провадження 2-р/201/18/15
УХВАЛА

16 листопада 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську заяву ОСОБА_1 про розяснення рішення суду по цивільній справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська про визнання угоди дійсною та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 листопада 2006 року звернуся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська про визнання угоди дійсною та визнання права власності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2006 року позовні вимоги задоволено. Зазначене рішення у встановленому законом порядку набрало законної сили.

Справа слухалася різними судами неодноразово постановлювалися та ухвалювалися різні судові рішення.

ОСОБА_1 09 листопада 2015 року звернувся до суду з заявою про розяснення рішення суду.

В судове засідання зявився заявник, інші особи, які брали участь у справі, у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 3 ст. 221 ЦПК України неявка осіб, які брали участь у справі, і (або) держаного виконавця не перешкоджає розгляду питання про розяснення рішення суду.

Перевіривши матеріали справи та заяви, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає заяву необґрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій розяснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2006 року, позовні вимоги задоволено, а саме: визнано дійсною укладену 02 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 угоду - договір купівлі-продажу домоволодіння, яке складається зі споруд: літ. А-3 житловий будинок, літ. Б, В господарські будівлі, що розташовані по провулку Землеробському, 4, у м. Дніпропетровську; визнано право власності за ОСОБА_1 на домоволодіння, яке складається зі споруд: літ. А-3 житловий будинок, літ. Б, В господарські будівлі, розташовані по провулку Землеробському, 4, у м. Дніпропетровську.

Вище вказане судове рішення у встановленому законом порядку набрало законної сили.

Також слід вказати, що вище вказане рішення є зрозумілим, судом при розгляді справи досліджені всі обставини справи, розглянуті конкретно всі заявлені позовні вимоги, їх формулювання знайшли своє вірне відображення в зазначеному рішенні суду, в рішенні конкретно відображено аналіз обставин справи та правового обґрунтування, проаналізовано надані та добуті судом докази, по всім заявленим позовним вимогам надано висновок суду та в рішенні суду містяться посилання на відповідні норми матеріального та процесуального права, а тому з урахуванням зазначеного та вище викладеного ухвалене судом рішення не є незрозумілим, крім того слід зазначити, що заявник у своїй заяві фактично просить суд зазначити у рішенні відомості стосовно права власності на земельну ділянку, тобто фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, в звязку з чим буде внесено зміни у суть рішення, а не його розяснення (викласти більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі) його, як це передбачено ст. 221 ЦПК України.

Пунктом 21 постанови № 14 пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що відповідно до ст. 221 ЦПК України роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 14 квітня 2006 року, чинна на час виникнення спірних правовідносин) виконавчі документи (виконавчі листи та інші судові документи) можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох років.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Згідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (поточна редакція Закону) виконавчі документи, видані на підставі судових рішень, можуть бути пред'явлені до виконання в протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його винесення.

Статтею 221 ЦПК України передбачено, що подання заяви про роз'яснення рішення суду допускається, якщо воно ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання.

Як зазначалося вище та було встановлено судом рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2006 року оскаржено не була та у встановленому законом порядку набрало законної сили 26 грудня 2006 року, тобто з урахуванням зазначеного на час розгляду вище вказаної заяви закінчився встановлений законом строк, протягом якого судове рішення може бути подано до виконання, а тому з урахуванням вище викладеного та зазначеного передбачених законом підстав для розяснення рішення не має.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що підстав для задоволення заяви не має, а заява не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника по справі на задоволенні зазначеної заяви, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та обєктивно нічим не підтверджені.

Таким чином суд приходить до висновку, що заява не обґрунтована, не підтверджена, безпідставна і не ґрунтується на вимогах закону, передбачених законом підстав для її задоволення немає, а тому суд вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 210, 221, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 в задоволенні заяви про розяснення рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська про визнання угоди дійсною та визнання права власності відмовити.

Суддя -