Справа № 473/5726/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В., при секретарях Заблоцькій М.М., Сиверин Л.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1, його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, її представників ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення витрат на управління, утримання та збереження спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в якому вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, яка була матір'ю сторін по справі.

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1.

Сторони, як спадкоємці першої черги за законом, належним чином прийняли спадщину шляхом звернення в установлений законом строк до нотаріальної контори з відповідними заявами.

Прийнявши спадщину у вигляді будинку, позивач одноосібно та за власні кошти утримував його в належному стані, зокрема протягом 2010-2014 років проводив в ньому ремонтні роботи, сплачував комунальні платежі, оплачував послуги особи, яка здійснювала догляд за житлом та утримання тварин в будинку, поніс інші додаткові супутні витрати, а всього в розмірі 29 136,02 грн.

Оскільки ОСОБА_4, як співвласник будинку, участь у витратах на управління, утримання, збереження спільного майна не приймала та не бажає відшкодувати частину їх вартості в добровільному порядку, а тому ОСОБА_1 на підставі ст. 360 ЦК України просив стягнути з відповідачки на свою користь половину вказаних витрат в розмірі 14 568,01 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представники ОСОБА_2, ОСОБА_3 збільшили розмір позовних вимог за рахунок додатково сплачених комунальних послуг до 15 625,27 грн., в іншій частині надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представники ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Свої заперечення проти позову обґрунтовували тим, що:

- відповідачка була позбавлена можливості користуватися будинком, співвласником якого вона є в зв'язку зі створенням їй перешкод з боку позивача;

- ОСОБА_1 постійно та одноосібно проживав та користувався належним сторонам на праві спільної часткової власності будинком та був споживачем комунальних послуг, за власною ініціативою, без попереднього узгодження з відповідачкою проводив в ньому ремонтні роботи, не надавши жодних доказів наявності такої потреби;

- значна частина зазначених позивачем в позові витрат не відноситься до витрат на управління, утримання, збереження спільного майна;

- ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів понесення ним витрат на управління, утримання, збереження спільного майна.

З врахуванням цих обставин та пропущенням позивачем позовної давності по частині вимог, а тому ОСОБА_4 та її представники не вбачали підстав для задоволення позову.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, її представників ОСОБА_5, ОСОБА_6, показання допитаної в якості свідка представника позивача ОСОБА_2, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, яка була матір'ю сторін по справі.

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1.

Сторони, як спадкоємці першої черги за законом, належним чином прийняли спадщину шляхом звернення в установлений законом строк до нотаріальної контори з відповідними заявами, а тому спадковий будинок відповідно до ч. 1 ст. 1267, ч. 5 ст. 1268 ЦК України вважається належним їм на праві власності в рівних частках незалежно від отримання (неотримання) останніми свідоцтва про право на спадщину.

Судом з пояснень сторін, показань свідків ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, частково - ОСОБА_11 та наявних в матеріалах справи письмових доказів також встановлено, що прийнявши спадщину у вигляді будинку, позивач одноосібно та за власні кошти утримував його в належному стані, зокрема протягом 2010-2014 років проводив ремонтні роботи та сплачував комунальні платежі, поніс інші супутні витрати на утримання будинку.

Згідно ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України власність зобов'язує.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію (ч. 1 ст. 151 ЖК України).

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном.

Закон не пов'язує витрати на управління, утримання та збереження спільного майна та інші витрати, що виникли з використання об'єкта спільної власності, з фактичним володінням та користуванням співвласниками цим об'єктом. Створення одним зі співвласників іншому перешкод у володінні та користуванні спільним майном не звільняє останнього від здійснення витрат на його утримання, а є підставою для усунення створюваних перешкод та відшкодування винною особою завданої шкоди.

Також закон не пов'язує здійснення витрат на управління, утримання та збереження спільного майна з обов'язковим досягненням співвласниками згоди щодо здійснення таких витрат.

Єдиною умовою є розумність витрат та їх необхідність для збереження об'єкта спільної власності у належному стані або розумне покращення експлуатаційних характеристик такого об'єкта.

Суд вважає, що витрати, понесені ОСОБА_1 на проведення ремонту в будинку, доведені належними, допустимими доказами, зокрема показаннями допитаної в якості свідка ОСОБА_2, показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, частково - ОСОБА_11, наявними в матеріалах справи письмовими доказами, які хоча частково й містять деякі недоліки щодо форми та змісту, проте в сукупності з іншими дослідженими доказами повністю підтверджують необхідність у таких витратах, характер та зміст проведених робіт та затрачених матеріалів, їх вартість та є розумними витратами, необхідними для збереження об'єкта спільної власності в належному стані.

Зокрема до них суд відносить витрати на ремонт будинку, придбання будівельних та інших матеріалів для ремонту, понесені позивачем після 08 грудня 2011 року, а саме:

· за угодою на виконання робіт від 20 жовтня 2012 року в розмірі 705,25 грн. (а.с. 21-22);

· за угодою на виконання робіт від 01 червня 2013 року в розмірі 737,50 грн. (а.с. 23-24);

· за угодою на виконання робіт від 12 серпня 2013 року в розмірі 800 грн. (а.с. 25-26);

· витрат на придбання будівельних матеріалів за актом виконаних робіт в розмірі 590,25 грн. (а.с. 27 - 29);

· за угодою на виконання робіт від 05 квітня 2014 року в розмірі 1 062,50 грн. (а.с. 41);

· за угодою на виконання робіт від 28 квітня 2014 року в розмірі 531 грн. (а.с. 42);

· за угодою на виконання робіт від 11 серпня 2014 року в розмірі 596 грн. (а.с. 51).

Також суд вважає обґрунтованими витрати позивача на обов'язкову повірку газового лічильника (а.с. 44) в розмірі 70,44 грн. та витрати, понесені ним після 08 грудня 2011 року на газове опалення будинку в осінньо-зимово-весняний період (щорічно з жовтня по квітень (включно)), оскільки такі витрати пов'язані з утримання будинку в належному стані, захисту спільного майна від дії низьких температур, різких перепадів температур, надмірної вологості тощо (а.с. 34-38, 53, 225). При цьому зі сплачених сум підлягають виключенню витрати на оплату вартості природного газу в теплу пору року, як безпідставні та витрати на оплату вартості природного газу під час проживання в будинку квартирантів. Розмір таких витрат становить 6 704,99 грн.

Що стосується решти витрат, то суд не вбачає підстав для їх стягнення, а саме:

· витрат на оплату вартості спожитої електроенергії - оскільки такі витрати не були необхідними для утримання та збереження спільного майна, зокрема не пов'язані з опаленням будинку в холодну пору року, не пов'язані з обслуговуванням усіх співвласників, споживання електроенергії в будинку здійснювалося виключно для потреб позивача та осіб, які з його дозволу користувалися житлом. При цьому, враховуючи щомісячний рівень споживання електроенергії, суд не вважає доведеним використання цих послуг виключно для охорони (освітлення) житлового приміщення від сторонніх осіб в нічний час;

· витрат на абонплату, плату за радіоточку та плату за телефонні розмови - оскільки такі витрати не є необхідними для утримання та збереження спільного майна, не пов'язані з обслуговуванням усіх співвласників, а здійснювалися виключно для особистих потреб позивача та осіб, які з його дозволу користувалися житлом. Наявність в будинку телефонного зв'язку та радіоточки не є обов'язковим обладнанням, необхідним для його функціонування, за заявою співвласників надання цих послуг може бути припинено повністю або призупинено на певний строк - на період невикористання з можливістю подальшого відновлення. Разом з тим суд враховує доводи відповідачки щодо відсутності у неї необхідності у стаціонарному телефоні, радіоточці та її бажання відмовитися від отримання таких послуг;

· витрат на виготовлення ксерокопій документів, витрат на проведення кадастрової зйомки земельної ділянки - оскільки такі витрати не мали обов'язкового характеру та не є витратами на управління, утримання та збереження спільного майна;

· витрат на сплату судового збору за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - оскільки такі витрати не є витратами на управління, утримання та збереження спільного майна, порядок їх розподілу встановлений нормами Цивільного процесуального кодексу України та вирішується під час розгляду конкретної справи;

· витрат на оплату послуг особи, яка здійснювала догляд за житлом та утримання тварин в будинку - оскільки такі витрати в повній мірі не належать до витрат на управління, утримання та збереження спільного майна та виходять за межі розумних. Разом з тим необхідність, наявність та розмір таких витрат не доведена належними та допустимими доказами, а надані в цій частині докази містять істотні суперечності та ґрунтуються на припущеннях (містять приблизні, середні та необґрунтовані розрахунки).

Що стосується обґрунтованих витрат на ремонт, придбання будівельних матеріалів та оплату вартості спожитого природного газу, які понесені позивачем до 09 грудня 2011 року, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу порушника (ст. 257 ЦК України, ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за винятком випадків, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, оскільки в цьому разі порушене право підлягає захисту (ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Судом з пояснень сторін та їх представників встановлено, що спір з приводу витрат на управління, утримання, збереження спільного майна між співвласниками будинку виник одразу ж після прийняття ними спадщини та обумовлений моментом понесення позивачем кожної з таких витрат.

Таким чином початок позовної давності по кожній з витрат обумовлений моментом її понесення стороною.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 двічі (06 червня 2014 року та 30 вересня 2014 року) звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, проте двічі з різних причин позов було залишено без розгляду та повернуто позивачу, що вказує на те, що позовна давність з врахуванням положень ст. 265 ЦК України не зупинялася та не переривалася.

Оскільки до Вознесенського міськрайонного суду з відповідним позовом ОСОБА_1 звернувся 09 грудня 2014 року, стороною відповідача в судовому засіданні заявлено про застосування позовної давності, а тому, враховуючи відсутність підстав для поновлення відповідних строків, обґрунтовані витрати, понесені до 09 грудня 2011 року не підлягають стягненню в зв'язку з пропуском позивачем позовної давності.

Таким чином загальний розмір доведених належними доказами та обґрунтованих витрат позивача на управління, утримання та збереження спільного майна складає 11 797,93 грн., а тому 1/2 частина цих витрат, які підлягають до стягнення складає 5 898,97 грн.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача згідно розміру задоволених вимог також підлягають стягненню й судові витрати, а саме 91,96 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення витрат на управління, утримання та збереження спільного майна - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 5 898 (п'ять тисяч вісімсот дев'яносто вісім) гривень 97 копійок витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, а також 91 (дев'яносто одну) гривню 96 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Вуїв