У Х В А Л А

Іменем України

06.02.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4, до Ужгородської міської ради Закарпатської області, Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та Управління Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області про визнання права власності в порядку спадкування та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 липня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 20.08.2013 звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, Баранинської сільської ради Ужгородського району та Управління Держземагентства в Ужгородському районі про визнання права власності в порядку спадкування і мотивував його наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_9, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати - ОСОБА_10. Той факт, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 є прізвищем, іменем і по-батькові однієї й тієї ж особи, встановлений рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.07.2013. Після смерті батьків позивача відкривалася спадщина: на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв. м, яка в порядку приватизації державного житлового фонду була передана у 1993 р. у власність ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_3; на домоволодіння - житловий будинок загальною площею 223,7 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,1097 га, кадастровий номер :03:002:0024, за адресою: АДРЕСА_2. Після смерті кожного з батьків позивач був спадкоємцем першої черги, приймав спадщину, оскільки був зареєстрований у квартирі, проживав зі спадкодавцями і сам був співвласником квартири.

У позасудовому порядку встановити та оформити своє право власності на спадкове майно, одержати свідоцтво про право на спадщину позивач не має можливості, оскільки не може надати оригінали правовстановлюючих документів. Так, свідоцтво про приватизацію квартири було втрачене спадкодавцями, позивач вживав заходів для одержання його дубліката, однак, виявилось, що Орендне підприємство фабрика «Дружба», на підставі наказу по якому від 26.10.1993 № 46 здійснювалася приватизація квартири, було перетворене на ЗАТ Ужгородська текстильно-галантерейна фабрика «Дружба», що у свою чергу було ліквідоване 11.01.2007 через банкрутство. В Ужгородській міськраді, її архівному відділі необхідної інформації не виявилося, а Ужгородське БТІ надало довідку-характеристику на квартиру із зазначенням її власників ОСОБА_9, ОСОБА_11 і ОСОБА_3 на підставі вищезгаданого наказу про приватизацію.

Право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 не пройшло первинної реєстрації за ОСОБА_11, оскільки у 2008-2009 рр. Баранинська сільська рада бездіяла, що є відомим в області фактом (були страйки депутатів, була відсутня печатка ради, провадилися виїмки документів тощо), ці факти висвітлювали засоби масової інформації. Між тим, ОСОБА_11 правомірно володіла указаним будинком, що підтверджується фактом придбання недобудованого будинку з 61% ступенем готовності у ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу від 11.04.1996, повністю завершила його будівництво, що стверджується будівельним і технічним паспортами, актом приймальної комісії. Рішення про прийняття будинку в експлуатацію було прийняте Баранинською сільрадою лише у листопаді 2008 р. (через два роки після завершення будівництва), без цього рішення ОСОБА_11 не могла зареєструвати своє право власності на будинок. Позивач проживав у зазначеному будинку без реєстрації, що стверджується довідкою Баранинської сільради від 03.06.2013 № 807, що також свідчить про прийняття спадщини. Експертною оцінкою визначено ринкову вартість відшукуваного майна: житлового будинку - 211000,00 грн; земельної ділянки - 93890,00 грн; квартири - 93700,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 1216, 1218, 1268, 1225 ЦК України щодо спадкування та на норми ст. 392 цього Кодексу щодо вимоги про визнання права власності у випадку відсутності документів на майно, позивач просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв. м (вимога до відповідача Ужгородської міської ради); домоволодіння - житловий будинок загальною площею 223,7 кв. м (цокольний поверх площею 112,8 кв. м, 1-й поверх площею 121,4 кв. м, мансарда площею 115,7 кв.м) з надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,1097 га, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :03:002:0024, за адресою: АДРЕСА_2 (вимога до відповідачів Баранинської сільської ради Ужгородського району та Управління Держземагентства в Ужгородському районі).

18.10.2013 ОСОБА_7 подала до суду заяву про залучення її до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16.12.2013 ОСОБА_7 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. 20.02.2014 ОСОБА_7 подала до суду позов до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна і мотивувала таким.

Предметом позову ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування є земельна ділянка та будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_2, які ОСОБА_3 оформив на свою матір, хоча фактично це майно було куплене, а будинок - добудовувався на спільні з третьою особою кошти. Так, у березні 1987 р. позивач ОСОБА_13 отримала 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_3, 30.03.1987 вона познайомилася з ОСОБА_3, а з квітня 1987 р. вони почали проживати разом, перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. У кінці 1988 р. ОСОБА_13 подала позов про розірвання шлюбу, в якому на той час перебувала, рішенням суду від 19.12.1988 шлюб із першим чоловіком було розірвано. Вона займалася в ансамблі, у 1988-1989 рр. виїжджала на гастролі за кордон, мала дуже хороші заробітки. У березні 1990 р. їй стало відомо, що ОСОБА_3 потайки 24.09.1988 одружився з іншою жінкою. Поряд із цим, ІНФОРМАЦІЯ_3 від фактичних шлюбних відносин з відповідачем у них народилася донька ОСОБА_14, а та офіційна дружина ІНФОРМАЦІЯ_4 теж народила дитину. У зв'язку з такою зрадою стосунки між сторонами припинилися.

У лютому 1993 р. позивач продав квартиру АДРЕСА_3, а в червні-липні того ж року придбав земельну ділянку площею 0,12 га по АДРЕСА_4, де розпочав будівництво житлового будинку. В жовтні 1993 р. позивач купив автомобіль марки «Ауді-80». У березні 1994 р. ОСОБА_3 повернувся до неї, розкаювався, вона його пробачила і вони знову почали жити разом, вона повністю довірилася відповідачу.

В липні-вересні 1994 р. на прохання ОСОБА_3 позивач продав автомобіль. Будівництво в с. Сторожниця зупинилося. У березні 1996 р. ОСОБА_3 показав недобудову, яка їй сподобалась і вона погодилася на купівлю за 17000,00 дол. США. 11.04.1996 у відсутність позивача був укладений договір купівлі будинку та земельної ділянки. Позивач довіряв відповідачу, тому ніколи не вникав у правовстановлюючі документи, ніколи не бачив цей договір і постійно вважав, що ОСОБА_3 оформив будинок на себе. Будинок продовжував будуватися за кошти, що були виручені позивачем від продажу квартири, автомашини та земельної ділянки з недобудовою в с. Сторожниця. 05.05.1997 ОСОБА_13 і ОСОБА_3 переїхали у недобудований будинок в с. Баранинці, мати відповідача в будинку не проживала і не реєструвалася, жодного разу не казала, що будинок зареєстровано на неї.

09.10.1997 сторони зареєстрували шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_5 у шлюбі народилася донька ОСОБА_20. Сторони продовжували будувати будинок, мати позивача у цьому участі не брала, комунальні послуги не оплачувала, договір купівлі-продажу в БТІ не зареєструвала, що свідчить про відсутність наміру створити внаслідок укладення договору юридичні наслідки, а те, що вона не обробляла земельну ділянку та не сплачувала земельний податок свідчить про фіктивність договору. Крім того, з 2000 року ОСОБА_11 тяжко хворіла і не виходила з квартири в м. Ужгороді. Всі документи на здачу будинку в експлуатацію, як виявилося, відповідач виготовляв потай від позивача.

Протягом 1997-2012 рр. сторони увесь час щось добудовували в будинку, ремонтували, облаштовували, купляли і міняли необхідну техніку, впорядковували прибудинкову територію, земельну ділянку (збудували огорожу з належної позивачу цегли, забетонували доріжки, зробили перепланування в будинку, замінили вікна і двері, поштукатурили будинок, розширили кухню, переробили котельню, замінили труби опалення, встановили автоматичні гаражні ворота тощо).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.03.2013 шлюб між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 розірвано, доньку ОСОБА_20 залишено при матері, позивач із дитиною проживає у вищезгаданому будинку в с. Баранинці. Тільки після розірвання шлюбу, у зв'язку з позовом ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та судовими процесами вона дізналася, що стороною договору купівлі-продажу будинку була мати позивача, хоча вона не могла купити будинок і земельну ділянку, бо все життя працювала вчителем і методистом та не мала достатніх коштів. Натомість має місце обман позивача, який всі свої кошти вклав у цей будинок.

Посилаючись на ці обставини, на недійсність договору, який не відповідає вимогам закону, в т.ч., оскільки ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (ст. 48 ч. 1 ЦК Української РСР (1963 р.)), вказуючи на спільність майна подружжя, набутого в шлюбі, на рівність прав подружжя щодо такого майна, на рівність часток подружжя у майні в разі його поділу і на необхідність при цьому врахування інтересів дітей та інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ст.ст. 22, 28 КШС України), позивач просив: визнати договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки, укладений між ОСОБА_12 і ОСОБА_11 і посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_15 11.04.1996 за реєстровим № 868, недійсним; визнати житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в рівних частках по 1/2 за кожним; провести поділ між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 по 1/2 частині кожному; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 кошти на відшкодування витрат по оплаті судового збору та послуг адвоката.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.07.2014 позов ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено: визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 та на домоволодіння - житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,1097 га, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :03:002:0024, за адресою: АДРЕСА_2; у позові ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна відмовлено.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.09.2014 відмовлено в стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 коштів у відшкодування судових витрат.

ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_8 рішення суду від 28.07.2014 оскаржили в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання за ним права власності в порядку спадкування на будинок АДРЕСА_2 та на земельну ділянку. В обґрунтування апеляції посилаються загалом на ті ж доводи щодо спільного проживання сторін та щодо утримання і добудови будинку, а також на обставини укладення договору купівлі-продажу, якими обґрунтовувався позов третьої особи ОСОБА_7 Вважають, що в цій частині суд безпідставно не врахував доводів позову та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Крім того, суд не врахував, що є й інші спадкоємці, а ОСОБА_3 пропустив строк для прийняття спадщини. Суд безпідставно не зупинив провадження в справі до вирішення справи за заявою ОСОБА_7 про встановлення факту проживання із ОСОБА_3 у певні періоди часу однією сім'єю без реєстрації шлюбу та дав неправильну оцінку доказам. Просять рішення суду в оскарженій частині змінити, у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання за ним права власності в порядку спадкування на будинок і на земельну ділянку відмовити, а позов третьої особи ОСОБА_7 задовольнити.

В іншій частині рішення суду від 28.07.2014, а також іншими учасниками процесу це рішення суду не оскаржується, як ніким не оскаржується і додаткове рішення суду від 22.09.2014. У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_7, яка апеляцію підтримала, позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, які апеляцію не визнали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 308/2941/14-ц, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині, яка не оскаржується, та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарги. Спірні правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства про договори та у відповідній частині нормами законодавства щодо спадкування, шлюбу у редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України). Сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування пред'явлених вимог лежить на позивачеві і таке не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_9 і ОСОБА_11 (ОСОБА_10) були батьками ОСОБА_3 (а.с. 8, 9), батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1, мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7).

11.04.1996 ОСОБА_11 уклала з ОСОБА_12 договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_15 11.04.1996 за реєстровим № 868 (а.с. 24-25). На підставі договору ОСОБА_11 купила недобудований будинок зі ступенем готовності 61% та земельну ділянку площею 0,11 га по АДРЕСА_2

14.12.2006 ОСОБА_11 Баранинською сільрадою був виданий Державний акт серії ЗК № 008878 на право власності на земельну ділянку площею 0,1097 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.1996 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.30). Як убачається з Акту приймальної комісії від 18.12.2006, з технічного паспорта на об'єкт нерухомого майна, виготовленого Ужгородським районним підприємством техінвентаризації 19.12.2006, готовність будинку становила 100% (а.с. 22, 26-29). Рішенням від 07.11.2008 № 7 Баранинська сільрада прийняла будинок АДРЕСА_2 в експлуатацію та вирішила оформити право власності на будинок за ОСОБА_11 (а.с. 23). Право власності на будинок за ОСОБА_11 до моменту її смерті не було зареєстроване.

ОСОБА_3 на момент смерті обох батьків був зареєстрований за тією ж адресою, що і батьки - у квартирі АДРЕСА_5, де зареєстрований і на час розгляду справи судом (а.с. 10-11), а 03.06.2013 Баранинська сільрада видала довідку № 807 про те, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації у будинку АДРЕСА_2 (а.с.21). Крім того, документально підтверджується, що квартира АДРЕСА_5 в порядку приватизації державного житлового фонду була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_3 разом із його батьками (а.с. 19, 20).

Пред'являючи позов як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_7 виходила з того, що на момент укладання договору купівлі-продажу недобудованого будинку та земельної ділянки вони з ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому їхні майнові відносини регулюються за правилами, якими регулюються такі відносини подружжя. Правова позиція, обрана у справі ОСОБА_7, є помилковою, на що правильно вказав суд першої інстанції.

ОСОБА_7 обґрунтовувала позов, зокрема, тим, що вони з ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в періоди з квітня 1987 р. по березень 1990 р. і з березня 1994 р. по 09.10.1997. Між тим, на час подачі позову до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна ОСОБА_7 не мала юридичних підстав стверджувати, що факти, на які вона вказувала, мали місце.

11.03.2014 ОСОБА_7 подала до Ужгородського міськрайонного суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, і просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в періоди з квітня 1987 р. по березень 1990 р. і з березня 1994 р. по 09.10.1997 (а.с. 96-98, а.с. 2-6 ц.с. № 308/2941/14-ц). У зв'язку з цим ОСОБА_7 просила зупинити провадження в справі за її позовом до вирішення справи за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 94-95), у чому суд відмовив.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06.02.2015 у справі за заявою ОСОБА_7 про встановлення факту, що має юридичне значення, що була розглянута апеляційним судом до розгляду справи позовом ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та за ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2014 про задоволення заяви скасовано, заяву залишено без розгляду внаслідок наявності спору про право.

З позицій сторін, наявних документів і матеріалів випливає, що:

ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_16 02.02.1986, шлюб був розірваний рішенням Ужгородського міського народного суду від 19.12.1988 (а.с. 110), свідоцтво про розірвання цього шлюбу було видане Відділом ЗАГС Ужгородського міськвиконкому 17.10.1991 (а.с. 37 ц.с. № 308/2941/14-ц);

ОСОБА_3 уклав шлюб із ОСОБА_17 24.09.1988, шлюб був розірваний рішенням Ужгородського міського суду від 10.05.1994 (а.с. 140), свідоцтво про розірвання цього шлюбу було видане Відділом РАГС Ужгородської міськради 03.07.1995 (а.с. 35 ц.с. № 308/2941/14-ц);

ОСОБА_3 і ОСОБА_7 уклали шлюб 09.10.1997 (а.с. 27 ц.с. № 308/2941/14-ц), шлюб був розірваний рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.03.2013 (а.с. 92).

КШС України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 13, 17, 44), який діяв до 01.01.2004, установлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів, поважати загальнолюдські принципи; не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі; шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до СК України, який набрав чинності з 01.01.2004, сім'я створюється на підставі шлюбу, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 ч.ч. 2, 4); особи, які проживають однією сім'єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі (ст. 9 ч. 2); шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ст. 21 ч.ч. 1, 2); якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 ч. 1). До набрання чинності СК України правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений.

Наведені вище обставини та положення закону виключали для ОСОБА_3 та ОСОБА_7 можливість настання правових наслідків у вигляді набуття прав і обов'язків, зокрема, майнових (ст.ст. 22, 23, 25, 27, 28, 29 та ін. норми КШС України), що належать подружжю, до укладення шлюбу 09.10.1997. В будь-якому разі, посилання для досягнення мети позову на неправомірну підставу - проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в періоди часу, коли одна зі сторін або обидві сторони перебували в іншому шлюбі (період з квітня 1987 р. по 03.07.1995), недопустиме. Відтак, незавершений будівництвом житловий будинок та земельна ділянка АДРЕСА_2 були придбані матір'ю ОСОБА_3 - ОСОБА_11 до укладення сторонами шлюбу.

Реалізуючи своє право на судовий захист, позивач повинен пред'явити конкретні, чітко обґрунтовані та сформульовані вимоги (ст. 118, ст. 119 ч.ч. 2, 4 ЦПК України). Пред'явивши вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, ОСОБА_7 посилалася одночасно на різні підстави для її задоволення: на укладення угоди без наміру створити юридичні наслідки (мнима (фіктивна) угода) (ст. 58 ч. 1 ЦК УРСР (1963 р.)); на невідповідність угоди вимогам закону, в т.ч., на ущемлення нею особистих або майнових прав неповнолітніх дітей (ст. 48 ЦК УРСР (1963 р.)). ОСОБА_7 посилалася також на те, що з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_11 мав місце обман щодо неї та її дітей.

Одночасне поєднання підстав для визнання договору недійсним, указаних ОСОБА_7, не ґрунтується на законі. Вказуючи на укладення договору як такого, що не відповідає вимогам закону, в т.ч., на ущемлення особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, позивач не зазначив, яких саме конкретних вимог, норм і якого саме закону не було дотримано, позивач не конкретизував, йдеться про порушення вимог закону, чи про ущемлення інтересів дітей, тоді як відповідні підстави для визнання договору недійсним не є тотожними.

Стверджуючи про фіктивність договору, позивач не врахував, що укладаючи мниму (фіктивну) угоду, її сторони усвідомлюють, що така вчиняється без наміру створення передбачених нею правових наслідків, тому відсутні ознаки недійсності угоди, установлені ст. 57 ч. 1 ЦК УРСР (1963 р.) (обману), коли особа укладає угоду добровільно, маючи на меті відповідний результат, проте - хибно оцінюючи дійсні обставини, внаслідок чого її волевиявлення не є вільним і не відповідає внутрішній волі. Не відповідають обставинам справи твердження про фіктивність договору і по суті, оскільки його укладання потягло обумовлені правові наслідки: за чинними на час укладання договору Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 (реєстрація в Мінюсті України від 19.01.1996 за № 31/1056), державній реєстрації підлягали тільки ті об'єкти нерухомого майна (зокрема, житлові будинки), які були закінчені будівництвом та прийняті в експлуатацію у встановленому порядку (п.п. 1.1.-1.3., 1.5., 1.6.); після купівлі будинку його будівництво було продовжене до фактичної здачі в експлуатацію; право власності на земельну ділянку було оформлене на підставі договору, законність відповідного Державного акту не оспорювалася.

Укладення угоди під впливом обману передбачає умисне введення в оману однією стороною угоди іншої сторони, доказування відповідного умислу сторони, проте, не введення учасниками угоди або третьою особою в оману особи, яка не стороною угоди, оскільки це не охоплюється поняттям недійсності угоди, укладеної внаслідок обману, в розумінні ст. 57 ч. 1 ЦК УРСР (1963 р.). ОСОБА_3 не був стороною оспореного договору, тому пред'явлення до нього вимоги в контексті визнання договору недійсним внаслідок обману безпідставне, до нього не можуть бути пред'явлені вимоги щодо неправомірності дій, які вчиняються безпосередньо стороною договору в момент його укладення, а саме, не може йтися про доказування його умислу на обман, позаяк вина нерозривно пов'язана з фізичною особою - стороною договору. Не була стороною оспореного договору і ОСОБА_7, вона, власне, і не обґрунтовувала свою вимогу відповідно до вимог закону: доказами щодо обману однією стороною договору іншої сторони.

У справі за позовом заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, про визнання правочину недійсним відповідачами є сторони правочину. ОСОБА_7 пред'явила позов про визнання недійсним договору до ОСОБА_3 як до спадкоємця ОСОБА_11, тоді як стороною договору купівлі-продажу є і продавець майна ОСОБА_12, прав та обов'язків якого безпосередньо стосується спір, підлягають доказуванню факти і обставини, що мають для цієї сторони договору істотне значення. До ОСОБА_12 позов не був пред'явлений. Понад те, визнання виконаного договору недійсним через невідповідність вимогам закону має наслідком двосторонню реституцію, що, зокрема, передбачає повернення нерухомого майна продавцю. Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови його пред'явлення до належних відповідачів, обґрунтованості та доведеності позовних вимог. За умов, коли позов про визнання договору недійсним не був пред'явлений до усіх сторін договору, позов не міг бути задоволений незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

ОСОБА_7 залишила поза увагою, що в контексті встановленого в справі у суду не було правових підстав для висновку, що в періоди, якими вона обґрунтовувала свій позов, вона відповідно до закону набула майнових прав, про які ставила питання, набула разом із ОСОБА_3 у спільну сумісну власність нерухоме майно та має право на його поділ як набутого за час проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Правомірність набуття майна за договором і правомірність володіння майном презюмуються (ст. 12 ч. 2, ст. 49 Закону України «Про власність»). Враховуючи, що підстав для визнання договору недійсним не було встановлено, суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_7 і в похідних вимогах про визнання майна спільною сумісною власністю в рівних частках та про його поділ.

Посилання апелянта на порушення прав інших спадкоємців ОСОБА_11 не можуть бути враховані апеляційним судом. Питання про захист цивільних прав, що були порушені при здійсненні спадкування певним спадкоємцем, можуть ставити інші спадкоємці, спір щодо права на спадкування, щодо спадкової маси тощо (спадковий спір) виникає саме між спадкоємцями, відповідачем за позовом є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину. Отже, відповідний майновий спір стосується передусім спадкоємців, хоча за певних обставин пред'явити свої права на майно, оспорювати його належність до спадкової маси може й інша особа, яка, однак, зобов'язана належно довести своє право та обґрунтованість своїх майнових претензій до спадкоємців.

ОСОБА_7, на відміну від ОСОБА_3, не є спадкоємцем майна ОСОБА_11 (ст.ст. 1216, 1220, 1222, 1223 ЦК України (2003 р.)), не має передбачених законом підстав для втручання у відносини, що виникли у зв'язку з відкриттям спадщини за ОСОБА_11, крім того, не довела належними і допустимими доказами наявність підстав для пред'явлення вимог на майно (його певну частину), що входить до спадкової маси, отже, не має права відповідних вимог. Твердження про участь у добудові, в утриманні будинку, його обладнанні, покращенні тощо, попри те, що не доводилися у належний процесуальний спосіб, виходять за межі доказування обставин, пов'язаних власне зі спадкуванням.

ОСОБА_3 в апеляційному суді визнав, що в нього є рідні брат - ОСОБА_18, 1949 р.н., і сестра - ОСОБА_19, 1955 р.н., водночас пояснив, що питання спадкування за батьками є внутрішньою справою суто їх дітей-спадкоємців і ОСОБА_7 до цього стосунку не має. Інші спадкоємці, окрім ОСОБА_3, не брали участі в справі, проте, ОСОБА_7 не уповноважена діяти в інтересах цих спадкоємців і не представляє їх в процесі (ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 244 ч.ч. 1, 3, ст. 245 ЦК України, ст. 38 ч. 1, ст.ст. 42, 44 ЦПК України). ОСОБА_7 пред'явила свої вимоги виходячи з підстав, що пов'язувалися не зі спадкуванням, а з обставинами щодо спільного проживання з ОСОБА_3 і відповідними майновими правами, що, як вона вважала, виникли та дають підстави для визнання недійсним оспореного договору, тож доводи апеляції в частині спадкування за ОСОБА_11 виходять за межі підстав, з яких пред'являвся позов.

Насамкінець, правова позиція третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, є суперечливою: ставлячи вимогу про визнання договору купівлі-продажу від 11.04.1996 недійсним, позивач фактично вказує на відсутність підстав для належності будинку до спадкової маси, поряд із цим, вказуючи на будинок як на спадкове майно (ст. 1218 ЦК України (2003 р.)), позивач насправді визнає належність на законних підставах цього майна спадкодавцю на момент його смерті.

Відтак, із тих підстав і в тих межах, що ОСОБА_7 був пред'явлений позов до ОСОБА_3, він не був належним чином обґрунтований, не був доведений і виходячи з вимог, передбачених ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд першої інстанції для його задоволення законних підстав не мав. Апеляційна скарга викладеного вище не спростовує, тому на підставі ст. 308 ЦПК України її слід відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 липня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді