АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/5460/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1760/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючого - судді Фанди В.П.,

суддів : Купельського А.В., Спірідонової Т.В.,

при секретарі: Лапко Ю.В.

за участі: ОСОБА_1 і представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 і представника ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року та на додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, стягнення коштів, розподілу майна та визнання права спільної власності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, колегія суддів

встановила

У березні 2014 року позивач звертаючись до суду з позовом, просила встановити факт спільного проживання з 1994 року однією сім'ю із відповідачем в ході якого в них народилися син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н.. З січні 2013 року відповідач не допускає її із дітьми до даного будинку, чинить перешкоди. Просить розподілити майно набуте у період спільного проживання, визнавши їх співвласниками двох кімнатної та трьох кімнатної квартир, виробничого приміщення по АДРЕСА_1 в м. Хмельницькому. Просила розподілити даний житловий будинок, залишивши у її власності трьохкімнатну квартиру; виділити їй у власність частку у виробничому приміщенні на першому поверсі будинку; збільшити їй частку в спірному майні в рахунок їх неповнолітнього сина ОСОБА_6. В подальшому позивач змінила позовні вимоги, просила стягнути на її користь з відповідача використані власні кошти на будівництво будинку (495 630 грн.), отримані із продажу її земельної ділянки та позичені у мами; виділити їй ? частку від суми 2 100 000 грн.; враховуючи інтереси неповнолітнього ОСОБА_7, стягнути із відповідача ? з його частки 1 050 000 грн., а саме 262 500 грн..

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 495 630 грн. використаних на будівництво, з яких 25 830 грн. виручених з продажі земельної ділянки та 9 630 грн. позичених на будівництво. Виділено ? частки в сумі 1 050 000 грн. з коштів спільної сумісної власності з суми

____________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Продан Б.Г.

Доповідач - Фанда В.П. Категорія : 5

2 100 000 грн. та ? частки в сумі 262 500 грн. на користь неповнолітнього ОСОБА_6 частки ОСОБА_1 з суми 1 050 000 грн.. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2015 року відмовлено в задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 30 вересня 2015 року встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в період з 1994 року по 2013 рік включно.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду та додатковим рішенням відповідач подав апеляційні скарги, посилається на порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просить їх скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Зазначає, що судом не зазначено жодного доказу на встановлення факту сумісного проживання; судом застосовано ст. 60 СК України, яка не регулює дані правовідносини, так як сторони не перебували у офіційному шлюбі; безпідставно було збільшено частку позивача. Судом безпідставно постановлено додаткове рішення про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, оскільки воно постановлене за межами позовних вимог.

Апелянт ОСОБА_1 на перегляд справи не з'явився, належним чином повідомлений про день, час і місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник апелянта ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційних скарг, вважає, що їх слід задовольнити з підстав вказаних у них, оскільки жодна із позовних вимог не доводиться доказами. Вказав, що спірна будівля була приміщенням колишнього свинарника, яка була придбана позивачем та ще двома особами, які самовільно переобладнують її у житлове приміщення, будівля не прийнята до експлуатації. Заперечив наявність у відповідача спільних дітей з позивачем.

ОСОБА_3, її представник з апеляційними скаргами не погодилися вважають, що в їх задоволені слід відмовити. Представник позивача ОСОБА_10 вказала, що позичення коштів у матері позивачки на будівництво спірної будівлі підтверджується оригіналами долучених до справи розписок. Представник визнала, що: спірна будівля є самочинним будівництвом; розрахунок її вартості визначено позивачем з врахуванням цін на таке житло; відсутнє рішення суду про стягнення аліментів з відповідача на користь неповнолітнього ОСОБА_6.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам дане рішення не відповідає.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування, зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, в тому числі є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Вирішуючи спір, суд вважав доведеним вимоги позивача про те, що будівля по АДРЕСА_1 у м. Хмельницькому є спільним майном сторін, тому на користь позивача стягнув грошову компенсацію її частки у цьому майні. При цьому суд зазначив, що доказами, які такий висновок доводять є: покази дані позивачем у судовому засіданні та витяги про реєстрацію права власності.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він вчинений без всебічного, повного, об'єктивного з'ясування обставин справи; не відповідає фактичним обставинам справи, а також судом не застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Перш за все колегія суддів звертає увагу на те, що позивач була присутня лише на попередньому розгляді справи, пояснень по суті позовних вимог не давала, а копії витягу з реєстру прав власності на спірне майно у матеріалах справи відсутні, так як вони не долучалися як при подачі позовної заяви, так і в ході розгляду справи.

Позивачем заявлено позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем без шлюбу з 1994 року по 2013 рік, для поділу спільного майна - будівлі по АДРЕСА_1 у м. Хмельницькому, набутої у 2007 році, тобто у період дії Сімейного Кодексу України. Не ставиться позивачем питання про поділ якогось майна, яке набуто було у період дії КпШС України.

Статтею 17 Закону України «Про власність» (втратив чинність 27.04.07 року) встановлено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою

угодою між ними.

Аналогічно регулює правовідносини і стаття 74 СК України відповідно до якої, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно (п.20 постанови №11 Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.07 року).

Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється.

У позовній заяві наявне лише загальне посилання позивача на таке проживання, а у матеріалах справи відсутні докази того, що: між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю; сторони не перебували у офіційному шлюбі з іншою особою; набуття спірного майна саме сторонами, а не іншими особами; сторони спільно проживали однією сім'єю саме у період набуття спірної будівлі.

Відсутність таких та інших доказів, у відповідності зі ст.303 ЦПК України, перешкоджає суду дійти висновку про наявність підстав для задоволення вимог у цій частині.

До матеріалів справи позивач долучила ксерокопію свідоцтва про народження сина ОСОБА_5,1994 р. н., батьком якого записано ОСОБА_12, тобто особа яка не є відповідачем у справі, тому колегія суддів не бере до уваги дану обставину на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім'єю.

Відповідно до ксерокопії свідоцтва про народження сина ОСОБА_6,2001 р. н., батьком записано ОСОБА_1. Разом з цим, сам по собі факт наявності спільної дитини у сторін не є достатнім доказом спільного проживання однією сім'єю протягом вказаного строку, в тому числі і на час набуття спірної будівлі.

Представники сторін визнали, що відсутнє рішення суду, яким стягнуто з відповідача на користь позивача аліментів на ОСОБА_6,2001 р. н..

Із долученої до позовної заяви довідки ТОВ «Рембудсервіс» від 01.11.13 року слідує, що позивач разом з двома синами проживала у гуртожитку по АДРЕСА_2 м. Хмельницькому, що не доводить позовні вимоги щодо спільного проживання сторін як чоловіка та жінки.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У суді першої інстанції інтереси позивача представляв фаховий адвокат. Відповідач на розгляд справи у суді першої інстанції не з»явився, що не звільняло позивача, його представника від обов'язку надання суду відповідних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, в тому числі і про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Колегією суддів на апеляційному перегляді рішення суду роз'яснено представникам сторін, які є фаховими адвокатами, вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України, щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, здійсненню їх прав.

Однак ні представник позивача, ні представник відповідача не заявили відповідних клопотань про витребування доказів на підтвердження (спростування) підстав позову, а суд позбавлений процесуальним кодексом таке вчиняти за власною ініціативою.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, тому слід відмовити у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю за їх недоведеністю.

Встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України пов'язується з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені (постанова Верховного Суду України від 7 листопада 2011 року N 6-44цс11).

З врахуванням відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, колегія суддів не вбачає підстав для розподілу спірної будівлі (чи стягнення компенсації), оскільки позивач не довела придбання її у період спільного проживання та за спільні кошти.

Крім цього, у будь-якому разі позовні вимоги щодо розподілу спірної будівлі (чи стягнення компенсації) не підлягають задоволенню, так як дана господарська будівля (свинарник) самовільно перебудована під житлове приміщення (другий поверх) та під виробниче приміщення (перший поверх), до експлуатації не приймалася, що не оспорювалося представниками.

При цьому колегія суддів враховує, у відповідності із ч.1 ст.11 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Самочинне проведення перебудови приміщення свинарника у житлове та виробниче приміщення не породжує будь-яких прав на нього та не підлягає захисту у судовому порядку. У даному випадку не має підстав і до застосування аналогії.

Позивачем ставилися вимоги щодо стягнення з відповідача власних коштів (отриманих від продажу земельної ділянки та позичених коштів у матері), які були, за позицією позивача, передані відповідачу на будівництво спірної будівлі.

У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції взагалі не мотивував з яких підстав задоволено вимоги у цій частині.

Як вбачається із договору купівлі-продажу земельної ділянки, позивач 04.10.07 року продала належні їй 0,10 га земельної ділянки. Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ці кошти від продажу земельної ділянки були передані відповідачеві для спільного будівництва спірної будівлі.

Даючи оцінку позовним вимогам у цій частині, колегія суддів виходить із вимог ч.4 ст.60 ЦПК України, у відповідності із якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому підстав для задоволення таких вимог не вбачається.

У матеріалах справи наявні оригінали трьох розписок від 20.08.08 року, від 20.12.08 року, від 15.05.09 року про отримання позивачем коштів, загальна сума яких стягнута з відповідача судом першої інстанції. Підстави у відповідності із якими задоволено позовні вимоги у цій частині суд першої інстанції також не мотивував взагалі.

Оригінали розписок позивач долучив до позовної заяви.

Даючи оцінку позовним вимогам у цій частині, колегія суддів бере до уваги, що відповідно до вказаних розписок саме позивач є особою, яка отримувала кошти у позику, а наявність у позичальника таких розписок свідчить про відсутність у нього зобов'язань перед позикодавцем.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що кошти за даними розписками були передані відповідачеві для спільного будівництва спірної будівлі.

Крім того, як слідує із позовної заяви, позивач фактично звернулася з такими вимогами в інтересах позикодавця, оскільки тільки вона вправі вимагати повернення коштів за вказаними розписками. Однак позикодавець ОСОБА_13 не уповноважувала позивача (позичальника) звертатися з позовом у її інтересах до відповідача щодо повернення позичених коштів.

Вищевказані обставини вказують також на недоведеність позивачем позовних вимог у цій частині, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення суду слід скасувати з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відповідності з ст.88 ЦПК України на позивача покладаються витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року та додаткове рішення цього суду від 30 вересня 2015 року.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, про стягнення коштів, розподіл спільного майна, стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні.

Стягнути з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 1190,05 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: підпис Судді: підписи

З оригіналом згідно : суддя апеляційного суду В.П. Фанда