Справа № 463/6471/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/3021/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Гранула» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку видачі трудової книжки, -

встановила:

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року у задоволені вказаному вище позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що рішення районного суду винесене внаслідок порушення судом норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають матеріалам справи. Зокрема, апелянт посилається на те, що судом не взято до уваги те, що в наказі відповідача від 07 жовтня 2013 року датою звільнення зазначено 30 листопада 2011 року, а відтак між датою звільнення та видачі наказу і трудової книжки пройшло два роки, а тому є очевидним факт затримки видачі трудової книжки.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу на підтримання апеляційної скарги, вивчивши обставини та матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлено, що в грудні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та з уточненням вимог просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки 131 148 грн.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 07 жовтня 2013 року звернувся до відповідача про звільнення з роботи за власним бажанням. В той же день йому було вручено трудову книжку, копію наказу про звільнення. Однак в наказі від 07.10.2013 р. було зазначено дату його звільнення - 30 листопада 2011 року. Посилаючись на те, що з 30.11.2011 року до 07.10.2013 р. була затримка трудової книжки просив задовольнити його вимоги.

Відмовляючи у задоволені вимог районний суд виходив з того, що позивачем не представлено доказів затримки видачі йому трудової книжки.

Однак з таким висновком районного суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Однак повністю зазначеним вимогам закону рішення районного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Порядок видачі трудової книжки у разі звільнення працівника регулює ст. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 р. Відповідно до даної статті власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10

Встановлено, що відповідно до заяви позивача від 01.06.2007 р. наказом № 14 від 01 червня 2007 року позивач був прийнятий на роботу у ТзОВ «Виробничо-комерційне підприємство «Гранула» на посаду заступника директора з 01 червня 2007 року (а.с.2, 39).

01 червня 2007 року між директором ТзОВ «ВКП «Гранула» ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір, який регулює трудові відносини щодо виконання позивачем обов'язків заступника директора (а.с.4).

Відповідно до наказу № 01 від 07 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з 30 листопада 2011 року.

Підставою видання наказу, як зазначено в наказі, є заява позивача (а.с.43).

Відповідно до заяви ОСОБА_2, яка датована 16 вересня 2013 року, останній просив звільнити його за власним бажанням з 07 жовтня 2013 року (а.с.44).

Встановлено, що не заперечували сторони, наказ про звільнення був виданий 07 жовтня 2013 року і в цей же день позивачу була видана трудова книжка із внесеним до неї записом про звільнення, що відповідав наказу.

У відповідності до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 234 зазначеного Кодексу у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

За змістом цих норм для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Відтак, знаючи про наказ відповідача від 07.10.2013 року № 01 щодо звільнення з 30 листопада 2011 року та отримавши в день видачі наказу про звільнення трудову книжку із занесенням в трудову книжку запису про звільнення, позивач звернувся до суду лише 04 грудня 2014 року, тобто майже через рік і два місяці, незважаючи на те, що в нього була об'єктивна можливість для звернення у встановлений законом строк і він знав про порушення його прав.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав.

Зі змісту п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відтак, з урахуванням того, що позивачем позовні вимоги заявлено з пропуском строку позовної давності і підстави для поновлення цього строку відсутні, а тому у задоволені позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволені вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий : Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.