УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до публічного акціонерного товариства «Імексбанк», треті особи - Фонд соціальної допомоги імені доктора Ф.П. Гааза, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання права за касаційною скаргою ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, до якої приєднався Фонд соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза, на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулись до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що між Фондом соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза та ПАТ «Імексбанк» 19 грудня 2013 року були укладені договори банківського вкладу, а також додаткові угоди від 18 грудня 2014 року до договорів банківських вкладів. Зазначали, що уклали з Фондом соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза договори про заміну кредитора в зобов'язанні - відступлення права вимоги, у результаті чого набули права нових кредиторів і, відповідно, вкладників банку. Враховуючи вищевикладене просили визнати їх цивільні права в якості вкладників банку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено. Визнано позивачів з 27 січня 2015 року вкладниками ПАТ «Імексбанк», а саме: ОСОБА_3 - на суму 190 тис. грн; ОСОБА_4 - на суму 190 тис. грн; ОСОБА_5 - на суму 190 тис. грн; ОСОБА_6 - на суму 190 тис. грн; ОСОБА_7 - на суму 190 тис. грн; ОСОБА_9 - на суму 130 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено частково. Визнано з 27 січня 2015 року права вкладника ПАТ «Імексбанк» по договору банківського вкладу, укладеного між Фондом соціальної допомоги ім. доктора Ф.П.Гааза та ПАТ «Імексбанк» № 522/14 («Стандарт») від 18 грудня 2014 року за ОСОБА_9 - на суму 20 тис. грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, до якої приєднався Фонд соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати зазначене рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що за договорами відступлення права вимоги (цесії) позивачі набули право кредиторів, а тому набули право вкладників за договорами банківського вкладу, укладених між Фондом соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза та ПАТ «Імексбанк».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що місцевий суд задовольняючи позов не конкретизував саме за яким договором банківського вкладу кожний позивач набув право вкладника. Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання позивачів вкладниками за договором банківського вкладу № 369/13 від 19 грудня 2013 року не можуть бути задоволені, оскільки загальна сума коштів, право вимоги на яку відступлено позивачам за відповідними договорами цесії не узгоджується із сумою вкладу, яка була передана Фондом соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза на депозит банку; визнаючи права вкладника у ПАТ «Імексбанк» за ОСОБА_11 за договором банківського вкладу № 522/14, апеляційний суд виходив із того, що оскільки відступлення права вимоги узгоджується з сумою банківського вкладу, то позов в цій частині підлягає задоволенню.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 19 грудня 2013 року між Фондом соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза та ПАТ «Імексбанк» був укладений договір банківського вкладу № 369/13 (Стандарт +»), відповідно до умов якого фонд передав на депозит банку кошти в розмірі 1 230 000 грн, зі сплатою 20 % річних, терміном до 18 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 15-18).

Крім того, в той же день між фондом та ПАТ «Імексбанк» був укладений договір банківського вкладу № 371/13 («Стандарт +») відповідно до умов якого фонд передав на депозит банку кошти у розмірі 130 тис. грн, зі сплатою 20% річних, терміном до 18 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 19-22).

18 грудня 2014 року між фондом та ПАТ «Імексбанк» була підписана додаткова угода до договору банківського вкладу № 369/13 від 19 грудня 2013 року, відповідно до якої, термін договору був продовжений до 18 березня 2015 року (т. 1 а.с. 23).

18 грудня 2014 року між фондом та ПАТ «Імексбанк» був укладений договір банківського вкладу № 522/14, відповідно до умов якого фонд передав банку на депозит кошти у розмірі 20 тис. грн, зі сплатою банком 18% річних, терміном до 18 березня 2015 року (т. 1 а.с. 24-27).

27 січня 2015 року між фондом та позивачем ОСОБА_3 був укладений договір про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512 ЦК України), відповідно до умов якого фонд відступив ОСОБА_3 право вимоги до ПАТ «Імексбанк» по зобов'язанню за договором банківського вкладу № 369/13 («Стандарт +») від 19 грудня 2013 року та додаткової угоди від 18 грудня 2014 року на загальну суму 190 тис. грн (т. 1 а.с. 31-32).

У той же день між фондом та позивачами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 були укладені аналогічні договори (т. 1 а.с. 33-42).

Також у той же день між фондом та позивачем ОСОБА_9 був укладений договір про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги у порядку ст. 512 ЦК України), відповідно до умов якого фонд відступив ОСОБА_9 право вимоги до ПАТ «Імексбанк» по зобов'язанню за договором банківського вкладу № 369/13 («Стандарт +») від 19 грудня 2013 року та додаткової угоди від 18 грудня 2014 року на загальну суму 110 тис. грн, за договором № 522/14 від 18 грудня 2014 року на загальну суму 20 тис. грн (т. 1 а.с. 43-44).

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з тим, що попередні учасники зобов'язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов'язки переходять до суб'єктів, які їх замінюють.

Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цедентові.

Ураховуючи, що договір цесії є похідним від основного договору, то і всі умови договору банківського обслуговування мають застосовуватись до позивачів таким же чином, як і до клієнта банку.

Апеляційний суд, відмовивши в позові в частині визнання позивачів вкладниками за договором банківського вкладу № № 369/13 («Стандарт +») від 19 грудня 2013 року з тих підстав, що загальна сума, яку фонд відступив позивачам за вказаним договором банківського вкладу перевищує суму самого вкладу на 20 тис. грн, у порушення норм процесуального права не дослідив чи не свідчить це про нарахування банком процентів за фактичний строк користування вкладом (ч. ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України), які у свою чергу фонд відступив позивачам, та дійшов передчасного висновку про відмову в позові в цій частині саме з цих підстав.

Також слід зазначити, що відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. У ній, зокрема, має бути зазначено й висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

У рішенні апеляційного суду відсутні висновки про те, яким чином пов'язано дану вимогу позивачів із способом захисту їх прав на повернення коштів за договорами банківського вкладу, право вимоги до яких перейшло на підставі ст. 512 ЦК України, та чи поновить саме по собі визнання позивачів вкладниками за договорами банківського вкладу порушене право позивачів, за захистом якого вони звернулися до суду в обраний ними спосіб. Суд апеляційної інстанції у порушення норм процесуального права не врахував, що стягнення коштів за договором банківського вкладу не є предметом позову, оскільки позов пред'явлений про визнання права вимоги на повернення банківських вкладів, не врахував правові підстави звернення позивачів до суду з даним позовом і дав неправильну правову оцінку формі ухилення відповідача від повернення коштів за договорами банківських вкладів, у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України не визначився із характером спірних правовідносин, та фактично не вирішив виниклий спір.

Наведене свідчить, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України, його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, до якої приєднався Фонд соціальної допомоги ім. доктора Ф.П. Гааза, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська