У х в а л а

іменем україни

4 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання незаконними розпоряджень сільського голови про звільнення з роботи, визнання незаконним рішення атестаційної комісії відділу культури Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від

26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання незаконними розпоряджень сільського голови про звільнення з роботи, визнання незаконним рішення атестаційної комісії відділу культури Радомишльської райдержадміністрації Житомирської області, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з квітня 2005 року працювала на посаді директора Будинку культури с. Кочерів Радомишльського району Житомирської області, проте згідно з розпорядженнями сільського голови Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 26 червня 2014 року, від 27 червня 2014 року та від 4 серпня 2014 року її було незаконно звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним розпорядження сільського голови Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 26 червня 2014 року № 15-к та розпорядження № 16-к від 27 червня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 із посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора Будинку культури с. Кочерів Радомишльського району Житомирської області.

Стягнуто з Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16 159 грн 35 коп.

Стягнуто з Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області на користь ОСОБА_3 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 26 травня

2015 року рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2015 року в частині задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання незаконними розпоряджень сільського голови, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Змінено дату звільнення ОСОБА_3 із займаної посади на 15 серпня

2014 року.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року скасувати і залишити в силі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від

15 квітня 2015 року, що було помилково скасовано, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що звільнення позивача було проведено із дотриманням вимог чинного трудового законодавства. При цьому апеляційний суд змінив дату звільнення позивача на 15 серпня 2014 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі розпорядження сільського голови Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 106 від 1 квітня 2005 року ОСОБА_3 переведено з посади директора Будинку культури за сумісництвом на основну роботу в Кочерівській сільській раді на посаді директора Будинку культури з оплатою згідно штатного розпису (а.с. 11, 96).

Відповідно до розпорядження сільського голови Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 15-к від 26 червня 2014 року ОСОБА_3 звільнено із займаною посади з 1 липня 2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Підставою звільнення позивача стало рішення атестаційної комісії при відділі культури Радомишльської районної державної адміністрації від 30 травня 2014 року.

У зв'язку з перебуванням ОСОБА_3 на лікарняному, розпорядженням сільського голови Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 16-к від 27 червня 2014 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з першого її робочого дня після відновлення працездатності.

Згідно із записом у трудовій книжці, копія якої міститься у матеріалах справи, ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади з 4 серпня 2015 року відповідно до розпорядження голови Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 16-к від 27 червня

2014 року (а.с. 11).

Із копії книги обліку руху трудових книжок, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 40), убачається, що в указаній книзі 4 серпня 2014 року зроблено запис про видачу ОСОБА_3 трудової книжки.

Також у матеріалах справи міститься акт від 4 серпня 2014 року

(а.с. 42), відповідно до якого ОСОБА_3 відмовилась отримати трудову книжку та розрахунок.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/KD0001?edition=2015_01_15>, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T087100?edition=1991_03_20> у випадку виявленої невідповідності <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/VS92011> працівника <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/VS92011> займаній посаді або виконуваній роботі <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/FIN59409> внаслідок 'недостатньої кваліфікації або стану здоровя <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/FIN1123>, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T041703?edition=2004_05_11> відмови у наданні допуску до <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T112978?edition=2011_02_03> державної таємниці <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T385500> або <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T112978?edition=2011_02_03> 'скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обовязків вимагає доступу до державної таємниці <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T041703?edition=2004_05_11>;

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови

від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/KD0001?edition=1992_06_05> суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно із законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/KD0001?edition=1992_06_05>.

Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у справі.

За правилами чч. 2, 3 ст. 40 КЗПП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/VS92011> працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T087100?edition=1991_03_20> в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> судам роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці

(ч. 3 ст. 40 КЗпП <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/KD0001?edition=1992_06_05>) стосуються як передбачених ст. ст. 40 <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/KD0001?edition=1992_06_05>, 41 КЗпП <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/KD0001?edition=1992_06_05>, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Невідповідність працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_03_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>) є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто у цьому випадку пропозиція припинити трудові відносини виходить від роботодавця, а тому на звільнення працівника за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_03_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1> поширюється правило про заборону звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період його тимчасової непрацездатності (ч. 4 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_03_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>).

Крім того, процесуальний закон обмежує повноваження суду щодо покладення на відповідача обов'язку вчинити певні дії обсягом, змістом та обґрунтованістю позовних вимог.

За правилами ст. 240-1 КЗпП україни працівник підлягає поновленню на роботі як у разі звільнення його без законної підстави так і у випадку звільнення з порушенням встановленого порядку.

Як убачається з наявного у матеріалах справи листка непрацездатності серії АГЗ № 978676 (а.с. 18) ОСОБА_3 у період із 4 серпня 2014 року до

14 серпня 2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Радомишльській центральній клінічній лікарні, що свідчить про те, що

ОСОБА_3 була звільнена із займаної посади у період тимчасової непрацездатності.

Зазначаючи про дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, одночасно зобов'язав відповідача внести зміни до розпорядження про звільнення ОСОБА_3, вказавши датою її звільнення 15 серпня 2014 року, з урахуванням часу тимчасової непрацездатності, що свідчить про суперечливість висновків суду.

Апеляційний суд також не дослідив висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації позивача та не надав їм належної оцінки у сукупності з іншими доказами по справі, й, відповідно, не визначився з підставами звільнення позивача, а відтак - дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

При цьому, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи своє рішення, суд апеляційної інстанції вважав, що позивача звільнено у відповідності із діючим законодавством, на підставі рішення атестаційної комісії, проте такий висновок суду є передчасним, оскільки висновок атестаційної комісії не свідчить про неналежну кваліфікацію позивача, як зазначено в атестаційному листі (залишено поза увагою роботу художньої самодіяльності), а може за певних обставин свідчити про порушення трудової дисципліни.

Отже, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів сторін, не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, не навів мотивів відхилення доводів ОСОБА_3 щодо незаконності її звільнення.

Висновки апеляційного суду у порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно з вимогами ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 травня

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до Кочерівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання незаконними розпоряджень сільського голови про звільнення з роботи, визнання незаконним рішення атестаційної комісії відділу культури Радомишльської райдержадміністрації Житомирської області, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук