Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 316/2357/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ткаченко І.М.
Провадження № 22-ц/778/3891/15 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в квартиру, визначення порядку користування квартирою; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, про зобов'язання припинити дії, що порушують право,-

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, який уточнила в ході розгляду справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину вона є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Неповнолітній ОСОБА_6, інтереси якого представляє його мати - ОСОБА_3, є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом.

Вказувала, що не має можливості користуватись та розпоряджатися своєю часткою в квартирі, оскільки відповідач ОСОБА_3, яка не є власником квартири, а зареєстрована та мешкає в спірній квартирі, створює їй перешкоди, чим порушує її права щодо користування жилим приміщенням. Вона неодноразово намагалася потрапити до квартири, але відповідач не надає їй ключі від вхідних дверей.

Під час розгляду справи уточнювала позовні вимоги та остаточно просила усунути перешкоди їй з боку відповідача ОСОБА_3 в здійсненні права користування та розпорядження 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1, шляхом її вселення та зобов'язання відповідача передати дублікат ключів. Визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй в користування кімнату №5 площею 11,6 кв.м., виділити в користування ОСОБА_6 разом з ОСОБА_3 кімнату №6 площею 15,8 кв.м.; стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу та сплату судового збору.

В січні 2015 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, про зобов'язання припинити дії, що порушують право, в якому зазначила, що вважає, що з боку ОСОБА_5 є намагання порушити права неповнолітньої особи-співвласника та мешканця квартири ї погіршити його житловий стан, зменшивши використовувану ним житлову площу.

Просила зобов'язати ОСОБА_5 припинити дії, які порушують право неповнолітнього ОСОБА_6 на користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Усунуто перешкоди з боку відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5, спадкоємцю за заповітом, в здійсненні права користування та розпорядження 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1, шляхом її вселення та зобов'язання відповідача передати дублікат ключів.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділив в користування ОСОБА_5 кімнату № 5 згідно технічного паспорту на квартиру, площею 11,6 кв. м., виділив в користування ОСОБА_6 разом з ОСОБА_3 кімнату № 6 згідно технічного паспорту на квартиру, площею 15,8 кв. м.

У спільному користування залишено коридор № 1, площею 8,2 кв. м., кухню № 4, площею 7,7 кв. м., вбиральню № 3, площею 1,3 кв. м., ванну кімнату № 2, площею 2, 6 кв. м.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне дослідження доказів та їх оцінка, неправильне визначення судом правовідносин, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, її зустрічний позов задовольнити та зобов'язати ОСОБА_5 припинити дії, які порушують право неповнолітнього ОСОБА_6 на користування квартирою АДРЕСА_1.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 316, 317, 319 ЦК України, якими встановлені поняття, зміст, здійснення права власності; на статтю 321 цього Кодексу - щодо непорушності права власності. Також суд застосував приписи статей 355, 358, 391 ЦК України, якими встановлено поняття і види права спільної власності; визначено підстави і порядок здійснення права спільної часткової власності та способи захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Суд врахував положення пункту 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», якими роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_5, суд виходив з того, що сторони ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, - по 1/2 частині, проте, доведено, що відповідач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, чинить перешкоди позивачу, взагалі не пускає її до спірної квартири, а відтак позовні вимоги ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення до цієї квартири, та визначення порядку користування квартирою є обґрунтованими та доведеними.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що одна кімната не може бути виділена позивачці, оскільки згідно вимог ст.47 ЖК України норма жилої площі встановлюється 13,65 кв.м. на одну особу, а відповідно до ст. 50 ЖК України повнолітні особи різної статі, які не є подружжям, не можуть бути заселені в одну кімнату.

Відповідно до ст. 21 Конституції України всі особи є рівними у своїх правах та обов'язках, що є нормою прямої дії.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами інтелектуальної, творчої діяльності.

За положеннями ст. 317 ЦК України власникові належить право користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ч. 1 ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1, належить позивачу та відповідачу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частини (а.с.8-9,55,56).

Квартира двокімнатна, загальною площею 48,9 кв. м; житловою площею 27, 4 кв. м. Кімнати роздільні, площею 11,6 кв. м. та 15,8 кв. м. (а. с. 92).

Суд першої інстанції вірно вважав, що позивач як власник 1/2 частини спірної квартири має право вимагати усунення перешкод у користуванні шляхом вселення до квартири.

Довід апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 50 ЖК України колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки дані норми регулюють порядок надання жилих приміщень у будинках державного і громадського фонду, а в цій справі спір виник між співвласниками житла щодо порядку користування ним. До того ж зазначена норма ч. 2 ст. 50 ЖК України стосується повнолітніх осіб різної статі.

Суд врахував інтереси неповнолітньої дитини, виділивши в користування ОСОБА_6 більшу кімнату, площею 15,8 кв. м, яка обладнана лоджію площею 1,7 кв.м.

З огляду на викладене, не заслуговує довід апеляційної скарги про звуження права неповнолітньої дитини.

Інша частина апеляційної скарги зводиться до цитування норм процесуального та матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: