Справа № 372/6138/14 Головуючий у І інстанції Мора О.М.
Провадження № 22-ц/780/1907/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 19 14.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

14 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, комунальне підприємство Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що Трипільською ТЕС, яке є відокремленим підрозділом ПАТ «Центренерго», фінансувалось будівництво будинку по АДРЕСА_2 Обухівського району Київської області. В подальшому даний будинок був прийнятий в експлуатацію, 35 квартир були передані на баланс Трипільської ТЕС і є відповідно майном компанії. Одну з квартир було передано працівнику ТЕС ОСОБА_4 на склад сім'ї в три особи. Після цього між позивачем та Української міської радою розглядалося питання про передачу квартир до комунальної власності, однак остаточно питання не вирішено, тому квартири знаходяться на балансі ПАТ «Центренерго».

3 грудня 2004 року між ВАТ «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС, правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4, як наймачем, було укладено договір найму житла № 20, відповідно до якого наймодавець надав наймачу та членам його сім'ї: дружині - ОСОБА_5 та дочці ОСОБА_6 у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1.

Згідно листа КП КОР «Обухівське БТІ» № 937 від 30 червня 2011 року, позивачу стало відомо, що наймач разом з членами своєї сім'ї зареєстрували право власності на дану квартиру, без згоди на це балансоутримувача, та в порушення вимог закону відчужили квартиру відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 6 вересня 2006 року. Враховуючи, що відчуження квартири відбулося без узгодження цього питання з ПАТ «Центренерго», позивач просив суд визнати недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі зазначається про помилковість висновку суду першої інстанції щодо застосування ст. 261 ЦК України, тобто строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки така позиція суперечить діючим нормам закону. При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на заперечення представника позивача з цього приводу. Вважає, що за змістом ст. 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Окрім цього, вказує на порушення норм процесуального права, що полягає в неналежному повідомленні третіх осіб про розгляд справи, адже їхні свідчення мають вагоме значення для правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так судом встановлено, що згідно постанови Кабінету Міністрів України № 794 від 22 червня 2004 року було створено державну НАК «Енергетична компанія України», до якої передано 78,29 % пакету акції ДЕК «Центренерго», а відповідно до постанови КМУ № 398 від 3 вересня 2014 року ліквідовано НАК «Енергетична компанія України» та зобов'язано передати Міністерству енергетики та вугільної промисловості державні пакети акцій акціонерних товариств.

Згідно акту Державної приймальної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 26 серпня 2004 року, секцію АДРЕСА_2, прийнято в експлуатацію.

Згідно витягу з протоколу засідання профспілкового комітету Трипільської ТЕС № 54 від 21 жовтня 2004 року, затверджено надання квартири в АДРЕСА_1 працівнику підприємства ОСОБА_4, квартира 85, житловою площею 28,5 кв.м. на склад сім'ї в три особи.

Розпорядженням Обухівської РДА № 665 від 22 жовтня 2004 року затверджено акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом АДРЕСА_1, в м. Українка та покладено обов'язок на ВАТ «Трипільська ТЕС» споруду на баланс

Наказом ВАТ «ДЕК «Центренерго» № 530 від 28 жовтня 2004 року вказану секцію будинку взято на баланс Трипільської ТЕС.

3 грудня 2004 року між ВАТ «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС та ОСОБА_4 було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 20, відповідно до якого наймодавець надав наймачу та членам його сім'ї: дружині - ОСОБА_5 та дочці ОСОБА_6 у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1.

21 грудня 2004 року виконавчим комітетом Української міської ради ОСОБА_4 та членам його сім'ї видано ордер на житлове приміщення за № 121.

6 вересня 2006 року між третіми особами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавці передали у власність в рівних частинах покупців квартиру АДРЕСА_1, а покупці прийняли квартиру й сплатили за неї обговорену грошову суму.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сплив строк позовної давності звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним, а відповідачем подано відповідне клопотання згідно вимог ст. 267 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтується на матеріалах справи і зроблені в результаті неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права.

Наполягаючи на своїх вимогах, представник позивача посилався на те, що спірна квартира була відчужена без згоди її балансоутримувача - ПАТ «Центренерго» і про порушення свого права вони дізналися з листа КП КОР «Обухівське БТІ» № 937 від 30 червня 2011 року (отримано 8 липня 2011 року), в якому наявна інформація про те, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована в рівних частинах за ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно договору купівлі-продажу від 6 вересня 2006 року.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач ОСОБА_2 стверджувала, що позивач дізнався про те, що квартира перебуває у добросовісного покупця з 11 грудня 2006 року, коли сторони уклали договір про надання комунальних послуг, і при цьому позивач нараховував квартирну плату, яка сплачується відповідачем, та має відповідний відділ реєстрації місця проживання громадян у квартирах житлового фонду, які перебувають на його балансі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже, за змістом вказаних норм, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Із роз'яснень викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції вказані роз'яснення не врахував, та відмовляючи у задоволені позову з посиланням на ст. 267 ЦК України, тобто з підстав пропуску строку позовної давності, не навів висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а також не встановив, чи були порушенні права та інтереси позивача.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Проте, як убачається зі змісту договору купівлі-продажу від 6 вересня 2006 року, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відчужили квартиру, яка належала їм на підставі свідоцтва про право власності від 19 вересня 2005 року, виданого Українською міською радою та зареєстрованого в Обухівському БТІ за № 358/202 в книзі № 12.

Вказане свідоцтво видане на підставі розпорядженням органу приватизації Української міської ради № 747 від 15 червня 2005 року, за яким квартиру АДРЕСА_1 передано у спільну сумісну власність третіх осіб і зобов'язано Бюро про приватизації державного житлового фонду Української міської ради у десятиденний термін оформити свідоцтво про право власності на житло.

Зважаючи на це, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки на час його вчинення родина ОСОБА_6 мала необхідний обсяг повноважень для розпорядження квартирою, яка належала їм на підставі свідоцтва про право власності і дане свідоцтво в судовому порядку скасовано не було.

Окрім цього, при розгляді спору судом першої інстанції не враховано ту обставину, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2013 року, ? частку квартири АДРЕСА_1 успадкувала його дружина ОСОБА_2, тобто дана квартира перейшла у її одноосібну власність як на підставі спірного договору купівлі-продажу так і на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Отже, установивши, що квартира по АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області вибула з володіння власників у законний спосіб, а спірний правочин не порушує прав та інтересів позивача, які б потребували захисту шляхом визнання його недійсним, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту в даному випадку не є належним способом захисту.

Посилання апеляційної скарги на положення ст.ст. 388, 391 ЦК України не можуть бути взяті до уваги колегії суддів з огляду на те, що вони регулюють відносин у сфері захисту права власності, зокрема право власника на витребування майна від добросовісного набувача та захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння. Однак такі вимоги в позовній заяві не заявлялися, а предметом судового розгляду у відповідності ч. 1 ст. 11 ЦПК України було лише питання визнання правочину недійсним з підстав передбачених ст. 215, 216 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: