Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1501/15-ц
Провадження № 2/376/748/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді Коваленка О.М.,

при секретарі - Шумак Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суд в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним і стягнення коштів,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в обгрунтовання якого вказав, що 07 квітня 2015 року між позивачем, як лізингоодержувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем було укладено Договір фінансового лізингу № 001960 на придбання транспортного засобу автомобіля марки KIA за ціною 462 000 гривень з відповідними додатками №1 , №2 та №3 , які є невідємною частиною даного договору.

На виконання умов даного договору, за період з 07.04.2015 року по 15.04.2015 року позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» грошові кошти в сумі 231000 грн., але виконання договору відповідачем не відбулося.

Після укладення угоди позивачу стало відомо, що відповідач ввів його в оману щодо умов договору, нотаріально його не посвідчив, окрім того, надаючи послуги, які відносяться до фінансових послуг, не має ліцензії на здійснення такого виду діяльності. Укладений договір фінансового лізингу не містить всіх необхідних істотних умов, а саме - предмета договору (лізингу), порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови та встановлює лише жорсткі обовязки позивача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконання.

З урахуванням наведеного, позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 з додатками, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 23100 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просить ухвалити рішення в його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. (а.с.33,34).

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про свідчать поштові повідомлення (а.с. 24,31). Також представник відповідача надіслав поштою заяву в якій просить справу розглянути у відсутність представника, оскільки останній не має можливості зявитися до суду (а.с. 32), а також до канцелярії Сквирського районного суду Київської області було надано письмові заперечення в яких вказано, що обставини на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно - правового договору. Підтвердженням отримання позивачем необхідної доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано сторонами, тобто було дотримано усі вимоги, які ставляться законодавством до чинності правочину. Отже, договори, які укладаються з клієнтами, повністю відповідають чинному законодавству, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення договору № 001960 та додатків до нього. Договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Окрім цього, додаток № 1 містить інформацію, щодо сплати авансових платежів в розмірі 50%, адміністративного платежу в розмірі 10%, комісія за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати 50% авансового платежу протягом одного року. Також, у п. 10.1 договору міститься детальний опис розрахунку першого лізингового платежу. У додатку № 1 також міститься інформація, щодо сплати лізингового платежу з відсотками та комісією за супроводження договору, підпис позивача стоїть поряд з вказаною інформацією. До того ж у п. 9.7. договору міститься детальний опис розрахунку платежів. Договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Так, відповідно до умов п. 4.1. договору, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця платежів відповідно до умов договору. Після підписання договору позивачем було сплачено суму у розмірі 231 000 грн. відповідно до п. 8.1. договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в договорі. Таким чином, умови надання позивачу послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках до нього. Тому, відповідач вважає, що позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. На думку позивача, укладений договір лізингу мав бути нотаріально посвідчений, оскільки містить елементи найму (оренди) транспортного засобу. Проте, ця обставина не відповідає нормам законодавства. Відповідно до вимог ст.. 806 ЦК України до договору лізин застосовуються загальні положення про найм з урахуванням особливостей, встановленим законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Статтями 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків незалежного виконання договорів тощо. При цьому, ці загальні положення про найм (оренду) не встановлюють вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст.. 799 ЦК України на яку посилається позивач, міститься у параграфі 5 «Найм транспортного засобу», який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, а загальною, яка прямо не регулює лізинг, а є допоміжною нормою. Таким чином, укладання оскаржуваного договору лізингу не потребує обовязкового нотаріального посвідчення, його укладання в простій письмовій формі відповідає вимогам законодавства. На думку позивача договір лізингу містить окремі несправедливі умови, що є підставою для визнання недійсним. Таке твердження позивача не відповідає дійсності. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Аналізуючи вищевказану норму, Верховний Суд України у своїй постанові від 11 вересня 2013 року дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Як видно з вищенаведеного розбору пунктів договору лізингу, які на думку позивача є несправедливими, він жодним чином не доводить , що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України та того, що умови договору завдають хоч якоїсь шкоди позивачу та не наводить жодного прикладу нанесення такої шкоди. Договір лізингу містить 18 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обовязки як відповідача так і позивача. У разі наявності умов договору лізінгу , які наразі не влаштовують позивача, він не позбавлений можливості ініціювати перед відповідачем зміни та доповнення до цього договору. Крім того, позивачем не враховано, що відносини фінансового лізингу врегульовані між ним та відповідачем не лише договором лізингу, а і положеннями ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України. Саме через це позивачем у позовній заяві так і не було наведено прикладу «несправедливих умов договору», які б порушували норми цього спеціального законодавства, якими вони є по відношенню до загальних норм ЗУ «Про захист прав споживачів». Представник відповідача вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та необґрунтованим (а.с. 25-30).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 квітня 2015 року між позивачем ОСОБА_1, як лізингоодержувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем було укладено Договір фінансового лізингу № 001960 на придбання транспортного засобу автомобіля марки KIA за ціною 462 000 гривень з відповідними додатками №1 , №2 та №3 , які є невідємною частиною даного договору (а.с. 6-15).

Згідно з п. 1.4 укладеного Договору фінансового лізингу (надалі - Договір), лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором.

Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет Лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на Лізингоодержувача. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Адміністративного платежу, Авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу. Згідно п. 9.2 договору, Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах викладених у даному договорі, впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного Договору платежами, які зазначені в додатку № 1.

Відповідно до вимог ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати :

- суму , яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу ;

- платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно ;

- компенсацію відсотків за кредитом ;

- інші витрати лізингодавця , що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу .

На виконання умов даного договору в квітні 2015 року позивачем було сплачено відповідачу загалом 231 000, 00 грн., що підтверджується копією квитанції ПАТ «Промінвестбанк» від 15 квітня 2015 року № QS 01 на суму 216 000, 00 грн. (а.с.16) та копією квитанції ТВБВ № 10026/011 АТ «Ощадбанк» № 60 від 07.04.2015 року на суму 15 000, 00 грн.( а.с. 17 ) Втім, з боку ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» виконання Договору фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року не відбулось.

Підставами на думку позивача, для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року є : договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (Договір фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року нотаріально не посвідчений); договір фінансового лізингу не містить всіх необхідних істотних умов (предмету договору лізингу) ; нечесна підприємницька практика ( договір фінансового лізингу порушує права позивача , оскільки містить несправедливі умови).

Стосовно підстави для визнання договору недійсним є наступне:

Правовідносини між сторонами склались з договору фінансового лізингу , які регулюються розділом 3 глави 58 параграфу 6 ЦК України , Законами України «Про фінансовий лізинг» та « Про захист прав споживачів» .

З договору фінансового лізингу вбачається, що він не містить всіх необхідних істотних умов , а саме предмета договору (лізингу) .

Так , відповідно до вимог ч.2 ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу) ; розмір лізингових платежів ; інші умови , щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди .

Згідно з ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживча річ , визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів .

Зазначений в п.1.1 договору фінансового лізингу як предмет договору , не може вважатися предметом договору лізингу КІА модель SPORTAGE FL, оскільки він не визначений індивідуальними ознаками : що собою являє КІА модель SPORTAGE FL і чи є це транспортним засобом , його виробник , модель , комплектацію , рік випуску , колір тощо.

Крім зазначеного, укладений договір фінансового лізингу порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови , в зв»язку з чим підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав , передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» .

Так, згідно з ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими. Поняття «несправедливі умови договору» закріплені в ч.2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими , якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду споживача .

У даному випадку несправедливими є умови укладеного договору фінансового лізингу вказані в пунктах : 5.4 (порушення п.1 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів») ; пп 3.3.4 п.3.3 , п.5.6, 5.7,5.15,8.3,п.8.7,п.8.10 ,п.8.14, п.10.3 ,п.10.5 (порушення п.3 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів») ; п.8.15 , п.10.11 (порушення п.4 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів») ; п.10.12 (порушення п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів») ; пп.3.3.7. п.3.3. (порушення п.6 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів») ; п.8.3 (порушення п.11 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів») ; п.1.6 , п.8.3.,п.8.13 (порушення п.13 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Несправедливі умови містяться також у пунктах п.9.2 , п.9.4 , п.10.4 договору фінансового лізингу.

Крім того , договір передбачає сплату споживачем (позивачем) за двома додатками : за додатком №1 , після сплати яких споживач отримає право на передачу йому предмету лізингу , та за додатком №2 , які є платежем за користування предметом лізингу та нададуть можливість викупити його. Споживач (позивач) зобовязаний вносити платежі щомісячно відповідно до графіків , прострочення виконання зобовязання тягне настання передбачених договором санкцій . В той же час , договір не передбачає відповідальності лізингової компанії за ненадання предмету лізингу та права споживача у цьому випадку не здійснювати визначених додатком № 1 платежів . Таким чином , договором встановлений обовязок споживача виконувати всі зобов»язання , навіть якщо лізингодавець (виробник , виконавець , продавець) не виконає своїх зобовязань.

Разом з тим , за змістом договору лізингодавець має лише один обов»язок, передбачений в п.3.1.1 та п. 3.1.2 договору придбати та передати у користування лізингоодержувача предмет лізингу в порядку , передбаченому договором . При цьому , договір не містить наслідків не виконання цього обовязку . В свою чергу для лізингоодержувача встановлені жорсткі обовязки .

Що стосується процедури та часу передачі предмету лізингу , то вони в договорі визначені неоднозначно , зокрема згідно п.1.8 договору предмет договору передається лізингоодержувачеві протягом строку , який становить 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем Адміністративного платежу; Авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу, а у п.4.1 договору лізингодавець передає предмет лізингу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання Адміністративного плтежу; Авансового платежу, згідно умов договору.

Вказане свідчить про те , що договором встановлені жорсткі обовязки споживача (позивача) , тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконання .

За положеннями ч.1 , п.7 ч.3 , ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється .

Згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним.

В п. 1.5 Договору зазначено, що лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості , комплектності, справності Предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобоаів»язаннями відповідає Продавець. Пунктом 1.9 Договору передбачено, що незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купвлі предмету лізингу. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного Договору. Крім того, у позові позивачем були зазначені і інші несправедливі умови.

Стосовно підстави для визнання договору недійсним з огляду на те, що Договір фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року нотаріально не посвідчений, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» - лізингодавець зобов'язаний у передбачений договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним.

Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс», нотаріально не посвідчений, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб (а.с. 6-15 ).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі.

Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу.

Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Згідно з п. 2 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, договір фінансового лізингу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення.

За таких обставин суд приходить до висновку, що Договір фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме спростовується вищевикладеними доводами; посилання представника відповідача, що між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу, тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування також не знаходить свого підтвердження, з огляду на те, що вказані його заперечення стосуються лише предмету договору (намір придбати в майбутньому обраний предмет лізингу), але доводи позивача стосуються саме нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, що не виключає намірів відповідача придбати в майбутньому обраний предмет лізингу та не перешкоджає його нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір с нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином договір фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року, укладений між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» є нікчемним з підстав визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 231 000 грн. сплачених за спірним договором.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за приписами ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір в розмірі 2 310, 00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 215, 216, 220, 369, 799, 806 ,807ЦК України, ст.ст. 3,6,16 , ст.ст. 18, Закону України «Про захист прав споживачів», Постановою КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків» від 7 вересня 1998 року N 1388,Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9, ст.ст. 10, 11, 60, 88, , 212, 214-215, 218, 224-228ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним і стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001960 від 07 квітня 2015 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 з додатками.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, оф. 9СД2, ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний № НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) грошові кошти в розмірі 231 000 (двісті тридцять одна тисяча) грн.

Стягнути з ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, оф. 9СД2, ) на користь держави судовий збір у розмірі 2 310, 00 (дві тисячі триста десять) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

:Суддя:ОСОБА_4