АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/130/15 Справа № 203/310/13- ц Головуючий у 1 й інстанції - Католікян М. О. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

15 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Ялової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання поруки припиненою, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідач ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_4, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2014 року в частині: солідарного стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитними договорами; стягнення судових витрат та відмови у зустрічному позові, ухваливши нове рішення, яким відмовити банку в позовних вимогах про стягнення заборгованості за кредитними договорами до нього - ОСОБА_2 (як поручителя) та задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на те, що рішення в оскаржуваній ним частині є незаконне, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріальногоі процесуального права / т. 3 а. с. 72-74 /.

Зазначеним рішенням суду від 04.08.12.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені.

Суд стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року, а саме: основна заборгованість - 1549432 долари США; комісія - 70560 доларів США; пеня - 43769562,41 грн.; штраф - 2920629,79 грн.

Також, суд стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за додатковим договором №3 від 26.11.2010 року до кредитного договору № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року, а саме: основна заборгованість - 105612,58 грн.; пеня - 1583824,78 грн.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 1777,85 грн.

Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 1777,85 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання поруки припиненою - відмовлено /т. 3 а. с. 60-61/.

Додатковим рішенням цього ж суду від 21.11.2014 року (яке не оскаржене сторонами) суд вирішив, що заборгованість за кредитним договором № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року і за додатковим договором №3 від 26.11.2010 року до кредитного договору № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року утворилась станом на 01.04.2013 року / т. 3 а. с. 103 /.

Судом встановлено, що 17.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № DNHLGK00000814, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти на строк до 15.12.2017 року в розмірі 1634850 доларів США, процентна ставка за користування кредитом - 11,04 % річних. Позичальник, тобто ОСОБА_3, зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити відсотки та платежі за кредитом, комісію на умовах та в строки встановлені даним договором і виконати свої обов'язки за цим договором в повному обсязі / т. 1 а. с. 18-22 /.

Того ж дня, тобто 17.12.2007 року, в забезпечення виконання ОСОБА_3 договірних зобов'язань, між ЗАТ КБ «Приватбанк» (нині ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № DNHLGK00000814, за яким останній зобов'язався солідарно зі ОСОБА_3 відповідати за своєчасне повернення кредитних коштів за кредитним договором / т.1 а. с. 31-32/.

Оскільки ПАТ КБ «Приватбанку» стало відомо про наявність претензій третіх осіб щодо предмету іпотеки, то банк своїм листом № 25000/1-91 від 28.01.2008 року, на підставі п. 2.3.3 кредитного договору № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року, заявив вимогу до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про дострокове погашення кредиту за цим договором / т. 1 а. с. 174 /.

Однак, в послідуючий час питання про дострокове погашення кредиту банком не підіймалось, так як між банком та ОСОБА_3 в послідуючий час були укладені додаткові договори до спірного кредитного договору № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року: додатковий договір № 1 від 25.11.2009 року / т. 1 а. с. 23 /; додатковий договір № 2 від 17.03.2010 року / т. 1 а. с. 24 /; додатковий договір № 3 від 26.11.2010 року за однією з умов якого банком надано відповідачу кредит в сумі 340000 грн. під 22,08 % річних строком до 25.11.2011 року / т.1 а. с. 25 /.

Відповідно, в послідуючий час між банком та ОСОБА_2 (який є поручителем по спірному кредитному договору), у зв'язку з укладенням додаткових договорів з ОСОБА_3, були укладені додаткові договори поруки до договору поруки № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року: додатковий договір № 1 від 25.11.2009 року / т. 1 а. с. 33 /; додатковий договір № 2 від 26.11.2010 року / т. 1 а. с. 34 /.

Попри взяті на себе зобов'язання відповідачі ОСОБА_3 (боржник) та ОСОБА_2 (поручитель) не виконували умови кредитного договору та додаткових договорів до нього стосовно своєчасного повернення отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, пені у встановлені договором строки, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Так, за Кредитним договором № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року та додатковим договором №3 від 26.11.2010 року, станом на 01.04.2013 року, виникла заборгованість перед банком: за кредитним договором від 17.12.2007 року у розмірі 7095978,79 доларів США, що еквівалентно 56718158,47 грн., де: заборгованість по основній сумі кредиту - 1268174,80 доларів США, що еквівалентно 10136521,18 грн., в тому числі прострочене тіло - 219001,41 долари США; заборгованість за відсотками - 281257,20 доларів США, що еквівалентно 2248088,80 грн., в тому числі прострочені відсотки - 277369,29 доларів США; заборгованість з комісії - 70560 доларів США, що еквівалентно 563986,08 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання - 5475986,79 доларів США, що еквівалентно 43769562,41 грн.; та за додатковим договором № 3 від 26.11.2010 року утворилась заборгованість в розмірі 1689437,36 грн., де: за заборгованість по основній сумі кредиту, в тому числі прострочене тіло - 91128,65 грн.; заборгованість за відсотками - 14483,93 грн.; заборгованість по пені - 1583824,78 грн. / т. 1 а. с. 148-153/.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» передав ОСОБА_3 грошові кошти, про що свідчить заява ОСОБА_3 на видачу готівки /т.1 а.с. 26-30/, отже вказаний правочин, у розумінні ст. 1054 ЦК, було укладено.

Відповідно до ст.610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи те, що ОСОБА_3 до теперішнього часу неналежно виконує свої обов'язки з повернення кредитних коштів та відсотків за ними, таке невиконання є порушенням його зобов'язань.

Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Також, ч.1,2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції було встановлено, що основне зобов'язання за кредитним договором було забезпечене договором поруки, укладеним з ОСОБА_2, отже, зважаючи на те, що до теперішнього часу боржник за кредитним договором не виконав свої зобов'язання, позивач вправі одночасно (солідарно) звернути свої вимоги й до поручителя.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред'являються.

Відповідно до ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За таких обставин, та виходячи з доказів по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги банку, відносно стягнення заборгованості по кредитному договору № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року та додатковому договору №3 від 26.11.2010 року, підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити згідно ст. ст. 11,14,526,553,554, 559,610,611,1054 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду (в оскаржуваній його частині) в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду (в оскаржуваній частині) залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» в силу умов Кредитного договору №DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року та додаткового договору №3 від 26.11.2010 року, та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в силу ст. ст. 11,14,526,553,554, 559,610,611,1054 ЦК України.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором та додатковим договором позивачем проведено у відповідності з умовами кредитного договору № DNHLGK00000814 від 17.12.2007 року та додаткового договору №3 від 26.11.2010 року та діючим матеріальним законом / т. 1 а.с. 18-22, 25, 148-151, 152-153/. При проведенні розрахунків банком враховано всі проплати, які були проведені відповідачем по цим кредитним договорам. Доказів в спростування суми боргу, яка стягнена з відповідача ОСОБА_2, останній суду не надав, як і не оспорював розмір нарахованої суми.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Справа розглянута судом першої інстанції у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог і на підставі доказів, що були надані суду сторонами.

Посилання відповідача, як в зустрічному позові, так і його апеляційній скарзі на те, що договір поруки є припиненим в силу ст. ст. 6,526,627 ЦК України, оскільки: банк 28.01.2008 року скористався своїм правом вимоги про дострокове повернення кредиту, у зв'язку з чим встановив нову дату виконання основного зобов'язання, яка згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України є 04.02.2008 року, а згідно п. 12 Договору поруки - порука за договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну погашення кредиту за Кредитним договором, в такому випадку (на думку апелянта) порука припиняється або 28.01.2013 року або 04.02.2013 року, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються вище зазначеними обставинами та письмовими доказами по справі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що після направлення банком 28.01.2008 року листа про дострокове повернення кредиту, сторони продовжували (в період 2008-2012 років) виконувати договірні зобов'язання, оскільки: майже щомісячного проводилась часткова оплата за кредитним договором (сплачувались відсотки та комісія - т. 1 а. с. 148-153); між банком та боржником і між банком та поручителем були укладені в 2009 та 2010 роках відповідні додаткові договори до спірного кредитного договору / т. 1. а. с. 18-34 /.

Отже, виходячи з вище зазначених обставин справи та норм матеріального права, підстав вважати, що порука є припиненою апеляційний суд не вбачає.

Щодо застосування строку позовної давності по спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, та на застосуванні якої наполягали відповідачі /т. 1 а. с.200-203, т. 2 а. с. 134/, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що він банком не пропущений, оскільки згідно п. 4.5 Кредитного договору і п. 12 Договору поруки - термін позовної давності, по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафу за договором, - сторонами встановлено 5 років. Згідно розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором та додатковим договором, боржником (в період 2008-2012 років) виконувались договірні зобов'язання, оскільки: майже щомісячного проводилась часткова оплата за кредитним договором (сплачувались відсотки та комісія - т. 1 а. с. 148-153), а отстанні проплати були проведені у грудні 2012 року. З позовом до суду банк звернувся 14.01.2013 року.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення даного спору.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та встановлені ним обставини.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2014 року, в оскаржуваній його частині, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: