Справа № 451/840/14 Головуючий у 1 інстанції: Мулявка О.В.
Провадження № 22-ц/783/4865/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представників: ПАТ КБ «Приватбанк» - Гнатишака О.В.; ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення та за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_5 про визнання недійсними кредитної угоди, договору іпотеки та зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а:

06 червня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом, відповідно до вимог якого, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у розмірі 66 133,85 дол. США, що за курсом НБУ складає 771 120,70 грн., просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу, та виселити відповідачку із зазначеного житла. В обґрунтування вимог зазначав, що відповідно до умов договору № LVКВGK00000030, укладеного 27.06.2007 року, ОСОБА_3 у цей же день отримала кредитні кошти у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.06.2027 року. Банк за вказаним договором свої зобов'язання виконав та надав ОСОБА_3 суму коштів, однак відповідачка свої зобов'язання порушила, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 66 133,85 дол. США, що за курсом 11,66 грн. за 1 дол. США, відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.05.2014 року, складає 771 120,70 грн. і, яка складається з наступного: 24 688,33 дол. США - заборгованість за кредитом; 15 476,10 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 500 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 20 299,77 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 21,44 дол. США - штраф (фіксована частина) та 3148,21 дол. США - штраф (процентна складова). Крім цього, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 27.06.2007 року уклали договір іпотеки № LVКВGK00000030, згідно з яким ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно, зокрема квартиру загальною площею 50,60 кв.м., житловою площею 28,30 кв.м., що розташована у АДРЕСА_1 і належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки склала 158 065 гривень. Таким чином, із посиланням на норми цивільного законодавства та Закону України «Про іпотеку», просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVКВGK00000030 в розмірі 66 133,85 дол. США, що за курсом НБУ складає 771 120,70 грн., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу, із виселенням відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі.

Відповідачка ОСОБА_3, надавши позовну заяву, яка ухвалою суду від 27.01.2015 року об'єднана у одне провадження із первинним позовом, просила кредитний договір № LVКВGK00000030 та договір іпотеки від 27.06.2007 року визнати недійсними, із покладенням ряду обов'язків на приватного нотаріуса.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення, відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_5 про визнання недійсними кредитної угоди, договору іпотеки і зобов'язання до вчинення дій, залишено без розгляду.

Рішення суду оскаржило ПАТ КБ «Приватбанк», вважає його в частині відмови у задоволенні позовних вимог незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на спірну квартиру не може бути проведене відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Звертає увагу на те, що суд при попередньому судовому засіданні не встановив, які обставини по справі є істотними, зокрема наявність чи відсутність у відповідача іншого житлового нерухомого майна, а тому зазначений закон застосовано передчасно. Крім цього, матеріали справи містять докази того, що відповідачка була зареєстрованою та постійно мешкала за адресою: АДРЕСА_2. Інформація Радехівського РС ГУ ДМС України у Львівській області про реєстрацію відповідачки за адресою АДРЕСА_1 не є належним доказом того, вона не має у власності іншого нерухомого житлового майна. Проте суд залишив поза увагою дану обставину, яка є суттєвою, оскільки її наявність не дає підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Звертає увагу на те, що законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, та його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Просить змінити рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні первісного позову, ухваливши в цій частині нове, яким його позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: ПАТ КБ «Приватбанк» - Гнатишака О.В.; ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3,суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 не може бути проведене відповідно до Закону № 1304-VII, так як цей Закон встановлює як заборону ухвалення рішення про звернення стягнення на житлове майно, яке є предметом іпотеки, так і заборону відчуження такого майна за рішенням суду, яке було ухвалено до набрання чинності цим Законом.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається наступне.

27.06.2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № LVКВGK00000030.

Відповідно до умов договору № LVКВGK00000030, укладеного 27.06.2007 року, ОСОБА_3 у цей же день отримала кредитні кошти у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.06.2027 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 27.06.2007 року уклали договір іпотеки № LVКВGK00000030, згідно з яким ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно, зокрема квартиру загальною площею 50,60 кв.м., із житловою площею 28,30 кв.м., що розташована у АДРЕСА_1 і належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки склала 158 065 гривень.

17.02.2014 року Банком надіслано ОСОБА_3 листа, яким останню повідомлялось про невиконання нею умов Кредитного договору. Крім того Банк зазначав, що у випадку невиконанням Позичальником умов кредитного договору буде змушений вжити заходи щодо стягнення заборгованості в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачки з квартири (а.с. 17-21).

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ч.1 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного судочинства.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

Тобто, пеня та штраф є видами відповідальності за різні порушення зобов'язань боржником.

Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору виникла заборгованість по кредиту, відсотках, комісії, пені та штрафу. Представлені позивачем суду розрахунки їх нарахування, повністю відповідають умовам кредитного договору.

Будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представлено.

З позовом в суд про стягнення заборгованості позивач звернувся 06 червня 2014 року.

З розрахунку заборгованості вбачається, що боржник - відповідачка за первісним позовом, з січня 2010 року почала систематично порушувати сплату чергових кредитних платежів у зв'язку із частковою їх сплатою, внаслідок чого станом на 15 травня 2014 року виникла заборгованість в сумі 66 133,85 дол. США.

У справі, яка переглядається судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору (п. 7.1) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту щомісяця, з 21 по 28 число кожного місяця, частинами (щомісячними платежами) в сумі 294,91 дол. США, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків за користування кредитом, а також винагороди. При порушенні позичальником строків платежів (п.п. 4.1, 5.4) банк має право на нарахування пені та штрафних санкцій.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

В матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, щодо позовних вимог Банку, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що сума заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 15 травня 2014 року становить 66 133,85 дол. США, що за курсом 11,66 грн. за 1 долар США, відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.05.2014 року, складає 771 120,70 грн. і, яка складається з наступного: 24 688,33 дол. США - заборгованість за кредитом; 15 476,10 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2500 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 20 299,77 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штраф відповідно до Договору: 21,44 дол. США - штраф (фіксована частина) та 3 148,21 дол. США - штраф (процентна складова).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у частині звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав, що на дані правовідносини поширюється дія мораторію згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набув чинності 07.06.2014 року.

За змістом частини першоїстатті 575 Цивільного кодексу України тастатті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене устатті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частиною першою статті 33 та статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-57цс15 та № 6-58цс15.

Суд першої інстанції, не врахував, що Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Згідно ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Як встановлено з договору іпотеки, сторонами визначена погоджена заставна вартість предмета іпотеки в сумі 158 065,00 грн.

Зазначена оціночна вартість предмету іпотеки під час судового розгляду справи сторонами не оскаржувалася, жодною із сторін клопотання про визначення на час розгляду справи вартості предмету іпотеки не заявлялося, а тому апеляційний суд вважає, що початковою ціною предмета іпотеки, а саме - квартири АДРЕСА_1, для її подальшої реалізації слід вважати її оціночну вартість, зазначену в договорі іпотеки, яка становить 158 065,00 грн.

У відповідності з частинами першою, другоюстатті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбаченихзаконом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першоюстатті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, єстаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третястатті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другоїстатті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьоїстатті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщенняшляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другоїстатті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення,що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина другастатті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадяниномза рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другоїстатті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положеннястатті 40 цього Закону, так і нормастатті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбанене за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Згідно п. 7.1. кредитного договору № LVКВGK00000030 від 27.06.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 27.06.2007 року по 25 червня 2027 року, включно, в розмірі 25000,00 доларів США на купівлю квартири.

27 червня 2007 року ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу придбалаквартиру АДРЕСА_1.

Того ж дня між банком і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки кватира АДРЕСА_1, яке є предметом іпотеки,була придбана за рахунок отриманих у 2007 році кредитних коштів то позовна вимога про виселення ОСОБА_3 із цієї квартири (без надання їй іншого постійного житла) є підставною.

Що стосується позовних вимог про виселення «інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі», то в задоволенні таких слід відмовити, оскільки такі не були встановлені та не були стороною під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 червня 2015 року в частині відмови у первісному позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVКВGK00000030 від 27.06.2007 року в загальній сумі 66 133,85 дол. США, що за курсом 11,66 грн. за 1 долар США, відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.05.2014 року, складає 771 120,70 грн. і, яка складається з наступного: 24 688,33 дол. США - заборгованість за кредитом; 15 476,10 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2500 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 20 299,77 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штраф відповідно до Договору: 21,44 дол. США - штраф (фіксована частина) та 3148,21 дол. США - штраф (процентна складова) - звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 50,60 кв.м. із житловою площею 28,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу - шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № LVКВGK00000030 від 27.06.2007 року) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки, за початковою ціною предмету іпотеки для його подальшої реалізації визначеною у розмірі 158 065,00 грн.

Виселити ОСОБА_3 зквартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 (іпн: НОМЕР_1) в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» сплачені судові витрати в сумі 4019,40 грн.

В решті позову відмовити.

Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру та виселення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.