Провадження №2/761/8343/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 листопада 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Михнюк В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, компанії Релемен Траст Лімітед про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2013 року до суду вперше надійшла вказана позовна заява. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2014 року у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

Між тим, ухвалою від 15 липня 2015 року колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2015 року були скасовані, справу направлено на новий судовий розгляд, яка надійшла в провадження судді Осаулова А.А.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 серпня 2000 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено письмову угоду без назви. У липні 2013 позивачці стало відомо, про те що ОСОБА_2 20 листопада 2012 року уклав із компанією Релемен Траст Лімітед договір про відступлення права вимоги за угодою від 28 серпня 2000 року, в зв'язку з чим останній звертався з позовом до Київського районного суду м. Донецька про стягнення неустойки (штрафу) в розмірі 1 500 000,00 доларів США. Позивачка вважає договір про відступлення права вимоги таким, що суперечить вимогам закону та просить визнати його недійсним, оскільки за спірним договором було відступлено право вимоги за нікчемним правочином; сторони за спірним договором здійснили заміну боржника у зобов'язанні без згоди кредитора; зобов'язання право вимоги в якому передавалося за спірним договором, нерозривно пов'язано з особами як боржника, так і кредитора; спірний договір був спрямований не на заміну кредитора у зобов'язанні, а на створення умов для пред'явлення іншої особою майнових вимог за, начебто, невиконання зазначеного зобов'язання.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - 1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, оскільки жодних доказів для визнання недійсним оспорюваного договору наведено не було.

Відповідач - 2 в судове засідання представника не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Пояснень чи заперечень до суду не направив.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 28 серпня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено в письмовому вигляді угоду (а.с. 12-14).

У 2007 році ОСОБА_1 змінила своє ім'я та по батькові з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», що підтверджується копією паспорта (а.с.22-24).

Як вбачається з умов даної угоди її предметом було те, що сторони констатували катастрофічність фінансово-економічного становища ВАТ «КЗТВ» та дійшли домовленості діяти спільно для досягнення таких цілій, як зміни складу органів управління ВАТ «КЗТВ»; фінансове оздоровлення ВАТ «КЗТВ», підвищення ефективності його господарської діяльності; підвищення інвестиційної привабливості ВАТ «КЗТВ» для сторонніх інвесторів, можливого продажу сторонами спірної угоди акцій ВАТ «КЗТВ» за узгодженою між ними ціною (п.п. 1.1. - 1.3.3. цієї угоди).

Відповідно до 3 розділу цієї угоди, сторони зобов'язались використовувати наявні у них можливості для фінансового оздоровлення ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю», а також спільно діяти по таким основним напрямкам: забезпечення ВАТ «КЗТВ» сировиною, матеріалами, енергоносіями та іншими ресурсами на погоджених стрононами умовах; погашення кредиторської заборгованості ВАТ «КЗТВ»; ліквідація дебіторської заборгованості ВАТ «КЗТВ».

Відповідно до п.п. 8.2., 8.3. угоди, будь-які зміни будь-якої з умов цього договору допускаються лише за взаємною згодою Сторін (крім змін умов пунктів 7.1.1. і 7.1.2. цієї Угоди, які Сторони вправі змінювати на свій розсуд у будь-який час) і повинні бути викладені в простій письмовій формі. У всьому іншому, що не передбачено цією Угодою, Сторони керуються чинним законодавством України.

Також, відповідно до п. 8. 4. сторони цієї Угоди повністю усвідомлюють обмеження цією Угодою своїх прав і свобод, а так само вважають таке обмеження однією з цілей цієї Угоди.

З матеріалів справи вбачається, що 20.11.2012 року між ОСОБА_2 (Первисний кредитор, фізична особа) та компанією Релемен Траст Лімітед (Новий кредитор, юридична особа, що створена та діє за законодавством Республіки Кіпр) було укладено Договір про відступлення права вимоги. (а.с. 9-11).

Згідно умов договору Первісний кредитор передає всі належні йому в повному обсязі права вимоги згідно з угодою від 28.08.2000, укладеною ним з фізичною особою ОСОБА_1, а Новий кредитор приймає права вимоги, належні Первісному кредитору за Основним Договором. (п. 1.1. Договору від 20.12.2013 року).

Пунктами п.п. 1.2., 1.4. цього Договору, передбачено те, що Новий кредитор займає місце Первісного кредитора в зобов'язаннях, що виникли з Основного Договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладання цього Договору. В частині отриманих за цим Договором прав вимоги до Боржника Новий кредитор підтверджується цим Договором.

З умов Договору вбачається, що Первісний кредитор зобов'язаний відступити Новому кредитору право вимоги згідно з умовами цього Договору, відповідати перед Новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, передати Первісному кредитору усі необхідні документи, які засвідчують права що передаються, протягом одного календарного дня з дати укладання цього договору, та інформацію яка важлива для їх здійснення (п.п. 3.1.1. - 3.1.3 Договору).

Посилаючись на недійсність договору про відступлення права вимоги від 20.11.2012 року, сторона позивача зазначає необхідність його визнання таким з огляду на те, що за ним було відступлено право вимоги за нікчемним правочином, а саме договором від 28.08.2000 року.

Між тим, суд вважає вказані твердження позивача такими, що не відповідають наявним у справі матеріалам.

Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2014 року, що була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2014 року, було відмовлено в задоволенні позову позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди від 28.08.2000 року недійсною. При цьому, вказаними судовими рішеннями дану угоду нікчемною також визнано не було. (т. 1 а.с. 186-194).

Обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, кримінальній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Таким чином зазначена угода від 28.08.2000 року є дійсною, оскільки її недійсність або нікчемність в судовому порядку визнано не було.

При цьому, дійсність вказаної угоди підтверджено рішенням Київського районного суду м. Донецька від 07.10.2013 року (т. 1 а.с. 15-21). Вказаним рішенням стягнуто з позивача у цій справі на користь Відповідача - 2 кошти неустойки у зв'язку з невиконанням останньою обов'язків, встановлених п. 3.2, 5.3 угоди від 28.08.2000 року.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язання може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Вимоги ст. 516 ЦК України передають, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В частині 1 ст.516 ЦК України вказано, що заміна кредитора у зобов*язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

В спірному випадку, іншого договором або законом не встановлено.

Відповідно до частини 2 цієї ж норми права, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов»язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов»зяку первісному кредиторові є належним виконанням.

Тобто, законодавець не пов»язує заміну кредитора в зобов»язанні зі згодою боржника, а повідомлення останнього про заміну кредитора у зобов»язанні має на меті виключно захист інтересів нового кредитора, який бере на себе ризики щодо несприятливих для себе наслідків у зв»язку із таким не повідомленням боржника про заміну кредитора у зобов»язанні, в тому числі і у випадку виконання зобов»язання боржником первісному кредитору.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є боржником за основним зобов»язанням, тому, виходячи із правового змісту частини 1 ст.516 ЦК України, не має права оспорювати договір відступлення права вимоги щодо нього з будь-яких правових підстав.

Отже, аналізуючи зазначені норми закону, а також те що будь-яких застережень щодо неможливості укладання договору про відступлення права вимоги не було, суд вважає що компанії Релемен Траст Лімітед набула право вимоги за угодою від 28.08.2000 року, а тому є належним кредитором по справі. З наведеного вбачається, що якщо договором або законом не встановлено обов'язку повідомляти боржника про зміну кредитора, то така заміна проводиться без згоди боржника.

Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Судом встановлено, що оскаржуваний Договор про відступлення права вимоги відповідає вимогам ч.1 ст. 513 ЦК України.

Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, враховуючи вищезазначені положення Цивільного кодексу України, суд вважати, між відповідачами укладено договір відступлення права вимоги, в якому вони на свій розсуд врегулювали свої відносини, які жодних чинним не порушують прав і свобод позивача.

Згідно ст. 515 ЦК України, зміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК України).

Як вбачається зі змісту угоди від 28.08.2000 року, то остання укладена за погодженням сторін із визначенням взаємних прав та обов'язків.

Договір про відступлення права вимоги від 20.11.2012 року не є таким, що нерозривно пов'язаний із особою кредитора, оскільки визначені у ньому зобов'язання сторін не узгоджуються із вимогами ст. 515 ЦК України в частині заподіяння шкоди.

Обставини укладання вказаного договору поряд із оспорюванню угодою від 28.08.2000 року були предметом судового розгляду та дослідження в рішенні Київського районного суду м. Донецька від 07.10.2013 року (т. 1 а.с. 15-21), встановлені обставини у якому згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді інших справ за участю тих же сторін.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, стороною позивача не доведено, що оспорюванний договір відступлення права вимоги від 20.11.2012 суперечить вимогам закону або умовам угоди від 28.08.2000 року, а тому підстав для визнання його недійсним у суду немає.

Також, необхідно зауважити, що вказані позивачем підстави щодо визнання договору відступлення права вимоги недійсним не порушують її права, свободи та інтереси, які відповідно в такому разі не потребують відповідно і судового захист, а вимоги позивача стосовно визнання недійсним договір відступлення права вимоги є безпідставними

Крім того, як вбачається з договору від 31.12.2014 року, про розірвання договору про відступлення права вимоги, що укладений між відповідачами 1 і 2, що з моменту набуття чинності цього Договору сторони не пов'язанні будь-якими правами та обов'язками, що виникли у зв'язку з його укладанням. Вказана обставина є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки згідно ч. 2 ст. 654 ЦК України, у разі розірвання договору, зобов'язання сторін припиняється. Таким чином, розірваний договір визнанню недійсним не підлягає.

На підставі викладено та керуючись ст. ст. 204, 512, 513, 514, 516, 548, 629ЦК України, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57, 60, 169, 179, 208, 209, 211-215, 218, 223, 294 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, компанії Релемен Траст Лімітед про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 20.11.2012 року, укладеним між ОСОБА_2 і компанією Релемен Траст Лімітед, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: