Провадження № 22-ц/779/2174/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Івано-Франківська міська рада про визнання незаконною приватизацію підвального приміщення та визнання недійсним свідоцтва про право власності за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання незаконною приватизацію підвального приміщення - комори, площею 12,7 кв.м., що розташована у підвалі будинку АДРЕСА_3, та визнання недійсним свідоцтва серії НОМЕР_1 від 18.11.2005 року про право власності відповідачів на квартиру №33 у вказаному будинку.

Позовні вимоги мотивував тим, що приватизація комори відповідачами проведена без зазначення цієї комори у розпорядженні міського голови від 07.09.2005 року, яке було підставою для приватизації. Приватизація квартири відповідачів не передбачала приватизацію комори в будинку, право власності на приміщення в якому має і позивач.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Івано-Франківська міська рада про визнання незаконною приватизацію підвального приміщення та визнання недійсним свідоцтва про право власності, відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що з даним рішенням та висновками суду щодо пропуску ним строку позовної давності він не погоджується, вважає їх необґрунтованими та такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального законодавства.

Апелянт не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що оскільки позивач був стороною у судових спорах щодо вищевказаного приміщення комори, які розглядалися судами у 2008 та 2009 роках, суд вважає, що він знав про наявність свідоцтва у 2008 та 2009 роках, а тому пропустив строк позовної давності.

Апелянт зазначив, що 16.06.2014 року він ознайомився з розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська №468-р від 07.09.2005 року з додатками, з якого вбачалося, що ОСОБА_4 передано для приватизації квартиру АДРЕСА_1 площею 85 кв.м. і про жодну комору в цьому розпорядженні не вказано. А 23.07.2014 року дізнався про те, що іншого рішення про передачу спірної комори ОСОБА_4 не існує. Тому, на думку апелянта, висновки суду першої інстанції про пропущення ним строку для звернення до суду з цим позовом є невірними.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.15, 257 та ч.1 ст.261 ЦК України, встановивши, що позивач був стороною у судових спорах щодо вищевказаного приміщення комори, які розглядалися у 2008 та 2009 роках, тому зробив висновок про те, що позивачу було відомо про наявність свідоцтва про право власності у 2008 та 2009 роках, а тому пропустив строк позовної давності.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки судом неповно з'ясовані обставини справи та не застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 листопада 2005 року видане госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду свідоцтво про право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на право спільної сумісної власності в рівних долях на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 85,00 кв.м., відновною вартістю на момент приватизації 14,88 грн. Свідоцтво видано згідно розпорядження міського голови від 07.09.2005р. № 468-р. Свідоцтво підписано начальником госпрозрахункової групи. На зворотній сторінці свідоцтва зазначено, що квартира № АДРЕСА_2 вважається приватизованою разом з коморою, площею 12,70 кв.м., що розташована у підвалі (а.с. 4).

Із розпорядження міського голови від 07.09.2005р. № 468-р «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» виходить, що приймалося рішення щодо приватизації відповідачами квартири № АДРЕСА_2 площею 85 кв.м. (а.с.6-8).

Відповідно до ст. 1 та п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції на час видачі свідоцтва про право власності, Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення цих норм закону міститься у Рішенні Конституційного суду України від 02 березня 2004 року у справі N 1-2/2004 відповідно до якого в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Аналогічне тлумачення п. 2 ст. 10 зазначеного закону про те, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, міститься і у рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/11 Порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру був врегульований Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Тимчасове положення).

У п. 6.3 Тимчасового положення містяться вимоги до змісту свідоцтва про право власності.

Матеріали справи не містять жодних доказів про те, що органом місцевого самоврядування видавалися розпорядження щодо приватизації відповідачами квартири разом зі спірною коморою.

І навпаки, із листа Івано-Франківської міської ради від 11.07.2014 року вбачається, що таке рішення не приймалося (а.с.11).

У ст. 203 ЦК України в редакції на час спірних правовідносин (на час видачі свідоцтва про право власності) передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. 1 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідачами не надано жодних доказів про те, що приватизована комора у підвалі, площею 12.7 м.кв. є відокремленим приміщенням.

Із технічного паспорта на громадський будинок, який містить план поверхів будинку АДРЕСА_2, у тому числі план підвалу видно, що відокремлене приміщення, площею 12.7 м.кв. відсутнє (а.с. 126-127).

Оскільки свідоцтво про право власності на квартиру видане відповідачам на підставі розпорядження міського голови від 07.09.2005р. № 468-р., а це розпорядження стосується лише квартири АДРЕСА_2, право власності на яку визнається за відповідачами, і не містить жодних даних про передачу у приватну власність відповідачам квартири разом з коморою, що знаходиться у підвалі, а також у матеріалах справи відсутні будь-які докази про наявність рішення про передачу у приватну власність відповідачам спірної комори, це суперечить ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому в частині приватизації комори свідоцтво про право власності слід визнати недійсним як таке, що суперечить актам цивільного законодавства.

Право апелянта на 470,7 м. кв. у підвальному приміщенні у будинку АДРЕСА_2 підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.13), апелянт користується даним підвальним приміщенням у повному обсязі, у тому числі і площею, на якій зазначена на плані належна відповідачам комора, і це не оспорюється у судовому засіданні. Представником органу місцевого самоврядування визнано, що апелянту продано підвальне приміщення будинку, у тому числі разом з площею 12,7 м.кв., які належать відповідачам і визначаються як комора у правовстановлюючих документах відповідачів, ця площа комори не є відокремленим приміщенням, а знаходиться у приміщенні площею 21,9 м.кв., яке продано позивачу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Із матеріалів справи виходить, що апелянту стало відомо про порушення його права з 23.07.2014 року, тобто з моменту ознайомлення з рішенням органу місцевого самоврядування, а саме розпорядженням міського голови про приватизацію квартир державного житлового фонду від 07.09.2005 року, яке не містило рішення щодо приватизації комори відповідачами.

Тобто, суду першої інстанції слід було прийняти до уваги, що у ході розгляду справи у 2008-2009рр. про усунення перешкод у користуванні коморою, за результатами якої ухвалено рішення від 03 грудня 2009 року (а.с.28-29) не досліджувалося питання про підстави набуття відповідачами права власності на спірне приміщення, а враховувався лише факт наявності у них правовстановлюючого документа, отриманого раніше, ніж приміщення було продано ОСОБА_3

За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Враховуючи положення зазначеної статті, преюдиційне значення для вирішення іншої справи мають обставини, встановлені судовим рішенням. Оскільки обставини, які стосувалися набуття відповідачами права власності на комору не встановлювалися судовим рішенням від 03 грудня 2009 року, тому посилання відповідачів на вказане судове рішення не заслуговують на увагу.

Отже, висновок суду про те, що позивач пропустив строк позовної давності не ґрунтується на вимогах закону.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що згідно рішень Конституційного суду України від 2 березня 2004 року у справі N 1-2/2004 та від 09 листопада 2011 року № 14-рп/11 лише власники квартир багатоквартирних житлових будинків, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку (у тому числі підвальних приміщень) і лише за їх згоди можуть вчинятися будь-які дії стосовно допоміжних приміщень відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності, у тому числі і щодо відчуження будь-якій іншій особі. Отже, з огляду на доводи заперечень на апеляційну скаргу, як відповідачі, так і інші співвласники допоміжних приміщень не позбавлені права оспорювати договір купівлі-продажу підвального приміщення багатоквартирного будинку, укладений між органом місцевого самоврядування та позивачем ОСОБА_3

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 18.11.2005, видане на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в частині приватизації комори площею 12,7 м. кв., що розташована в підвалі будинку по АДРЕСА_2.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й.Матківський

В.Д. Фединяк