог не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в цій частині позовних вимог.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року, в оскаржуваній його частині, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: