Ухвала

іменем україни

8 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Висоцької В.С., Остапчука Д.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2014 року,

встановила:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору від 3 липня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 3 600 грн зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 3 липня 2009 року. Оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконала своїх грошових зобов'язань, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 23 002,93 грн.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

14 травня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 2 880,62 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 105,40 грн, заборгованість за комісією за користування кредитом - 342,80 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 9 102,57 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1 071,57 грн, судові витрати в розмірі 351,83 грн, а всього стягнуто 23 354,76 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2014 року відмовлено ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2014 року з підстав, передбачених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були долучені банком до позовної заяви, строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлено сторонами тривалістю п'ять років.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 3 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 3 600 грн зі сплатою щомісяця 1 % на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення до

3 липня 2009 року, а також сплатою щомісячної винагороди за надану послугу в розмірі 43,20 грн та єдиноразової винагороди 600 грн за надану фінансову послугу. Договір складається із заяви кредитора та доданих до неї Умов і правил надання банком послуг та тарифів.

22 жовтня 2008 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за вищевказаним кредитним договором, однак визначена судом сума боржником сплачена не була.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього, ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом ОСОБА_3 заявлено про застосування строків позовної давності

а. с. 38).

Застосовуючи п'ятирічний строк позовної давності, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212, 303, 316 ЦПК України не звернув увагу на те, що матеріали справи наказного провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за вищевказаним кредитним договором містять Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), у яких відсутні положення про збільшення строку позовної давності до п'яти років (а. с. 76-78). Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувались.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції посилався на те, що кінцевий строк погашення кредиту сплив 3 липня 2009 року, останній платіж відповідач здійснила 18 травня 2010 року, а даний позов до суду пред'явлено лише 23 вересня 2013 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності. Надані позивачем при зверненні із позовом до суду Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), в редакції, які містять п. 5.5 щодо збільшення строку позовної давності до п'яти років, не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, оскільки суперечать матеріалам справи наказного провадження

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, оцінив докази, подані сторонами (ст. 212 ЦПК України), зокрема відсутність належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі ст. 259 ЦК України, та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, а тому рішення суду відповідає вимогам матеріального права.

Проте всупереч вимогам статей 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд переоцінив наявні в справі докази, не витребував нових, не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції та скасував законне рішення суду першої інстанції.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2014 року скасувати, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді:В.С. Висоцька

Д.О. Остапчук

О.В. Умнова І.М. Фаловська