Категорія 5 Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Берегового О.Ю.,

суддів: Іванюка М.В., Кучевського П. В.,

за участю секретаря: Топольської В. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Вояж» про визнання недійсною довідки-рахунку ,

встановила:

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Вояж» про визнання недійсною довідки-рахунку, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником автомобіля «Audi A4» , кузов № НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2.

Свої вимоги мотивував тим, що 02.11.2013 року під впливом обману ним було вчинено дії проти його волі, а саме відповідач змусив його звернутися до Вінницького ВРЕР УДАІ у Вінницькій області для зняття вищевказаного транспортного засобу, який йому належить на праві приватної власності.

Відповідно до довідки-рахунку серії ААВ №387972, позивач нібито мав продати йому за 60 000 грн., хоча намірів купувати транспортний засіб у ОСОБА_2 не було. Тобто фактично відповідач мав намір отримати автомобіль і не сплачувати позивачу за нього коштів.

Тому позивач звернувся до суду із позовом та просив суд визнати недійсною довідку рахунок серії ААВ№387972, видану Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Вояж» від 02.11.2013 року на ім'я ОСОБА_2 на автомобіль марки «Audi A4» , кузов № НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Вояж» про визнання недійсною довідки-рахунку задоволено частково. Визнано недійсною довідку рахунок серії ААВ№387972, видану Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Вояж» від 02.11.2013 року на ім'я ОСОБА_2 на автомобіль марки «Audi A4» , кузов № НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення ким відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропуіцення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.11.2013 року у Вінницькому ВРЕР УДАІ у Вінницькій області було знято з реєстрації транспортний засіб марки «Audi A4» , кузов НОМЕР_1, який належав позивачу на праві приватної власності (а.с. 35).

Відповідно до довідки-рахунку серії ААВ №387972 зазначений автомобіль проданий відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 36).

Статтею 627 ЦК України визначено принцип свободи договору, зокрема, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Недотримання умови свободи договору тягне за собою його недійсність.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд першої інстанції задовольняючи позов частково виходив з того, що правочин був укладений ОСОБА_4 під впливом обману. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 20 Постановою Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

З матеріалів справи вбачається, що оригінал довідки-рахунку серії ААВ №38797, технічний паспорт на даний транспортний засіб, а також облікова карта з ДАІ було надано суду саме позивачем ОСОБА_4

Сам транспортний засіб знаходиться у позивача, що вказує на те, що відповідач фактично не прийняв його у власність.

Згідно довідки управління ДАІ УМВС України у Вінницькій області від 25.09.2014 року вбачається, що автомобіль марки «Audi A4» , кузов НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2 на території України на обліку не перебуває і не був зареєстрований за іншою особою.

Кошти за продаж транспортного засобу на момент вчинення правочину і по даний час ОСОБА_4 не отримував, що сторонами не оспорюється.

Зазначене свідчить про відсутність у відповідача намірів купувати транспортний засіб, що вказує на укладання правочину ОСОБА_4 під впливом обману та спростовує посилання апелянта в цій частині.

Доводи апелянта з приводу попередньої домовленості щодо зарахування отриманих у борг коштів у відповідача в рахунок сплати за автомобіль, позивачем належним чином не доведено, а тому до уваги не беруться.

Разом з тим, суд першої інстанції в мотивувальній частині, поряд з іншим посилався і на положення ст. ст. 229, 234 ЦК України та Постанову Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.78 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними».

Однак, зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пунктах 7, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З таких обставин положення даної норми права до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Колегією суддів також не встановлено наявність в діях сторін помилки щодо обставин, які мають істотне значення, передбаченої ст. 229 ЦК України.

Постанову Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.78 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» взагалі втратила чинність згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року слід змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на вказані норми права.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року посилання на ст. ст. 229, 234 ЦК України та Постанову Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.78 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: