Номер провадження: 22-ц/785/3030/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громік Р.Д.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідача, Одеської міської ради, Петренко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Перша одеська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а:

28 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що її батьку ОСОБА_6 на праві власності належало 258/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 05 липня 2005 року, 05 грудня 2005 року КП "ОМБТІ та РОН" прийнято рішення про реєстрацію права власності. 21 лютого 2005 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь ОСОБА_7. 26 грудня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання, який посвідчений нотаріально. ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто через 18 днів, батько помер. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 Змінюючи рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання договору довічного утримання недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, апеляційний суд Одеської області в рішенні від 29 травня 2012 року встановив, що договір довічного утримання, укладений 26 грудня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не зареєстрований в уповноваженому державному органі, і тому є неукладеним, а у набувача ОСОБА_7 не виникло права власності на передану їй нерухомість - 258/1000 частин квартири АДРЕСА_1. Вказаним рішенням суду також

встановлено, що дочка померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_8, вважається такою, що не прийняла спадщини й у задоволенні зустрічного позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини їй відмовлено. Таким чином, право власності її батька на вказану частину квартири не припинилось. На момент його смерті їй виповнилось 15 років, тому вона прийняла спадщину після смерті батька й звернулась до Першої одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право спадщину. 20 лютого 2014 року держаним нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про права на спадщину у зв'язку з тим, що спадкодавець на момент смерті не був власником цього майна та відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 328, 1223, 1261, 1268, 1269 ЦК України, позивачка ОСОБА_3 просила суд позов задовольнити (а.с. 1-5).

Представник відповідача, Одеської міської ради - Чечітко А.Ю., проти позову заперечував і в своїх поясненнях зазначав, що Одеська міська рада визнає та не оспорює право позивачки ОСОБА_3 на спадкове майно, але вважає, що позивачка ОСОБА_3 не довела, що Одеська міська рада порушує її права, тому нею неправильно обраний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права (а.с. 34-38).

Представник третьої особи, Першої одеської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено. Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, а саме, 258/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с. 45).

В апеляційній скарзі відповідач, Одеська міська рада, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 49-54).

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

В запереченні на апеляційну скаргу третя особа, Перша одеська державна нотаріальна контора, також просить скаргу відхилити у зв'язку з тим, що спадкодавець на момент смерті не був власником спадкового майна та відсутні правовстановлюючі документи на це майно.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача, Одеської міської ради, пояснення на апеляцію представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідача, Одеської міської ради, Петренко С.В., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно із статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що батьку позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на праві власності належало 258/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 05 липня 2005 року, 05 грудня 2005 року КП "ОМБТІ та РОН" прийнято рішення про реєстрацію права власності (а.с. 25,26).

21 лютого 2005 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь ОСОБА_7

26 грудня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання.

Змінюючи рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання договору довічного утримання недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, апеляційний суд Одеської області в рішенні від 29 травня 2012 року встановив, що договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не зареєстрований в уповноваженому державному органі, і тому є неукладеним, а у набувача ОСОБА_7 не виникло права власності на передану їй нерухомість - 258/1000 частин квартири АДРЕСА_1. Вказаним рішенням суду також встановлено, що дочка померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_8, вважається такою, що не прийняла спадщини й у задоволенні зустрічного позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини їй відмовлено (а.с. 8-11, 12-17).

Тобто право власності батька позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на вказану частину квартири не припинилось.

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько ОСОБА_6 помер (а.с. 6), на момент його смерті позивачці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виповнилось 15 років, тому вона прийняла спадщину після смерті батька й звернулась до Першої одеської державної нотаріальної контори з заявою про свідоцтва про право спадщину (а.с. 5).

20 лютого 2014 року державним нотаріусом винесено постанову про відмову ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про права на спадщину у зв'язку з тим, що спадкодавець на момент смерті не був власником цього майна.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою ОСОБА_3 доведено в судовому засіданні те, що вона на момент відкриття спадщини була неповнолітньою й вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька та з моменту його смерті має право на спадкове майно, право власності батька позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на вказану частину квартири не припинилось, оформити спадщину в нотаріальної конторі вона можливості немає, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України позивачка має право на захист судом невизнаного права шляхом визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання відповідача, Одеської міської ради, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції не враховано, що позивачкою не доведено в судовому засіданні те, що Одеською міською радою порушено її права на спадщину, не приймаються до уваги, оскільки вони є помилковими.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Набуття (надання) повної цивільної дієздатності неповнолітньою особою не є підставою для того, щоб вважати її повнолітньою. У зв'язку із цим вона має вважатися

такою, що прийняла спадщину відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК.

Подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.

Тому, задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка ОСОБА_3 немає можливості оформити спадщину в нотаріальної конторі, тому є законні підстави для визнання за неї права власності на спадщину у судовому порядку.

Дійсно, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2008 року ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8, у якому оспорює право останньої на спадкове майно - 258/1000 частин квартири АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2011 року, зміненим рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2012 року (а.с. 8-11, 12-17).

Дійсно існував спір про право між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, але він вже вирішений.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_6 доведено належним чином те, що саме Одеська міська є належним відповідачем у справі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що у спадкоємця померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_3, не має іншого способу відновлення права на спадщину як визнання за нею права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом, та при цьому були дотримані положення, передбачені ч. 1 ст. 6, ст. 13 Європейської Конвенції та ст. 1 ЦПК України.

Тому посилання відповідача, Одеської міської ради, в апеляційній скарзі на те, що визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом порушує права Одеської міської ради є надуманими.

Також безпідставними є доводи відповідача, Одеської міської ради, про те, що позивачка ОСОБА_3 має право звернутись до суду за захистом свого права до Першої одеської державної нотаріальної контори.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради відхилити, рішення Приморського районного суду від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік