РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року у Комсомольський районний суд м. Херсона в складі

головуючого судді Мусулевського Я.А.

при секретарі Труновій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом в якому зазначила, що вони з відповідачем з 07.10.2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. З березня 1995 року позивачка зареєстрована як приватний підприємець та здійснює підприємницьку діяльність. В 2011 році вона заснувала фірму «Делікатес і Ко». Оскільки бізнес розширювався було прийнято рішення зареєструвати відповідача приватним підприємцем. За кошти позивача та для обслуговування його бізнесу були придбані транспортні засоби. Деякі транспортні засоби були зареєстровані на відповідача. До таких транспортних засобів відносяться: Mercedes-Benz, держномер НОМЕР_1; Mitsubishi Canter, держномер НОМЕР_2; Mercedes-Benz, держномер НОМЕР_3; Volkswagen Transporter, держномер НОМЕР_4. З моменту придбання дані транспортні засоби використовувалися лише для обслуговування підприємницької діяльності позивача. Вона займалася їх технічним обслуговуванням та заправкою. Відповідач підприємницьку діяльність не здійснював та не мав власних коштів на придбання даних транспортних засобів. На теперішній час сторони по справі проживають окремо, їх шлюб носить формальний характер. Оскільки їх відносини змінилися, відповідач перешкоджає їй використовувати дані транспортні засоби для її бізнесу та заперечує її право власності на ці автомобілі.

Таким чином, оскільки вказані транспортні засоби були придбані за кошти від підприємницької діяльності позивача і фактично використовувалися позивачем, ОСОБА_1 вважає їх своєю особистою власністю, тому просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказані автомобілі. При цьому вона вказує на те, що оскільки це майно її як приватного підприємця, то воно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов, просили їх вимоги задовольнити та пояснили, що позивачка тривалий час досить вдало займається підприємницькою діяльність. В своїй діяльності вона досить активно використовує транспортні засоби. Тому коли настав час розширення бізнесу, вона почала придбавати різні автомобілі. Щоб не все майно було зареєстровано на ній, вона вирішила частину майна зареєструвати на свого чоловіка (відповідача), якого також оформила приватним підприємцем. Всі спірні транспортні засоби, були придбані за кошти від її підприємницької діяльності. Відповідач не мав власних коштів на придбання цього майна і підприємницькою діяльністю майже не займався. Тому спірне майно являється її особистим майном.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки спірні транспортні засоби були придбані відповідачем за свої власні кошти для зайняття своєю підприємницькою діяльністю, в тому числі й для обслуговування діяльності позивача. У відповідача з позивачем був один бухгалтер і тому, коли у нього погіршилися стосунки з позивачкою всі його бухгалтерські документи зникли. В зв'язку з чим він не може підтвердити в суді те, що він мав прибутки. Кошти на придбання транспортних засобів у нього були не лише від підприємницької діяльності. Ще до шлюбу він мав власні транспортні засоби, які продав, а також 15000 доларів йому позичів його батько. В той же час він погодився, що спірне майно не являється спільним сумісним майном подружжя.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи та дослідивши докази, суд вважає, що позов є не обґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З обставин встановлених судом вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07.10.2006 року перебувають у шлюбі.

З 13.03.1995 року позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець.

З 11.11.2008 року відповідач також зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Згідно звітів суб'єкта малого підприємництва-фізичної особи ОСОБА_1 та інших бухгалтерських/податкових документів, позивачка успішно здійснює підприємницьку діяльність та має високі прибутки.

11.12.2008 року був придбаний транспортний засіб Mercedes-Benz, модель 308D, 1995 року випуску, держномер НОМЕР_1;

21.10.2010 року був придбаний транспортний засіб Mitsubishi Canter, 1991 року випуску, держномер НОМЕР_2;

1109.2012 року був придбаний транспортний засіб Mercedes-Benz, модель Sprinter? 2006 року випуску, держномер НОМЕР_3;

24.06.2014 року був придбаний транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2010 року випуску, держномер НОМЕР_4.

Всі ці транспорті засоби були зареєстровані в органах МРЕВ ДАІ на ОСОБА_2.

Дані транспорті засоби були придбанні для обслуговування та ведення підприємницької діяльності і не були направлені на обслуговування потреб сім'ї, про що зазначили сторони та їх представники.

Вищезазначені обставинами сторонами по справі не оспорюються, тому доведенню не підлягають.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

В обґрунтування того, що спірні транспортні засоби були придбані відповідачем за власні кошти він надав довідку з органів ДАІ про те, що до шлюбу з позивачем, в різні періоди, на нього були зареєстровані різні транспортні засоби. Так, в 2006 році Mercedes-Benz Vito 1999 року випуску, Mercedes-Benz Vito 2000 року випуску та Daimler Chrysler 2002 року випуску, в 2004 році ВАЗ 21081 1993 року випуску. Також в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 (батько відповідача) пояснив, що він дав своєму сину 15000 доларів США. На що він їх витратив, свідку не відомо.

В обґрунтування того, що спірні транспортні засоби були придбані позивачем за власні кошти, які вона отримала в результаті зайняття підприємницькою діяльністю, вона надала звіти про свою підприємницьку діяльність, декларації про доходи, податкові накладні та інші документи, які засвідчують, що вона з 1995 року та по теперішній час займається підприємницькою діяльністю та має високі доходи, а також документи, що свідчать про те, що вона оплатно відчужувала певне майно, брала позики в банках та отримувала грошові перекази. Також вона надала довідку з органів ДАІ про те, що починаючи з 2003 року по 2008 рік вона володіла 7 різними транспортними засобами. Крім того, в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які пояснили, що вони в різний період часу працювали у позивача водіями на спірних транспортних засобах та виконували роботу за її вказівками. Кошти на ремонт та заправку транспортних засобів їм надавала позивачка. Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона працює бухгалтером у ОСОБА_1 і впевнена, що спірний автотранспорт було придбано за кошти позивача. Ніхто зі свідків не зміг пояснити, чому транспортні засоби були оформлені на відповідача та ніхто з них не приймав участі під час оформлення договорів купівлі-продажу даних транспортних засобів, та під час проведення за них розрахунку.

Дослідивши вказані документи та пояснення свідків, суд вважає, що вони є неналежними доказами на підтвердження факту придбання транспортних засобів за кошти, які належать кожному з них особисто.

Доходи від підприємницької діяльності могли бути використанні на розвиток бізнесу, чи на будь-які інші потреби. Так само, які і доходи отриманні від реалізації майна, чи кошти отримані як позика.

Та обставина, що спірні транспортні засоби використовувалися в підприємницькій діяльності позивача, свідчать про те, що вони використовувалися за погодженням між подружжям, що в свою чергу свідчить про те, що до цього майна сторони ставилися як до спільного сумісного майна подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірне майно було придбано ними за кошти, які не належать їй, йому особисто.

В своїх вимогах та запереченнях сторони посилаються на те, що згідно роз'яснень наданих постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя» відповідно до положень ст.ст. 57,61 СК України, ст.. 52 ЦК України майно приватного підприємця чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Але поза увагою сторін залишилося рішення Конституційного суду України від 19.09.2012 року, яким було надано офіційне тлумачення ч. 1 ст. 61 СК України, згідно якого статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Оскільки судом не було встановлено, що відповідач придбав спірне майно за кошти, які йому належали особисто, а позивачка не довела, що вона приймала участь в придбанні цього майна коштами, які належать особисто їй - дане майно вважається сформованим за рахунок спільної сумісної власності подружжя і є об'єктом права спільної сумісної власності.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Оскільки сторони не заявляли вимоги про поділ спірного майна, дане питання не може вирішуватися судом з власної ініціативи.

Таким чином позов, з підстав зазначених ОСОБА_1, задоволенню не підлягає.

Позивачу необхідно обрати інший спосіб захисту своїх прав та інтересів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 212, 213 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Комсомольський районний суд м. Херсона шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Я.А. Мусулевський