Справа № 347/1150/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015 м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

Головуючого судді: Цалин Б.М.

Секретаря: Терлюжак Н.П.

з участю адвоката: ОСОБА_1

позивачки: ОСОБА_2

представника відповідача : ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу , -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка, ОСОБА_2 подала на розгляд суду позовну заяву до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову підтримала, суду пояснила, що з відповідачем по справі вони проживають по сусідству та після смерті дружини останнього, ОСОБА_4 її періодично, протягом грудня-2014 року по квітень 2015 року просив приносити йому продукти харчування (молоко, продукти із магазину, а також ліки та ін.)

Так, протягом вказаного періоду вона за власні кошти купляла в магазині продукти, надавала йому молоко, купляла необхідні ліки а всього на загальну суму 4500 грн. При чому відповідач її запевняв, що поверне всі витрачені нею кошти із пенсії а згодом запевняв, що кошти поверне його родич. Однак і на даний час в добровільному порядку сума боргу так відповідачем і не відшкодована.

Із вказаного приводу вона зверталась в Косівський РВ УМВС , де відповідач , ОСОБА_4 написав письмову розписку від 07.04.2015 року , якою зобов»язувався сплачувати їй щомісячно грошові кошти в сумі по 250 грн. до повного погашення суми боргу 4500 грн

Разом із тим із часу написання такої розписки відповідач жодного разу їй не сплатив жодного платежу, тобто останній порушив своє боргове зобов»язання .

Боргова розписка, як доказ її позовних вимог, написана та підписана відповідачем в справі, що відповідає вимогам цивільного законодавства.

Просить позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_2 заперечив, в ході судового розгляду справи пояснював, що жодних боргових зобов»язань перед ОСОБА_2 він не має, молоко взагалі не вживає а за продукти які інколи могла приносити йому позивачка він розплачувався. Жодних розписок боргових він не писав та не підписував. До Косівського РВ УМВС він звертався із заявою з приводу того, що син позивачки ОСОБА_5 забрав в нього автомобіль марки ВАЗ 2106, однак жодних розписок він там не писав. Просив в позові відмовити.

Представник відповідача, ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову заперечила, суду пояснила, що відповідач в справі доводиться їй близьким родичем за яким вона на даний час здійснює догляд. Ніякого договору позики, боргового зобов»язання ОСОБА_4 перед позивачкою не має, а копія розписки долучена ОСОБА_2 написана та підписана не відповідачем. ОСОБА_2 так і не долучила до матеріалів справи самого оригіналу такої боргової розписки, за наявності якої можна було б провести почеркознавчу експертизу. Просить в позові відмовити.

Суд вислухавши сторони, свідка ОСОБА_6, вивчивши матеріали справи вважає позовні вимоги не доведеними в судовому засіданні і такими, що не підлягають до задоволення, за наступних підстав:

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 цього ж Кодексу, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів.

В силу вимог ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачкою в підтвердження вимог позову долучено до справи копію боргової розписки відповідача , написання та підпис в якій категорично заперечує ОСОБА_4

Із оглянутого перевірочного матеріалу № 610 по заяві ОСОБА_4 від 07.04.2015 року вбачається, що відповідно до висновку о/у СКР Косівського РВ УМВС ОСОБА_7 в ході проведення перевірки встановлено, що ні ОСОБА_5, ні його мати ОСОБА_2Ю, не надали підтверджуючих документів , які б свідчили про те, що вони в дійсності купляли ОСОБА_4 будь-які продукти харчування чи медикаменти. Також під час проведення перевірки не встановлено осіб, які б змогли підтвердити даний факт.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні стверджував, що відповідач не має перед позивачкою будь-яких боргових зобов»язань, а продуктами відповідача він забезпечує.

Суд звертає увагу, що позивачкою в справі не надано суду оригіналу боргової розписки відповідача в справі ОСОБА_4 від 07.04.2015 року а в матеріалах справи міститься тільки її копія.

Отже, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно абзацу 2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Дана норма права більш ширше роз'яснена в абзаці 2 п.12 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що зі змісту абзацу 2 ч.1 ст.218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо.

Допустимим доказом підтвердження виконання боржником свого обов'язку з повернення коштів, що виник із договору позики, є наявність у позичальника розписки про одержання виконання повністю або частково, або наявність у позичальника боргового документу - розписки. В жодному разі факт виконання зобов'язання не може доводитися свідченнями свідків, показання яких в даному випадку не є допустимими доказами.

Позивачкою в справі не пред»явлено суду оригіналу цієї розписки для огляду у судовому засіданні а тому суд вважає за доцільне постановити рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

На підставі наведеного ст. ст. 625, 611, 629 ЦК України, та керуючись ст.ст.213-215, 218, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Б.М.Цалин