Справа № 161/6829/14-ц Провадження № 22-ц/773/170/15 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Категорія: 20 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Завидовської Марчук О.Г., Федонюк С.Ю.,

при секретарі - Лимарі Р.С.,

за участі: позивача - ОСОБА_2,

представників позивачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представників відповідачів - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, застосування правових наслідків недійсності правочину, визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_10 на рішення Луцького міськрайонного суду від 09 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 та ОСОБА_9 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, який укладений 26.03.2014 року та застосувати правові наслідки недійсності правочину.

Під час розгляду справи позивачі збільшують позовні вимоги. Просять визнати житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності. Також просять визнати за кожним з них право на ? частку у спільному майні подружжя. А також просять визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки позивач ОСОБА_2 просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від покупців та належного їм майна і припинити право ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 володіння, користування та розпорядження даною земельною ділянкою.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що 24 січня 1976 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 був укладений шлюб. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів №401 від 13.09.1990 року ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1, на даний час АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку. Вказують, що в цьому ж році розпочали будівництво житлового будинку і у 1993 році будинок було завершено будівництвом. А тому спірний будинок вважають спільною сумісною власністю подружжя.

27.05.1999 року шлюб між позивачами було розірвано. 28.05.1999 року ОСОБА_2 укладає шлюб із ОСОБА_11 і вважає, що на даний час шлюб між ними не розірвано.

В грудні 2000 року ОСОБА_2 виїхав у Королівство Іспанії для трудової діяльності, а ОСОБА_11 залишилася проживати у спірному будинку. 01.02.2006 року повернувшись в Україну, разом із дружиною ОСОБА_11 зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку по АДРЕСА_1.

Однак, в своїх поясненнях вказує, що йому стало відомо про те, що дружина ОСОБА_11 оформила право власності на спірний будинок лише у 2009 році. 21.06.2004 року рішенням Луцького міськрайонного суду за ОСОБА_11 було визнано право власності на житловий будинок, АДРЕСА_1, проте 04.12.2009 року дане рішення було скасоване рішенням апеляційного суду Волинської області, і у 2012 році було скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_11 Вважають, що постановою Луцького міськрайнного суду від 25.02.2014 року, якою скасовано реєстрацію права власності встановлено обставини, а саме факт, що спірний будинок побудований позивачами по справі і ці обставини не підлягають доказуванню.

А оскільки відповідач ОСОБА_11 не визнає їх права власності на спірний будинок, то 23.10.2013 року вона знову зареєструвала своє право власності на спірний будинок і 26.03.2014 року продала даний будинок відповідачам ОСОБА_10. Про продаж спірного будинку позивачам стало відомо 30 квітня 2014 року.

Також вказують, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1, на даний час АДРЕСА_1 розміром 0.06 га була надана для будівництва індивідуального житлового будинку ОСОБА_2 під час спільного проживання з ОСОБА_9 Відповідач ОСОБА_11 приватизувала земельну ділянку розміром 0.10 га за цією ж адресою і продала її ОСОБА_10 26.03.2014 року. Проте, рішенням апеляційного суду Волинської області 07.05.2014 року Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.10 га за адресою АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_11 визнано недійсним.

А тому, просили суд визнати житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності, визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_9 право на ? частку в спільному майні подружжя за кожним на підставі ст. ст. 60-61 СК України. Просили визнати не дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, який укладений 26.03.2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. і зареєстрований в реєстрі за № 363. Застосувати правові наслідки недійсності даного правочину, повернувши спірний житловий будинок у власність ОСОБА_11, а продавцю кошти в сумі 110000 грн. Просили задовольнити їх вимоги на підставі ст.ст. 203, 215, 319, 321, 632, 638, 655, 658, 659, 691 ЦК України. І також просили визнати не дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, який укладений 26.03.2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. і зареєстрований в реєстрі за № 362.

Також просили усунути покупців створені ОСОБА_2 перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від належного їм майна та звільнити її і припинити право власності покупців на дану земельну ділянку на підставі ст.ст. 203, 215, 319, 321, 632, 638, 655, 658, 659, 691 ЦК України та ст. 65 СК України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 грудня 2014 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. та Луцька міська рада, - про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, застосування правових наслідків недійсності правочину, визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задоволено частково.

Визнано житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_9 та визнано за ними право на ? частку за кожним у майні подружжя.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, який укладений 26.03.2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. і зареєстрований в реєстрі за № 363. Сторони повернуто в попереднє становище: зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 повернути ОСОБА_11 житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, а ОСОБА_11 - повернути ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 кошти в сумі 110000 грн.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, який укладений 26.03.2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. і зареєстрований в реєстрі за № 362.

Сторони повернуто в попереднє становище, зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 повернути ОСОБА_11 земельну ділянку по АДРЕСА_1, а ОСОБА_11 - повернути ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 кошти в сумі 39500 грн.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 не чинити перешкод ОСОБА_2, ОСОБА_9 в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та усім належним їм майном.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на користь ОСОБА_2 з кожного по 709.65 грн. судових витрат.

В задоволені інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_10 подали апеляційні скарги, оскільки вважають дане рішення суду першої інстанції незаконним із-за порушення норм матеріального та процесуального права, не повно з'ясовані обставини, які мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими. Просять дане рішення в частині задовольняння позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові повністю. Вважають, що вони є добросовісними покупцями і підстав для визнання договорів недійсними немає, так як ними при укладенні договорів були дотриманні всі вимоги чинного законодавства для укладення договорів. Зазначають, що позивач ОСОБА_9 взагалі не надала доказів, що має будь яке право на житловий будинок.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, представники відповідачів - ОСОБА_7, ОСОБА_8 апеляційні скарги підтримали, покликаючись на доводи, викладені в них.

Позивач ОСОБА_2, представники позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 апеляційні скарги заперечили, оскільки вважають, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просили апеляційні скарги відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26.03.2014 p. між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1, які посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. і зареєстровані в реєстрі за № 363 та № 362 відповідно (а.с. 8-9).

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_9 виходив із того, що житловий будинок і земельна ділянка у АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_9, оскільки були набуті під час спільного сумісного проживання подружжя. Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував вимог закону, які діяли (ЦК 1964 року, Закон України «Про власність», квітень 1991 року) на час правовідносин, які доводяться позивачами, і застосував норми матеріального права, які діють на даний час.

Так, з пояснень позивача ОСОБА_2 вбачається, що спірний будинок він розпочав будувати в 1990 році разом із дружиною ОСОБА_9, а закінчили будівництво будинку у 1993 році.

Відповідно до ст.112 ЦК України (в ред. 1964 р.) майно може належати на праві спільної сумісної власності двом або кільком громадянам. В Законі України «Про власність», яким діяв на час виниклих правовідносин, у ст. 16 вказано, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім*ю України.

Статтею 105 ЦК України (в ред. 1964 р.) встановлено, що громадянин, який збудував або будує житловий будинок, здійснив або здійснює його перебудову або прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його. Згідно із Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, від 31.01.1966 року, п. 13, - Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих самим заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 подаючи позов до суду та під час розгляду справи в суді як першої інстанції так і апеляційної інстанції не надали будь-яких документів, які б підтверджували їх право власності на спірний житловий будинок. Зокрема, свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок станом на 1993 рік, затвердженого проекту на забудову даного будинку та інші.

Доводи позивача ОСОБА_2, що спірний будинок був побудований у 1993 році не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані іншими доказами по справі. З наданих суду документів щодо газифікації спірного житлового будинку встановлено, що акти прийняття закінченого будівництвом об'єкту системи газопостачання в експлуатацію складалися в липні 1999 року і в серпні 2000 року (а.с. 66, 68). В Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованою у Інспекції ДАБК у Волинській області, від 24.09.2013 року вказано, що будівництво житлового будинку у АДРЕСА_1 розпочато у 1996 році і закінчено у 2000 році. З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи будинку по АДРЕСА_1 (кад. № 9413, ел. реєстр № 7289083) встановлено, що станом на 29.08.2013 року даний житловий будинок був самовільно збудований. Загальна площа будинку становить 229 кв.м. 29.08.2013 року в технічну документацію внесено поточні зміни і 24.09.2013 року дане будівництво було узаконено.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачі не надали суду доказів в підтвердження своїх доводів, що спірний житловий будинок було збудовано у 1993 році та є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, позивачі просили визнати за ними право на ? частку житлового будинку. Однак, судом встановлено, що спірне майно не перебувало у їх володінні, а тому вибраний спосіб не є тим способом, що може захистити їх права.

Таким чином підстав для задовольнення вимог позивачів щодо визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права на частку у спільному майні у суду першої інстанції не було і апеляційним судом не встановлено.

Позивачі також просили визнати договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 не дійсним, оскільки вважають цей будинок своєю спільною власністю.

Статтею 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що даний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_9 Спірний будинок на момент укладення договору купівлі-продажу не був обтяжений і не перебував в єдиному реєстрі заборон, власником даного будинку була ОСОБА_11, а тому нотаріус та відповідачі ОСОБА_10 не могли знати про права третіх осіб на даний житловий будинок. Із письмових пояснень нотаріуса вбачається, що в паспорті ОСОБА_11 в графі «сімейний стан» були відсутні будь-які відмітки про сімейний стан. Із рішення про розірвання шлюбу суду першої інстанції і слідчого суду № 3 м. Новельда (Аліканте) Королівства Іспанії від 10.01.2013 року вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 шлюб розірвано.

Крім того, позивачі вказують у позовній заяві, що ОСОБА_9 звернулася в суд з окремим позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_11 про визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів, змінивши позовні вимоги на визнання права власності на ? частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 і дана справа перебуває на розгляді в суді першої інстанції. В судовому засіданні також встановлено, що за заявою позивача ОСОБА_9 проведено будівельно-технічне дослідження житлового будинку по АДРЕСА_1 та згідно даного висновку від 09.10.2013 року встановлено, що вартість спірного будинку на час експертного дослідження становить 998703 грн. і ступінь будівельної готовності 100%. Однак, експертне дослідження не проведено за ухвалою суду, а тому не є належним доказом по справі. Крім того, факт будівництва в 1993 році нічим не підтверджений, вартість встановлена не на час будівництва спірного будинку позивачами, а станом на 09.10.2013 року. В договорі купівлі-продажу житлового будинку встановлена договірна вартість між сторонами договору, які не оскаржують укладений між ними договір. А тому дані доводи не можуть бути підставою для визнання даного договору недійсним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що з підстав зазначених у позовній заяві вимоги позивачів щодо визнання договору купівлі-продажу житлового будинку не дійсним до задоволення не підлягали, однак суд першої інстанції не дав їм оцінки відповідно до вимог чинного законодавства. Дані вимоги позивач ОСОБА_2 та представники позивачів підтримували, проте позовна заява з даними вимогами позивачами не підписана. Відповідно немає й підстав і для застосування наслідків недійсності правочину.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 просили визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, оскільки вважають, що земельна ділянка була надана позивачу ОСОБА_2 у 1990 році для будівництва житлового будинку в період, коли вони перебували у шлюбі, а відповідач ОСОБА_11 не є власником даної земельної ділянки і не вправі була укладати даний договір.

Однак судом встановлено, що рішення Луцької міської ради від 02.03.2006 року про передачу у власність ОСОБА_11 земельної ділянки площею 0.10 га. по АДРЕСА_1 і державний акт на право власності ОСОБА_11 на землю від 20.06.2006 року рішенням апеляційного суду Волинської області визнано недійсним тільки 07.05.2014 року. А договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений 26.03.2014 року. Тобто на час укладення договору у продавця були всі документи на право власності на землю.

Документів, які б підтверджували право власності, чи право користування позивачів на земельну ділянку як цього вимагає ст. 126 ЗК України на час звернення до суду позивачі та їх представники суду не надали.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що позивачі не вказали підстав та не надали відповідних доказів, які б дали можливість задовольнити їх вимоги судом першої інстанції.

За правилами ст. 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи встановлені обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задовольнення позовних вимог та стягнення судових витрат, із-за порушення норм матеріального і процесуального права, не повного з'ясування судом обставин справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів повністю.

Відповідач ОСОБА_5 подав суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що позивачі пропустили строки звернення до суду із даним позовом. Колегія суддів вважає, що строки позовної давності позивачами не пропущенні, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із пояснень позивача ОСОБА_2 встановлено, що про відчуження спірного житлового будинку йому стало відомо в квітні 2014 року.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 60 ЦПК України, на підставі ст.ст. 105, 112 ЦК України в ред. 1964 року, ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України, ст. 120, 126 ЗК України, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Закону України «Про власність», колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 09 грудня 2014 року у даній справі в частині задовольнення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_2, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, застосування правових наслідків недійсності правочину, визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: