У х в а л а

ІМенем УКраїни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 9 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DN81AR03110046, за умовам якого останній отримав кредит у розмірі 76 006 грн 63 коп. зі сплатою за користування ним 9,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 7 листопада 2014 року. На забезпечення виконання кредитного договору 20 жовтня 2010 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки № 167, за умовами якого ПАТ «Акцент Банк» взяло на себе зобов'язання відповідати перед банком нарівні з боржником у солідарному порядку з розміром відповідальності поручителя перед кредитором у сумі 10 000 грн за неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором. Посилаючись на те, що на порушення умов кредитного договору ОСОБА_5 свої зобов'язання належним чином не виконував, просило задовольнити позов.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_4, яка діє від імені ПАТ КБ «ПриватБанк», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 9 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DN81AR03110046, за умовам якого останній отримав кредит у розмірі 76 006 грн 63 коп. зі сплатою за користування ним 9,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 7 листопада 2014 року.

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 20 жовтня 2010 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки № 167, за умовами якого ПАТ «Акцент Банк» взяло на себе зобов'язання відповідати перед банком нарівні з боржником у солідарному порядку з розміром відповідальності поручителя перед кредитором у сумі 10 000 грн за неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не надано належних доказів щодо розрахунку заборгованості.

Однак повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На підтвердження заборгованості станом на 25 грудня 2012 року у розмірі 57363 грн 93 коп. позивач надав розрахунок заборгованості за кредитом, копії меморіальних ордерів.

Однак у порушення наведених норм процесуального права суди вказаний розрахунок не перевірили, оцінки наданим доказам не дали, дійшли передчасного висновку про те, що наявність заборгованості не доведено, не врахували, що у поданих на позов запереченнях відповідач визнав заборгованість станом на 30 червня 2010 року у сумі 15 301 грн 6 коп. та не оспорював сам факт надання кредиту і умови кредитного договору.

За таких обставин суди, відповідно до поданих доказів, мали зробити висновок про те чи виконав ОСОБА_5 обов'язок по поверненню боргу, а якщо виконав, то повністю чи у частині, і які докази підтверджують виконання ним свого обов'язку, та перевірити правильність наданого позивачем розрахунку щодо наявності боргу виходячи із умов договору, яким визначено графік погашення кредиту, сплату процентів та встановлена конкретна відповідальність у випадку порушення цього обов'язку.

Такі порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалені рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник