№ 201/4920/15 ц
провадження 2/201/1789/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення у власність майна і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 березня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про повернення у власність майна, до нього заявлені зустрічні вимоги про визнання права власності, вказані позови ухвалою суду були об'єднані в одне провадження для їх спільного розгляду, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах посилався на те, що в травні 2014 року він надав відповідачу в тимчасове користування належний йому на праві власності автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_2, легковий універсал - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 09 лютого 2008 року. Станом на теперішній час відповідач вказаний автомобіль не повернув. В звя'зку з вказаним позивач вважає, що відповідач ухиляється від повернення йому цього автомобіля, посилаючись на не суттєві, на думку позивача, обставини. Оскільки позбавити його власності ніхто не має права, вважає дії відповідача протиправним і наполягає на поверненні автомобіля. Тому позивач просив винести рішення про повернення йому його автомобіля, задовольнивши його позов в повному обсязі. Проти зустрічних позовних вимог фактично не заперечував, вважав можливим їх вирішення на розсуд суду, просив рішення по цьому позову винести за наявними матеріалами справи на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В зверненні до суду позов ОСОБА_1 не визнав, вважаючи його не обґрунтованим і просив в його задоволенні відмовити; наполягав на своїх позовних вимогах, вважає їх правильними і викладені в них обставини відповідаючими дійсності, просив їх задовольнити в повному обсязі, справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає зустрічні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що за договором позики від 14 травня 2012 року оформленого в вигляді власноручно написаної письмової розписки між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 в цей день 14 травня 2012 року позивач отримав в борг від відповідача кошти в сумі 405000 гривень, що було еквівалентно 50000 доларів США, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді розписки; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, штрафні санкції (відсотки) і що строком повернення позивачем грошей відповідачу повинно бути - до 14 травня 2014 року, за вимогою відповідача. Про отримання вказаних коштів позивачем позивачу в цей же день 14 травня 2012 року складена в передана письмова розписка. Вказані кошти позивачем в зазначений термін не повернуті.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

В порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору позивач ОСОБА_1 свої зобов'язання за вказаними договором позики належним чином не виконав. На неодноразову вимогу відповідача на протязі 2014-2015 років повернути суму боргу він відповів відмовою, борг не повернуто. В звя'зку з вказаним відповідач вважає, що позивач ухиляється від повернення йому коштів, боржник зараз не в змозі повернути борг, а отже за можливе і доцільне зобов'язати відповідача ОСОБА_1 в рахунок погашення вказаного боргу передати йому (відповідачу) у власність автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_2, легковий універсал - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить цьому позивачу. Тому відповідач просив зобов'язати позивача в рахунок погашення суми боргу передати йому у власність вказаний автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_2, легковий універсал -В, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 09 лютого 2008 року.

Приймаючи до уваги вказане, суд вважає зустрічну позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За умовами домовленості між сторонами вказаного договору позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В судовому засіданні з'ясовано, що кошти у відповідача позивач у вказаній сумі дійсно брав, було складено договір, позивач умови договору позики не виконав і гроші не повернув.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобов'язання про позику відповідач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, в добровільному порядку грошей відповідачу не повернуто.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями боржника, пов'язаними з використанням коштів відповідача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку з вказаними діями ОСОБА_1 і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (боржника).

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що дійсно між позивачем і відповідачем було укладено договір позики, гроші передані і використані, але не повернуті в передбачений термін відповідачу.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В судовому засіданні встановлено, що в травні 2012 року між позивачем за зустрічним позовом і відповідачем фактично було укладено договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, що належав вказаному відповідачу. Сторонами вказаного договору були виконані всі обумовлені умови й жодна з сторін не мала одна до одної претензій матеріального або майнового характеру. Кожним були виконані загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для дійсності цього правочину, а також дотримано письмову форму договору. Факт законності та дійсності договору між цими сторонами тягне виникнення в позивача за зустрічним позовом права власності на придбане майно. Але оформити вказаний договір у нотаріальному порядку заявник зараз не може, оскільки ОСОБА_1 під різними приводами відмовлявся або ухилявся від цього. Іншим чином, ніж судовий порядок позивач за зустрічним позовом не може встановити факт дійсності вищевказаного фактично домашнього правочину, а відповідно не може зареєструвати вказане майно за собою з метою повної реалізації свого права власності на нього, тобто володіти, користуватись та розпоряджатись. Таким чином, відповідач позивач за первісним позовом ухиляється від нотаріального оформлення вказаних з ним правовідносин стосовно укладеного договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, а відповідно ОСОБА_2 не може узаконити придбану ним у відповідача власність.

Згідно до вимог ст. 203 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо його не визнаного судом недійсним

Даний правочин ніким не заперечується і не визнавався недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач за зустрічним позовом або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію цих ОСОБА_1 стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про повернення у власність майна відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити і визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_2, легковий універсал -В, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 09 лютого 2008 року.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про повернення майна у власність в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі, а позовні вимоги про визнання права власності обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 58, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 15, 16, 202, 321, 328, 331, 376, 509, 510, 526, 530, 625, 627 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про повернення у власність майна відмовити.

Зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2007 року випуску, шасі НОМЕР_2, легковий універсал - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 09 лютого 2008 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -