Справа № 447/3782/14 Головуючий у 1 інстанції: Березюк Г.М.
Провадження № 22-ц/783/2537/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 30 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на спадкування за законом та визнання недійсними правовстановлюючих документів, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 30 січня 2015 року заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 40-41).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - без здійснення фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.2 ст.307 Цивільного процесуального кодексу України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.151 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Частина 3 ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі, а п. 4 вказаної Постанови, передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Як передбачено ч.8 ст.153 Цивільного процесуального кодексу України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що від того, наскільки повно заявник викладе в заяві про забезпечення позову всі необхідні відомості, залежить можливість вжиття заходів забезпечення позову.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2, остання просить визнати за нею право власності на 2/9 ідеальної частки на будинковолодіння по АДРЕСА_1, фактично визнаючи за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 7/9 ідеальної частки цього будинковолодіння.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на все будинковолодіння по АДРЕСА_1, позивач не навів належних обґрунтувань щодо необхідності застосування саме цього виду забезпечення позову.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали.

Позивач не позбавлена можливості повторно подати заяву про забезпечення позову з наведенням відповідних обґрунтування щодо застосування саме арешту або іншого виду забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.2 ст.307, п.1. ч.1 ст.312, ст. 313, п.4 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 30 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.