АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 753/8771/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/14167/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

18 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 22 252,89 грн.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скарга на рішення суду та просила його скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь позивача 45750,76 грн., а саме: 3 відсотки річних за прострочення платежу з 8 травня 2015 року в сумі 5403,63 грн. та інфляційні збитки за період з квітня 2013 року по квітень 2015 року в сумі 40347,13 грн., вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що у травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів у вигляді штрафних санкцій за невиконання зобов'язань за договором позики, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що згідно умов укладеного між сторонами договору позики, ОСОБА_4 зобов'язався повернути отримані від позивача у борг строком до 25 травня 2006 року грошові кошти у розмірі 27 500 грн.

Зазначила, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, у зв'язку з чим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року стягнуто з нього заборгованість за вищевказаним зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також суми трьох відсотків річних за користування грошовими коштами.

Також зазначила, що відповідач рішення суду не виконав, за виданим на підставі вказаного рішення суду виконавчим листом відкрито виконавче провадження, а оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін за визначеними договором зобов'язаннями, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 інфляційні втрати за період з квітня 2013 року по квітень 2015 року у розмірі 40 374,13 грн., а також три відсотки річних у розмірі 5 403,63 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2005 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачем надано у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 27 500 грн., а відповідач за його умовами зобов'язався повернути вказані кошти до 25 травня 2006 року.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за вищезазначеним договором позики, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 59 317,50 грн. з урахуванням втрат від інфляції та трьох відсотків річних. За виданим на виконання вказаного рішення виконавчим листом відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За положенням ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. А статтею 599 цього Кодексу передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, за змістом якої, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач дійсно зазнав інфляційних втрат, але лише в розмірі 22 252,89 грн.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги позивача, що суд першої інстанції не врахував, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 60040 грн. 37 коп., що і є в даному випадку грошовим зобов'язанням, на яке необхідно нараховувати 3 відсотки річних та індекс інфляції, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 другою ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму 3% річних та інфляційних втрат, які були стягнуті з відповідача рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року не ґрунтуються на законі, оскільки за змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та не є сумою основного боргу.

Також колегія суддів не може погодитись і з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4, що судом першої інстанції не враховано, що невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року відбулося не з його вини, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про стягнення з нього трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.

Так, судом встановлено, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року набрало чинності 13 червня 2012 року.

Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідач не був позбавлений можливості добровільно виконати рішення суду.

Чинне законодавство України не передбачає як підставу припинення зобов'язання відкриття виконавчого провадження чи перебування рішення суду у провадженні державного виконавця та не припиняє зобов'язальних правовідносин і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора прав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, невиконання рішення суду у встановлений державним виконавцем строк тягне за собою інші правові наслідки.

Відтак, колегія суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про прострочення відповідачем грошового зобов'язання.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді