АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Про консалтинг» в особі ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі та набуття у власність, -

УСТАНОВИЛА:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі та набуття у власність - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Про консалтинг» в особі ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи, не надав належну оцінку доказам, невірно встановив факти, які мають юридичне значення для вирішення цієї справи.

Вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд безпідставно посилався на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки судом не вирішено питання чи поширюється вказаний закон на спірні правовідносини, не встановлено усі обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального і процесуального права.

Унікальний номер справи: 759/6058/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11030/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Зазначає, що всупереч вимог ст. ст. 57-65, 212 -214 ЦПК України, суд не з'ясував усі обставини справи, що мають значення, а саме: суд не з'ясував: чи використовується житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, як місце постійного проживання іпотекодавців, чи є у іпотекодавців інше нерухоме житлове майно, що належить їм на праві власності. Вказані обставини є суттєвими, оскільки впливають на встановлення факту поширення/непоширення вказаного Закону на дані правовідносини.

Зазначає, що дія мораторію не поширюється на дані правовідносини в разі, якщо іпотечне майно не використовується, як місце постійного проживання іпотекодавців та в разі, якщо іпотекодавцям належить на праві власності будь-яке інше нерухоме майно.

Вважає, що набрання чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» після пред'явлення позову до суду не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилається, що відповідно до умов Договору іпотеки, іпотекодавці, які є власниками, надали свою згоду на стягнення та відчуження предмету іпотеки, про що свідчать їх підписи на Договорі іпотеки.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом першої інстанції, 27.06.2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 100 000, 00 доларів США, який зобов'язався повернути в повному обсязі у строк до 27.06.2018 року, або достроково зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом (а.с. 12-20).

Також встановлено судом першої інстанції, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 27.06.2008 р. уклали іпотечний договір №89295, відповідно до умов якого іпотекодавці передали банку в іпотеку квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 81,70 кв.м., житлова площа 51,80 кв.м., що належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.12.1999 року, згідно розпорядження №243, зареєстровано в БТІ 16.12.1999 року у реєстрову книгу за №6793. (а.с. 21-23).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у сумі 100000,00 доларів США.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 64-67).

На підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Відповідно до Акту прийому-передачі від 13.04.2012 року, до позивача перейшло право вимоги до відповідачів за не виконання умов кредитного договору (а.с. 63).

Як встановлено судом першої інстанції, через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту за правилами у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 171338,92 долари США, що згідно курсу НБУ складає 1514293,38 грн., яка складається з:

97265,81 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 859635,23 грн. - заборгованість за кредитом;

74073,11 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 654658,15 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

0,00 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом.

На виконання умов кредитного договору та договору іпотеки, відповідачам було направлено вимогу щодо усунення порушень умов кредитного договору та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте на дату звернення до суду з відповідним позовом відповідачі не виконали своїх зобов'язань (а.с. 35-62).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції було враховано, що неналежне виконання позичальником своїх договірних зобов'язань і наявність боргу підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, наданими позивачем платіжними документами і розрахунком заборгованості, якими підтверджується заявлений банком розмір загального боргу позичальника.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що 07.06.2014 р. набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VII від 03.06.2014 р.

Відповідно до ч.1 цього Закону визначено, що протягом його дії:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що кредит, який надавався ОСОБА_5 банком, є кредитом в іноземній валюті, та на його забезпечення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5 було передано, як іпотекодавцями, житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 81,70 кв.м., житлова площа 51,80 кв.м., що належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.12.1999 року, згідно розпорядженню №243, зареєстровано в БТІ 16.12.1999 року у реєстрову книгу за №6793.

Також вбачається з матеріалів справи, що спірна квартира загальною площею 81,70 кв.м. використовується поручителями як місце постійного їх проживання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в задоволенні позовних вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити, оскільки на правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VII від 03.06.2014 р., що є чинним на момент розгляду справи в суді, відтак, в період дії вказаного закону не може відбуватись звернення стягнення на предмет іпотеки.

Правовідносини між сторонами, пов'язані з виселенням відповідачів з житлового будинку, є похідними від передбаченої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а оскільки на сьогоднішній день нерухоме житлове майно не може бути примусово стягнуте, остільки суд відзначає відсутність передбачених законом підстав для здійсненні стягнення на іпотечне майно, то вимоги щодо примусового виселення мешканців з квартири не підлягають задоволенню також.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги висновків в ухвалі суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Про консалтинг» в особі ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: