Провадження №2/485/765/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Квєтка І.А.,

за участі секретаря Шеремет Ю.Є.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Снігурівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на майно,

ВСТАНОВИВ:

11 листопада 2015 року позивач звернувся до суду з вкзаним позовом. В позові зазначає, що 27 вересня 1991 року помер його батько ОСОБА_5 Після його смерті залишилася спадщина, яка складається з 1/3 частки житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, розташованому у м.Снігурівка по вул.Чайковського,79. В даному будинку на момент смерті батька проживав та був зареєстрований він та його брат ОСОБА_3 Він займався його утриманням, а тому фактично вступив в управління ним, що відповідно до ст.ст.548, 549 ЦПК УРСР 1963 р. свідчить про прийняття спадщини, тоді як брат після смерті батька утриманням будинку не займався, проживав окремо. У січні 2015 року звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини, однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за відсутності правовстановлюючого документу на майно. Вважає, що право власності померлого на будинок підтверджується рішенням виконкому ОСОБА_4 міської ради від 11 грудня 1964 року №23 про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки та технічним паспортом на будинок, а тому, на підставі ст.392 ЦК України просить визнати за ним право власності на 1/3 частку вказаного житлового будинку в порядку спадкування.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав частково, посилаючись на те, що він також вступив в управління спадковим будинком, оскільки та момент смерті батька також був зареєстрований та проживав у цьому будинку. Пояснив, що у 1964 році батько за договором купівлі-продажу у гр.ОСОБА_6 придбав будинок у м.Снігурівка по вул.Чайковського,83. Вказаний будинок батько зніс, а на його місці почав будувати спірний. У 1983 році мати та батько розлучилися. Будинок поділили. За рішенням суду за матір"ю було визнано 2/3 частки будинку. Після розлучення батько виїхав в с.Павлівка, де й помер. Вони з братом залишилися проживати з матір"ю в спірному будинку, спільно утримували його, будували гараж. Потім брат одружився й між ними почали виникати конфлікти на побутовому грунті. У 1995 році він виїхав з будинку до гуртожитку, а потім також одружився, придбав квартиру, в якій й проживає. До смерті мати проживала з ним, залишила на його ім"я заповіт на 2/3 частки цього будинку, за яким спадщину він прийняв, однак не оформив. Вважає, що також має право на частку будинку після смерті батька, а тому визнає, що позивач має право лише 1/6 частку спадкового будинку.

Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради в судове засідання не з"явився, подав заяву, у якій просив розглядати справу у його відсутність, проти задоволення вимог не заперечує.

Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного.

Між сторонами склалися правовідносини з приводу набуття права власності та спадкування.

Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору від 11 травня 1964 року придбав у ОСОБА_6 будинок, що знаходиться в м.Снігурівка по вул.Чайковського,83 (а.с.92).

Як вбачається з довідки ОСОБА_4 філії ММБТІ №92 від 11 листопада 2014 року та пояснень сторін у судовому засіданні придбаний будинок ОСОБА_5 зніс (а.с.12).

11 грудня 1964 року ОСОБА_5 отримав рішення №23 від виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради про відведення під індивідуальне будівництво земельної ділянки по вул.Чайковського,83 (а.с.5).

З матеріалів інвентарної справи №488 ОСОБА_4 філії КП "Миколаївське МБТІ" вбачається, що нове будівництво ОСОБА_5 розпочав у 1964 році самовільно у межах знесеного будинку, придбаного на праві власності у ОСОБА_6 Згодом адреса будівництва була перенумерована й натепер відповідає №79 вул.Чайковського м.Снігурівка (до цього №85). На новий будинок ОСОБА_5 у 1983 році виготовив технічну документацію, до якої увійшли також смовільно побудовані літня кухня Е-1, сарай Д-1, уборна В-1, які були оформлені рішенням ОСОБА_4 міської ради №91 від 04.04.1989 року (а.с.96).

Рішенням Снігурівського народного суду від 06 квітня 1983 року за встановлення, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя, визнано за ОСОБА_7 право власності на 2/3 його частини (а.с.13).

У 1989 році ОСОБА_7 отримала дозвіл ОСОБА_4 міської ради на будівництво веранди (1.83х2.10м) та котельної (3.98х5.10м) (а.с.99-101).

27 вересня 1991 року ОСОБА_5 помер. (а.с.14).

На час смерті він проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 сам, зареєстрованих осіб разом з ним на той час не було, що підтверджено довідкою Павлівської сільської ради №855 від 14 липня 2014 року (а.с.48).

Його сини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, (а.с.33,43) на час смерті батька залишилися проживати з матір"ю в спірному будинку в м.Снігурівка по вул.Чайковського,79, де були на той час зареєстровані, що підтверджено копією будинкової книги (а.с.16-17).

У 1996 році відповідач виписався із спірного житла та став проживати окремо, позивач у ньому зареєстрований та продовжує проживати до цього часу.

25 серпня 2013 року померла матір сторін ОСОБА_7 (а.с.31).

Після своєї смерті вона залишила заповіт, за яким заповіла належну їй 2/3 частку спірного будинку відповідачу, який спадщину прийняв, однак не оформив, що підтверджене копією спадкової справи (а.с.29-43).

Після цього, між сторонами постійно виникали спори з приводу спадкування батьківського будинку.

За даними спадкової справи померлого ОСОБА_1 обидва його сини подали заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою державного нотаріуса ОСОБА_4 державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 24 січня 2015 року ОСОБА_1, позивачу по справі, відмовлено у видачі свідоцва про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку після смерті батька, за відсутності оригіналу правовстановлювального документу на спадкове майно на ім"я спадкодавця (а.с.15). ОСОБА_3 також спадщину не оформив. (а.с.44-54).

За даними технічного паспорту на будинок станом на 26.02.2015 року (а.с.103-105) та довідки ОСОБА_4 філії ММБТІ №254 від 23.11.2015 року при проведенні поточної інвентаризації будинку по вул.Чайковського,79, в м.Снігурівка встановлено його загальну площу 72.40 кв.м., житлову площу - 35.80 кв.м., будинок складається з А-1 житловий будинок, а-1 тераса, Е-1 літня кухня, Б-1 погріб, В-1 вбиральня, Д-1 сарай, Ж-1 сарай, З-1 гараж, №2 кран, №3 забор, №4 ворота, 1 замощення; самовільно побудовані тераса а-1, гараж З-1 у 1999 році. Вартість будинку - 51 908 грн. (а.с.94).

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (який був чинним на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3М.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.п.123, 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року (яка була чинною на час відкриття спадщини) (далі - Інструкція) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Таким чином, вказаними нормами передбачається можливість прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном тими спадкоємцями, які на час смерті спадкодавця були постійно прописані в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця. При цьому, внесення спадкоємцями витрат на ремонт такого будинку не усувало від права на спадщину іншого спадкоємця, який був у ньому зареєстрований.

Разом з тим, згідно правової позиції ВСУ, що викладена постанові від 18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

З технічного паспорту на спірний будинок вбачається рік його будівництва -1983 р.

У 1983 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року). Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином на час дії Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року житлового будинку передбачалося набуття забудовником статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набував право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном

Вказане відповідає вказаній вище правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-137 цс13.

Крім цього, відповідно до п. 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року договори про надання у безстрокове користування земельних ділянок для будівництва жилих будинків на праві особистої власності посвідчуються державними нотаріальними конторами за місцем відводу земельної ділянки. При посвідченні вказаних договорів державні нотаріуси вимагають рішення виконавчого комітету обласної, міської, районної або селищної Ради депутатів трудящих про відведення земельної ділянки і по два примірники плану земельної ділянки та проекту забудови. План земельної ділянки та проект забудови додаються до примірників договорів, що видаються сторонам.

Проте, отримавши рішення про відведення земельної ділянки під будівництво від 11 грудня 1964 року, ОСОБА_5 не оформив нотаріально договір про надання у безстрокове користування земельних ділянок для будівництва жилих будинків на праві особистої власності, не отримав відповідного плану земельної ділянки та проекту забудови, самовільно побудував спірний будинок, який затим в експлуатацію не здав.

Як вказано у ОСОБА_9 Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду справ про спадкування" Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок.

Наявними в матеріалах справи документами встановлено, що ОСОБА_5 будівництво спірного житлового будинку було здійснено на відведеній в установленому порядку земельній ділянці, однак з порушенням встановленого на той час законодавства без відповідного договору та проекту, будинок не був прийнятий в експлуатацію. На момент смерті ОСОБА_5 право власності на нього в установленому порядку не було оформлене.

У відповідності до ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. А відтак, таке майно, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

Враховуючи, що спірний будинок не увійшов до складу спадкового майна, як самочинно збудований, узаконення самочинного будівництва не віднесено до компетенції суду, а спадкоємці у встановленому порядку до компетентних органів з цього приводу не зверталися, відсутні передбачені ст.392 ЦК України підстави для визнання права власності на спадкове майно, оскільки лише власник майна має право пред"явити позов у такому порядку, інших підстав для визнання права власності позивачем в ході судового розгляду не наведено, а тому у задоволенні позову позивачеві слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на майно, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області протягом 10 днів з дня його проголошення, через Снігурівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ