Справа № 459/2659/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Грабовського В.В.,

з участю: секретаря судових засідань Черник Т.І.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним відчуження автомобіля, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила: визнати недійсним відчуження автомобіля Ford Focus С-Max, 2007 року випуску, н.з. НОМЕР_1; визнати зазначений автомобіль спільною сумісною власністю її та відповідача - ОСОБА_4; стягнути з останнього на її користь 42720,5 грн. компенсації за частку у спільному майні подружжя. Вимоги обґрунтовані тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.1996 року по 14.04.2015 року. У шлюбі у них народилися двоє дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. У період шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано автомобіль Ford Focus С-Max, 2007 року випуску, н.з. НОМЕР_1, на підставі чого сторонами отримано нотаріально посвідчене доручення від 19.12.2011 року на ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_2. Після розірвання шлюбу спірний автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_4 Відповідно до відповіді повідомлення Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Червоноград, Сокальського та Радехівського районів ГУМВС України у Львівській області №2938 від 22.07.2015 року автомобіль марки Ford Focus С-Max, 2007 року випуску, н.з. НОМЕР_1 був відчужений 19.03.2015 року на користь ОСОБА_5 на підставі довідки-рахунку ВІА №964198 від 18.03.2015 року. Станом на 18.03.2015 року вартість автомобіля становила 85441 грн. Вважає, що ОСОБА_4 не мав повноважень на відчуження автомобіля, оскільки таке вчинено без її згоди.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогійні викладеним у позовній заяві. Щодо обставин придбання спірного автомобіля позивач пояснила, що автомобіль був придбаний за дорученням за спільні кошти, частину коштів позичали у її батька, договору купівлі-продажу оформлено не було.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник під час судового розгляду позовні вимоги не визнали. ОСОБА_4 подав суду заперечення від 09.09.2015 року, у якому зазначив, що спірний автомобіль був наданий у тимчасове користування по дорученню за плату у сумі близько 100000 грн. Право власності на автомобіль ні він, ні позивач не реєстрували. Позивач не працювала, коштів на автомобіль не вистачало, тому він позичав кошти у своєї сестри ОСОБА_5, які вона попросила повернути. В рахунок боргу він переоформив на неї автомобіль, згоду на відчуження автомобіля від позивача отримав в усній формі.

Відповідач ОСОБА_5 під час судового розгляду позовні вимоги не визнала. Пояснила, що чотири роки тому позичила своєму брату - ОСОБА_4 кошти в сумі 70000,00 грн. Так як не було можливості повернути борг, на неї був переоформлений спірний автомобіль в рахунок погашення боргу.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Установлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.1996 року по 25.04.2015 року.

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

У судовому засіданні позивачем та ОСОБА_4 визнано, що спірний автомобіль перейшов у їхнє володіння та користування на підставі нотаріально посвідченої довіреності (доручення), виданої гр. ОСОБА_8 (повне ім'я, місце проживання (перебування) якого їм не відомі) 19.12.2011 року на строк у 9 років, на ОСОБА_2, її батька та ОСОБА_4 з правом кожного з них розпоряджатися цим автомобілем.

За таких обставин відсутні підстави для висновку, що спірний автомобіль був набутий ОСОБА_2 та ОСОБА_4, у зв'язку з чим став об'єктом їх права спільної сумісної власності, що виключає можливість компенсації частки його вартості ОСОБА_4 позивачеві, зокрема, за правилами ст. 71 СК України.

Ураховуючи те, що повноваження на розпорядження спірним автомобілем на підставі вищезазначеної довіреності були у кожного з повірених, немає підстав для визнання недійсним його відчуження ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 19.03.2015 року (а.с. 8) як такого, що вчинений без згоди його дружини, оскільки така згода у спірних відносинах законом не вимагається. Крім того, зміст правовідносин свідчить, що ОСОБА_4 не будучи власником (співвласником) автомобіля, не міг бути стороною цього правочину, а діяв від імені та в інтересах гр. ОСОБА_8.

Наведене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 215 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Проте жодного доказу того, що насправді між гр. ОСОБА_8 - з однієї сторони та ОСОБА_2, її батьком та ОСОБА_4 - з іншої насправді виникли відносини купівлі-продажу спірного автомобіля, а не відносини, що ґрунтуються на договорі доручення щодо користування з правом розпорядження цим автомобілем, як це випливає з пояснень сторін, суду не подано, як не доведено наявності у гр. ОСОБА_8 умислу на оформлення з указаними повіреними особами договору купівлі-продажу спірного автомобіля, а тому відсутні підстави для застосування у вирішенні спору норм, що регулюють відносини купівлі-продажу.

Керуючись ст.ст. 10, 30, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий В. В. Грабовський