Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Києво-Святошинського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, усунення перешкод у здійсненні права власності, зобов'язання вчинити дію

за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 03 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 3/4 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідачі не є власниками вказаного житлового будинку, проте зареєстровані за вказаною адресою.

Вказувала, що між сторонами склались неприязні стосунки та, посилаючись на порушення відповідачами її прав як власника на користування та володіння будинком, просила визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом зобов'язання Києво-Святошинський РВ УДМС у Київській області Державної міграційної служби України здійснити скасування реєстрації відповідачів у будинку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 03 грудня 2014 року скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2014 року та ухвалено нове про задоволення позову.

Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні нею права власності на належне їй майно шляхом зобов'язання Києво-Святошинський РВ УДМС у Київській області Державної міграційної служби України зняти з реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7., після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1

ОСОБА_7. залишила заповіт від 05 грудня 2008 року, за яким належне їй майно заповіла ОСОБА_3

Після відкриття спадщини до нотаріальної контори звернулися: ОСОБА_4 - із заявою про прийняття обов'язкової частки у спадщині як інвалід ІІ групи та спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 - із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ѕ частки будинку по АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності у встановленому законом порядку.

ОСОБА_4 належну йому ј частку будинку як обов'язкову частку у спадщині не зареєстрував.

Будинок в натурі не поділений, порядок користування ним між співвласниками не встановлювався.

Норми ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначають, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України), а лише обмежує право спадкоємця на розпорядження (відчуження) нею.

В силу наведених положень закону ОСОБА_4 є співвласником будинку по АДРЕСА_1 у розмірі ј частки, має право володіти й користуватися цією часткою та не може бути протиправно позбавлений цих прав чи обмежений у їх здійсненні.

Згідно положень ст. ст. 21 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825209/ed_2004_12_08/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>, 24 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_70/ed_2004_12_08/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>, 41 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_119/ed_2004_12_08/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>, ст. ст. 319 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843364/ed_2008_12_25/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 358 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843406/ed_2008_12_25/pravo1/T030435.html?pravo=1> всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843402/ed_2008_12_25/pravo1/T030435.html?pravo=1> з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Визнавши ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 зі зняттям його із реєстрації за вказаною адресою, апеляційний суд не врахував наведених імперативних положень та ухвалив рішення внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року).

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до норм ч. 4 ст. <nau://ukr/5464-10|st9/>, ст. 109 ЖК Української РСР <nau://ukr/5464-10|st109/>ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Право ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користування житловим будинком АДРЕСА_1 як членів сім'ї власника ј частки цього будинку - ОСОБА_4 належить їм та захищається нормами ст. 405 ЦК України, ст. 156, ч. 4 ст. <nau://ukr/5464-10|st9/>, ст.

109 ЖК Української РСР, що апеляційний суд залишив поза увагою. <nau://ukr/5464-10|st109/>Висновків про відмову у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції дійшов внаслідок правильного застосування норм матеріального права із дотриманням вимог процесуального закону.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні матеріального закону.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 03 грудня 2014 року скасувати.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко