Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А. К.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Плеханова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" на рішення Луцького міськрайонного суду від 21 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом покликаючись на такі обставини.

На початку грудня 2013 року йому стало відомо про відкриття виконавчого провадження про стягнення коштів на користь ПАТ «КБ ПриватБанк».

При з'ясуванні цієї обставини виявилось, що його син ОСОБА_4, з метою одержання кредитних коштів надав працівникам Банку підроблену довідку з місця роботи - ПП «Електромонтаж-ЯОВ» на його ім'я - позивача ОСОБА_1, яка послугувала підставою для оформлення кредиту.

На цьому підприємстві він ніколи не працював, рахунку в Банку не відкривав, коштів не одержував. Оскільки він не знав про існування кредитного договору, укладеного від його імені, вважає, що цей договір підлягає визнанню недійсним як такий, що суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки відсутнє його волевиявлення на укладення правочину.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 серпня 2014 року позов задоволено.

Постановлено кредитний договір № 5457 035 від 25.12.2007 року, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 визнати недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та особисто ОСОБА_1 не укладався.

Однак, такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. І ст. 10, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для справи і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимог положень вказаного закону суд дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 кредитного договору не укладав.

Зокрема, з дослідженої судом апеляційної інстанції заяви про відкриття карткового рахунку вбачається, що вона подана ОСОБА_1 20.03.2008 року.

У цій заяві міститься текст, з якого вбачається, що заявник ознайомився і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

Оскільки позивач заперечував про підписання ним цієї заяви, ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19.11.2014 року призначено судову почеркознавчу експертизу.

22.01.2015 року Науково дослідний криміналістичний центр УМВС України у Волинській області повідомив про неможливість проведення експертизи. З мотивувальної частини цього повідомлення вбачається, що згідно методики судово-почеркознавчої експертизи, затвердженої координаційною радою ДНДЕКЦ МВС України, протокол № 19 від 28.10.2003 року, вільні зразки підпису за можливістю слід надати не менш ніж на 15 документах.

Оскільки на дослідження надано недостатню кількість порівняльного матеріалу, виявити ознаки в об'ємі необхідному для ідентифікації, а також оцінити їх стійкість і варіаційність неможливо, складено висновок про неможливість проведення експертизи.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що судом було надано в розпорядження експерта 3 документи для встановлення дійсності підпису і один документ для порівняння із зразком вільного підпису - заява Ф-1 на видачу паспорта громадянина України. З пояснень позивача ОСОБА_1 та його представника в судовому засіданні 19.11.2014 року вбачається, що це єдині документи із зразками вільних підписів, інші документи відсутні.

Також судом запропоновано позивачу, з чим останній погодився, представити для дослідження експертами паспорт громадянина України, в якому також наявний його підпис. Як пояснив ОСОБА_1 в даному судовому засіданні, після постановлення судом ухвали про призначення експертизи паспорт ним було втрачено, тому з цієї причини він не зміг надати його для дослідження експертами. На день розгляду справи ОСОБА_1 видано новий паспорт громадянина України, тобто, можливість дослідження підпису у паспорті втрачена.

Заявляючи в даному судовому засіданні клопотання про призначення повторної експертизи, представник позивача повідомила про віднайдення позивачем ще одного документа зі зразком вільного підпису. Зокрема, позивачем подано Договір на користування електричною енергією від 28.11.2001 року. Однак, з цього Договору вбачається, що він укладений з фізичною особою ОСОБА_5 (а.с. 135, 136-звор.), тобто, документ, який пропонується надати для дослідження експерту, стосується іншої особи, а не позивача ОСОБА_1

ОСОБА_1 не подано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що він не з'являвся до Банку для укладення кредитного договору, а саме - для підписання Заяви.

Таким чином, позивачем не подано, а судом не здобуто доказів, які підтверджують пояснення ОСОБА_1 про те, що заяви на видачу кредиту він не підписував, тобто, про відсутність його волевиявлення на укладення договору, у зв'язку з чим він цей договір оспорював.

Оспорюючи кредитний договір ОСОБА_1 як на доказ посилався на ухвалу Луцького місьрайонного суду від 31 березня 2014 року в справі про обвинувачення ОСОБА_4, сина позивача, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 366 ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, якою встановлено, що 20 березня 2008 року останній надав банківському працівнику підроблену довідку на ім'я ОСОБА_1, і використавши підроблений документ, отримав кредитну картку НОМЕР_1, тобто, картку на ім'я ОСОБА_1

Однак, згідно з заявою ОСОБА_1 про відкриття карткового рахунку, сторони домовились, що ця Заява разом з Пам'яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку є Договором про надання банківських послуг (а.с. 132-звор.).

Тобто, банк і позичальник ОСОБА_1 уклали кредитний договір у письмовій формі, як вимагається частиною першою статті 1055 ЦК України.

Також судом встановлено, що банк перерахував на його позичковий рахунок обумовлену кредитним договором грошову суму (а.с. 51).

Отже, посилання позичальника на те, що кредитна картка була видана іншій особі - його синові ОСОБА_4, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами картки і зняття грошей з рахунку стосуються його виконання, а не укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконання.

Позивач ОСОБА_1 та його представник безпідставно покликаються на ухвалу Луцького міськрайонного суду від 31 березня 2014 року в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 як на доказ недійсності договору, оскільки цією ухвалою встановлено лише факт підробки довідки про доходи на ім'я позивача. Обставини щодо укладення кредитного договору в ході кримінального провадження не встановлювались. До того ж, відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, лише вирок в кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, щодо якої він ухвалений.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, тому це рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати підлягають стягненню в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1

Керуючись ст. 303, 304, 308, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 21 серпня 2014 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді