Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 1 квітня 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І.,суддів: за участю представника позивача Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., Пушкарьової К.В.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 грудня 2014 року, в с т а н о в и л а:У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 25 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № ROZ0G100000748, відповідно до п. 7.1 якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 12 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних, із кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 22 липня 2027 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 липня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 66,10 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Додатковою угодою № 1 від 22 листопада 2012 року змінено п. 7.1 кредитного договору в частині суми наданого кредиту та зазначено, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 12 318,20 доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості та у розмірі 2718,20 доларів США на оплату страхових платежів зі сплатою 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця у період оплати, а також винагород за резервування ресурсів та проведення додаткового моніторингу. Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 9 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 10 625,16 доларів США , з яких: 9411,68 доларів США - сума непогашеного кредиту, 635,42 доларів США - заборгованість за відсотками, 19,20 доларів США - заборгованість за комісією, 32,84 долари США - пеня, 21,06 долар США - штраф (фіксована частина) та 504,96 центів США - штраф (процентна складова), позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 2 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.Відмовляючи у задоволенні позову у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки позичальник одержав кредит в іноземній валюті, на забезпечення його виконання передав в іпотеку житловий будинок, загальна площа якого не перевищує 250 кв. м, вказане нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника, іншого житла у нього не має, тому звернення стягнення на нього не може бути проведене відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 ст. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна плоша його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Вирішуючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди не врахували, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону примусового (відчуження майна без згоди власника) нерухомого житлового майна, а також, що за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на належне відповідачам майно таке стягнення підлягає зупиненню в порядку, визначеному ст. 217 ЦПК України, на час дії Закону, за наявності наступних обставин: іпотечне майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Отже, чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання. Таким чином, суди дійшли помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період чинності цього Закону. Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. ЄвтушенкоСудді: П.О. Гвоздик І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік