АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/6312/14 Головуючий у 1 - й інстанції: Сухомлінов С.М.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кравець В.А.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року по цивільній справі за позовом Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» про визнання правочину недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року позовні вимоги Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто на користь Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 100 000 грн. з кожного.

Стягнуто на користь Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 1000 грн. судових витрат з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права про визнання правочину недійсним.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду 1-ї інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» є необгрутованими та такими, що не узгоджуються з наявними в матеріалах справи доказами. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що померлим ОСОБА_8 позивачу було завдано збитків та/або позивач через укладення договору з померлим ОСОБА_8 втратив доходи в сумі 200 000 грн., які міг отримати за звичайних обставин. Також, при поданні позовної заяви позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки ст.16 ЦК України не встановлено такого способу захисту цивільних прав, як стягнення коштів за шкоду, яку фактично завдано не було. Крім того, позивачем пропущено, встановлений ст.1281 ЦК України, строк для пред'явлення вимог до спадкоємців померлого ОСОБА_8. Посилається також на те, що судом 1-ї інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні зустрічного позову про визнання правочину недійсним, оскільки рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20.03.2014 року встановлено, що в період з 20.12.2010 року по 15.05.2012 року ОСОБА_8 страждав на стійкий психічний розлад і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що вони є безпідставними, а рішення суду 1-ї інстанції повністю відповідає вимоги закону.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 22 лютого 2011 року між Приватним підприємством «Адвокатська компанія «Гарант Права» та ОСОБА_8 було укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого, виконавець зобов'язується надати замовнику юридичні послуги щодо усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 або позбавленні права користування даною квартирою інших осіб, зареєстрованих в ній. Замовник зобов'язується сплатити виконавцю грошову суму в розмірі 200 000 грн.

14 березня 2011 року між Приватним підприємством «Адвокатська компанія «Гарант Права» та ОСОБА_8 було укладено додаток до договору про надання юридичних послуг від 22.02.2011 року, яким сторони домовилися, що виконавець зобов'язується надати замовнику юридичні послуги щодо усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 або позбавленні права користування даною квартирою інших осіб, зареєстрованих в ній. А також здійснювати захист ОСОБА_8 в цивільній справі в якості відповідача за позовом ОСОБА_10 про захист честі гідності та ділової репутації, що знаходиться в провадженні Дарницького районного суду міста Києва.

На виконання умов даного договору між Приватним підприємством «Адвокатська компанія «Гарант Права» та ОСОБА_8 було підписано акти виконаних робіт від 07.03.2011 року, 14.03.2011 року, 16.03.2014 року, 23.03.2011 року, 29.03.2011 року, 10.05.2011 року, 17.05.2011 року, 02.06.2011 року, 06.06.2011 року, 23.06.2011 року, 04.07.2011 року, 01.07.2011 року, 18.07.2011 року, 06.09.2011 року, 21.11.2011 року, 01.02.2012 року, 03.04.2012 року, 14.05.2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

25 листопада 2013 року Приватне підприємство «Адвокатська компанія «Гарант Права» звернулось до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості.

Під час розгляду справи в суді 1-ї інстанції, представником Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» було подано клопотання про заміну первісного відповідача ОСОБА_8 належними відповідачами спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23.02.2015 року клопотання про заміну відповідача задоволено.

В подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулись до Дарницького районного суду міста Києва з зустрічним позовом до Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» та просили суд визнати недійсними договір про надання юридичних послуг, укладений 22 лютого 2011 року між Приватним підприємством «Адвокатська компанія «Гарант Права» та ОСОБА_8 та додаток до договору про надання юридичних послуг, укладений 14 березня 2011 року між Приватним підприємством «Адвокатська компанія «Гарант Права» та ОСОБА_8.

Задовольняючи позовні вимоги Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права», стягуючи на його користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 100 000 грн. з кожного, суд 1-ї інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є спадкоємцями померлого ОСОБА_8, а тому, в силу ст.1282 ЦК України, зобов'язані задовольнити вимоги кредитора.

Проте, з такими висновками суду 1-ї інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

За правилами ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов᾽язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов᾽язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Так, з наявної в матеріалах справи довідки Першої Київської державної нотаріальної контори від 21.05.2013 року вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20.03.2015 року заповіт ОСОБА_8, складений 20.12.2010 року на користь ОСОБА_11 та заповіт ОСОБА_8, складений 15.05.2012 року на користь ОСОБА_12 визнано недійсними.

З листа Першої Київської державної нотаріальної контори від жовтня 2015 року вбачається, що станом на 22 жовтня 2015 року свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлого не видавались.

За змістом ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Отже, законодавцем визначена особиста відповідальність кожного окремого спадкоємця саме в межах вартості спадкового майна.

Відповідно до вимог ч.ч.2, 3 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості з спадкоємців ОСОБА_8 ОСОБА_8 ОСОБА_13, ОСОБА_6, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, яке саме майно є спадковим після смерті ОСОБА_8, не надав відомостей про визначення вартості спадкового майна, отриманого у спадщину відповідачами. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач звертався безпосередньо до спадкоємців боржника із вимогою про погашення суми боргу, а останні у свою чергу відмовилися погасити суму боргу в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

З клопотанням про витребування вказаних доказів, у випадку, якщо є трудності з їх отриманням, представник позивача ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не звертався.

Суд 1-ї інстанції на вищенаведені вимоги закону уваги не звернув та при відсутності доказів щодо переліку спадкового майна та його вартості, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 100 000 грн. з кожного на користь Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права».

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 100 000 грн. з кожного на користь Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Відмовляючи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в задоволені позовних вимог до Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» про визнання правочину недійсним суд 1-ї інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необгрутованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому правових підстав для їх задоволення немає.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів на в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З договору про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додатку до даного договору від 14 березня 2011 року вбачається, що вони підписані сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при їх укладанні. Належних та допустимих доказів того, що Приватне підприємство «Адвокатська компанія «Гарант Права» та/або ОСОБА_8 в момент підписання даних договорів було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого та законного висновку про те, що підстав для визнання недійсними договору про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додатку до даного договору від 14 березня 2011 року немає.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання договору про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додатку до даного договору від 14 березня 2011 року недійсними з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, суд першої інтонації обґрунтовано послався на те, що позивачі по зустрічному позову не надали суду незаперечних доказів того, що станом на день укладення договору та додатку до договору ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20.03.2014 року встановлено, що в період з 20.12.2010 року по 15.05.2012 року ОСОБА_8 страждав на стійкий психічний розлад і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому є всі правові підстави для визнання договору про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додатку до даного договору від 14 березня 2011 року недійсними, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки здатність фізичної особи розуміти значення своїх дій та керувати ними визначається на момент укладення конкретного правочину, так як психічний та психологічний стан особи в подальшому може змінюватися.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20.03.2015 року встановлено, що за висновками акту амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №1063 від 30.12.2013 року в період укладення та посвідчення заповітів 20.12.2010 року та 15.05.2012 року ОСОБА_8 страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Органічного ураження головного мозку складного ґенезу(судинно-атрофічно-інтоксикаційного) з психоорганічним синдромом і параноїчними включеннями» (згідно Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду: F07.9) і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З наданої до апеляційного суду копії акту амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №1063 від 30.12.2013 року вбачається, що під час проведення судово-психіатричної експертизи досліджувалася наявність психічних розладів у ОСОБА_8 лише у період укладення та посвідчення заповітів 20.12.2010 року та 15.05.2012 року. Зі змісту даного акту не вбачається, що експертною комісією досліджувалося питання про те, чи страждав ОСОБА_8 на стійкий хронічний психічний розлад саме на час укладення та підписання договору про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додатку до даного договору від 14 березня 2011 року.

У відповідності до ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

В силу ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі п.2 ч.1 ст.145 ЦПК України для визначення психічного стану особи призначення експертизи є обов'язковим.

Судом 1-ї інстанції та судом апеляційної інстанції роз'яснено представнику ОСОБА_3 та ОСОБА_6 його право на звернення до суду з клопотанням про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи з метою встановлення психічного стану ОСОБА_8 на час укладення та підписання договору про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додатку до даного договору від 14 березня 2011 року. Проте, від призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи представник ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відмовився.

Оскільки без проведення спеціальних досліджень та відповідних висновків експертів неможливо встановити чи розумів значення своїх дій та чи міг керувати ними ОСОБА_8 на момент укладання оспорюваних договорів, а представник ОСОБА_3 та ОСОБА_6 пояснив, що не вбачає підстав для призначення у даній справі посмертної психіатричної експертизи ОСОБА_8, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку, що доводи зустрічного позову про те, що ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати на час укладення договору про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додатку до даного договору від 14 березня 2011 року не підтверджені належними доказами.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» про визнання правочину недійсним є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правових підстав для скасування рішення суду в цій частині немає.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає скасуванню і рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 1000 грн. судових витрат з кожного на користь Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права», так як в задоволенні позову Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» апеляційним судом відмовлено.

Керуючись ст.ст. 1261, 1269, 1282 ЦК України, ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 100 000 грн. з кожного на користь Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» та в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: