АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Коваль О.О.
справа №759/4145/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1, яка діє як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, яка діє як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 66219,20 грн. та вирішити питання судового збору.

В мотивування вимог посилалася на те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 16 грудня 2009 року було укладено договір довічного утримання, відповідно до п.9 якого ОСОБА_2 отримав разову грошову допомогу у розмірі 40000 грн. та щомісячно допомогу у розмірі 600 грн., позивач також несла витрати по оплаті його комунальних послуг. Проте, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2013 року договір довічного утримання було визнано недійсним, а ОСОБА_2 рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2011 року визнано недієздатним та призначено його опікуном ОСОБА_1, а тому витрати, що були понесені на виконання договору від 16 грудня 2009 року підлягають поверненню.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, яка діє як опікун в інтересах ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 63400 грн. та судовий збір у розмірі 634 грн. В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1, яка діє як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове в цій частині нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення про визнання недієздатним ОСОБА_5, встановлення над ним опіки та призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 було ухвалено Васильківським міськрайонним судом Київської області 17 лютого 2011 року, в той час як розписка, яка засвідчує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 40000 грн. датована 16 грудня 2009 року, станом на день отримання грошових коштів від ОСОБА_4, ОСОБА_2 мав повну цивільну дієздатність, ОСОБА_1 його опікуном не була, а тому відповідно, остання не має нести відповідальність за грошовими зобов'язаннями ОСОБА_7, які виникли у нього до визнання недієздатним та встановлення над ним опіки.

Крім того, надані позивачем копії фіскальних чеків у відповідності до норм чинного законодавства не можуть бути належним доказом в підтвердження того, що позивач на виконання п. 7 договору довічного утримання (догляду) від 16 грудня 2009 року сплачувала ОСОБА_7 щомісячну допомогу у розмірі 600 грн. та витрати на комунальні послуги, оскільки у вказаних фіскальних чеках взагалі не зазначено про те, хто є відправником даних коштів та не міститься посилання на конкретний договір, тобто не вказана правова підстава їх перерахування. До того ж, як ОСОБА_2, так і його опікун ОСОБА_8 факт надходження даних коштів від ОСОБА_4 не визнають. Відповідно до відповіді УДППЗ «Укрпошта», яка датована 29 грудня 2014 року вбачається, що в період з липня 2014 року по 29 грудня 2014 року перекази на ім'я ОСОБА_2 не надходили.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1, яка діє як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 проти апеляційної скарги заперечував просив рішення суду у справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_1, як опікун недієздатного ОСОБА_2 має повернути ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 63 400 грн., які були виплачені ОСОБА_2 на виконання умов недійсного правочину.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 16 грудня 2009 року було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №3-3446. (а.с.5-7).

Згідно вказаного договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_4 свою квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 зобов'язалася довічно його утримувати на суму 600 грн. на місяць (п.7 вказаного договору) тощо.

У пункті 8 вказаного договору сторони погодили, що грошове утримання буде виплачуватися починаючи з моменту укладення цього договору щомісячно до десятого числа поточного місяця поштовим переказом за адресою: АДРЕСА_1.

В пункті 9 договору зазначено, що одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 40000 грн., які відчужувач отримав повністю від набувача при підписанні цього договору.

Дана обставина також підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач, на виконання п.7 та п.8 договору щомісячно направляла грошовий переказ на утримання ОСОБА_2 у розмірі 600 грн. на адресу: АДРЕСА_1, що підтверджується квитанціями відповідної форми (а.с.54-62), згідно яких перерахування коштів на ім'я ОСОБА_2 за період з 16 грудня 2009 року по 11 червня 2013 року становить 23400 грн. без урахування тих платежів, які не були передбачені умовами договору довічного утримання.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2011 року ОСОБА_2 визнано недієздатним з квітня 2009 pоку встановлено над ОСОБА_2 опіку, та призначено опікуном ОСОБА_1

Рішення Апеляційного суду Київської області від 04 листопада 2011 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2011 року в частині визнання ОСОБА_10 недієздатним з квітня місяця 2009 року змінено, виключено вказівку суду - з квітня 2009 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. (а.с.13-14).

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2013 року, яке набрало законної сили позов ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_4 - задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 16 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за 3-3445.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 107,30 грн. сплаченого судового збору.Вказане рішення суду набрало законної сили.(а.с.8-11).

У силу ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Згідно з ч.4 ст.67 ЦК України опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Частиною 1 ст.72 ЦК України визначено, що опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах.

Відповідно до положень ст.15 СК України майновий обов'язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун.

Недієздатною є фізична особа, яка визнана такою судом в порядку ст.39 ЦК України, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Недієздатні особи є неделіктоздатними, тобто не несуть відповідальності за шкоду, завдану ними після визнання їх недієздатними.

Вірно встановивши порушене право позивача, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача, як опікуна недієздатного коштів у сумі 63400 грн., які були сплачені на виконання недійсного правочину.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 на момент отримання від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 40000 грн. мав повну цивільну дієздатність і ОСОБА_1 не має нести відповідальність за його грошовими зобов'язаннями, які виникли у нього до визнання недієздатним та встановлення над ним опіки є безпідставними, з огляду на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2013 року визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 16 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, оскільки правочин було вчинено в момент, коли ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. В даному випадку ОСОБА_1 має відповідати за майновими зобов'язаннями ОСОБА_2 за рахунок виключно його майна, як недієздатної особи, тому даним рішенням її права порушені не були.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2, і його опікун ОСОБА_8 факт надходження коштів від ОСОБА_4 не визнають колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 є недієздатним, і його пояснення не мають для суду жодного значення, а ОСОБА_8 заперечуючи факт виконання ОСОБА_4 умов договору не надала суду жодного належного та допустимого доказу у розумінні ст.57 ЦПК України на підтвердження даних обставин. До суду із позовом про розірвання договору довічного утримання на підставі неналежного виконання ОСОБА_4 умов договору ОСОБА_8 також не зверталася.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апелянта про те, що копії фіскальних чеків у відповідності до норм чинного законодавства не можуть бути належним доказом по справі, оскільки на думку колегії суддів, вони достатньо відображають інформацію про природу цих платежів.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, яка діє як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_2 - ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді