Справа № 484/5028/14-ц
Провадження № 2/484/121/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2015 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Маржиної Т.В.

при секретарі - Мирошниченко Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що з 1986 року працював у колгоспі ім. Т.Г. Шевченка, яке надалі було перетворене у ПСП ім. Т.Г. Шевченка, на різних посадах. З 23.04.2014 року згідно наказу № 38 він обіймав посаду оброблювача інформаційного матеріалу, а 17.11.2014 року згідно наказу № 106 його звільнено із вказаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. Таке звільнення вважає незаконним і просить поновити його на роботі, посилаючись на те, що при звільненні підприємство порушило вимоги ст. 42 КЗпП України щодо надання йому переваг перед іншими працівниками на залишення на роботі, оскільки він має великий безперервний стаж роботи на даному підприємстві. Натомість керівництво запропонувало йому вакантні посади тракториста-машиніста сільгоспвиробництва та водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля), роботу на яких він не може виконувати через інвалідність П групи, про що адміністрації добре відомо. Зазначає, що на час його звільнення на підприємстві була вакантна посада охоронця, яку він займав раніше, однак така посада не була йому запропонована. Він може виконувати роботу охоронця, не зважаючи на інвалідність і про це зазначено у рішенні апеляційного суду Миколаївської області від 1.05.2006 року. З таких підстав просить поновити його на роботі на посаді оброблювача інформаційного матеріалу в ПСП ім. Т.Г. Шевченка і стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач просить стягнути на його користь 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що незаконне звільнення призвело до погіршення стану його здоров'я, що відповідно потягнуло додаткові матеріальні витрати на лікування; був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, втратив нормальні життєві зв'язки. Вважає, що його звільнення є помстою за скарги, які він писав у різні інстанції через невиплату відповідачем заробітної плати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав позов, просив його задовольнити.

Представник відповідача Андросюк І.С. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що при звільнення ОСОБА_1 з роботи підприємством дотримано всіх вимог закону; вакантних посад, які можна було б запропонувати позивачу відповідно до його кваліфікації та стану здоров'я, на той час не було. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно даних трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 та копій відповідних наказів, ОСОБА_1 працював у ПСП ім. Т.Г. Шевченко на посаді оброблювача інформаційного матеріалу з 23.04.2014 року згідно наказу № 38 від 23.04.2014 року про його переведення з посади підсобного робітника.

Наказом № 81/2 від 01.09.2014 року затверджено і введено в дію з 14.11.2014 року штатний розпис ПСП ім. Т.Г. Шевченко у новій редакції, згідно якого скорочено штатну посаду оброблювача інформаційного матеріалу, яку займав ОСОБА_1

Наказом № 81/3 від 02.09.2014 року було вирішено повідомити ОСОБА_1 про наступне вивільнення з 12.11.2014 року та про неможливість переведення на іншу посаду у зв'язку з відсутністю вакансій. 04.09.2014 року на підставі вказаного наказу було видане повідомлення № 193, яке разом з наказом № 81/3 було надіслане позивачу 08.09.2014 року за вих. № 196. З наказом та повідомленням позивач ознайомлений, про що свідчать корінці поштових відправлень та його підписи про ознайомлення з наказами.

Наказом № 106 від 05.11.2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату підприємства з 17.11.2014 року.

З наданого суду штатного розпису підприємства станом на 01.01.2014 року та станом на 18.11.2014 року, а також наказів про переведення, звільнення працівників та наказів про введення і виведення із штатного розпису посад вбачається, що на момент скорочення посади, яку займав ОСОБА_1, на підприємстві були відсутні посади, які могли б бути йому запропоновані, виходячи з його кваліфікації та за наявності інвалідності П групи.

Як вбачається з наданої суду довідки, з 2008 року на ПСП ім. Т.Г. Шевченка профспілковий комітет відсутній. Інформація про те, що позивач є членом будь-якого профспілкового органу, суду не надана.

Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 цієї статті звільнення з підстав, зазначених у п.1 ст. 40 КЗпП допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною другою цієї статті визначено перелік працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Відповідно до ч.1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.

Статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ст. 42 КЗпП). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, судом встановлено, що у 2014 році на ПСП ім. Т.Г. Шевченка мали місце зміни штатного розпису підприємства, внаслідок чого відбулося скорочення штату працівників. Зокрема, було виведено із штатного розпису (скорочено) посаду оброблювача інформаційного матеріалу, яку обіймав позивач. Така посада на підприємстві була одна. Перевіркою штатного розпису відповідача встановлено, що на момент скорочення посади, яку обіймав позивач, були відсутні вільні робочі місця (посади), які б могли бути йому запропоновані з врахуванням його кваліфікації та за наявності П групи інвалідності, тобто така робота, яку він зміг би виконувати, оскільки в цей же час згідно затвердженого нового штатного розпису підприємства та закінчення сезонних робіт відбувалося одночасне скорочення інших посад, в тому числі охоронців та сторожів, які на думку позивача, він би міг зайняти.

Позивача завчасно, відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України було попереджено про наступне вивільнення та повідомлено про відсутність вакантних посад, на які його можна перевести. Також позивача було повідомлено про наявність всіх вакантних посад, в тому числі і тих, які він не міг зайняти за станом здоров'я.

Враховуючи наведене, звільнення ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України відповідає вимогам закону, а тому позов в частині поновлення на роботі не підлягає задоволенню. Оскільки позивачу відмовлено в поновленні на роботі, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки судом не встановлено порушення трудових прав позивача, відсутні передбачені ст. 237-1 КЗпП України підстави для покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню йому моральної шкоди.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю особі, яка є інвалідом П групі і згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати в наданій справі слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Судові витрати в наданій справі віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які приймали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення - у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо апеляцію не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: