Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/340/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грищенко М. В.
Категорія 19 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на виконання грошового зобов'язання та відшкодування за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з урахуванням встановленого рівня інфляції, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Зазначав, що 27 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до якого остання одержала у нього в позику кошти в сумі 10 000 грн., які зобов'язувалась повернути до 30.12.2014 року. На підтвердження виконання грошових зобов'язань ОСОБА_2 надала йому письмову розписку. Проте взяті на себе зобов'язання ОСОБА_2 не виконує, кошти не повернула.

Оскільки ОСОБА_2 свої зобов'язання по поверненню позики не виконала, то вона відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України зобов'язана сплатити йому суму боргу з врахуванням індексу інфляції за період прострочення повернення боргу, а саме з вересня 2014 року по травень 2015 року, що в загальній сумі становить 14 560 грн.

Також ОСОБА_1 подав до суду заяву про стягнення з ОСОБА_2 додатково коштів в сумі 3500 грн. як позики, що були ним витрачені на лікування останньої.

За наведених обставин, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь кошти в сумі 14 560 грн., з яких 10 000 грн. борг за договором позики та 4560 грн., як відшкодування за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з урахуванням встановленого рівня інфляції, а також 3500 грн. витрачених ним на лікування останньої, як позики.

Заочним рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 10 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема зазначає, що суд не звернув уваги на зміст боргової розписки ОСОБА_2, з якої вбачається, що кошти надаються на нескінчений строк і їх походження витікає з доларового еквіваленту. Також вказує, що відповідачка не надала жодних доказів на підтвердження повернення позичених коштів, як-то заявляла в судовому засіданні.

Крім того, суд не задовольнив його клопотання про допит свідків, які могли б підтвердити, що відповідачці ще до проведення їй операції передав у позику кошти в сумі 3500 грн.. Вказане, на думку позивача, призвело до неправильного вирішення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, 27 серпня 2014 року відповідно до письмової розписки ОСОБА_2 одержала у ОСОБА_1 у позику кошти в сумі 10 000 грн. (а.с.28).

Доказів про повернення будь-якої суми позики відповідачем ОСОБА_2 суду не надано.

Оскільки доведено, що ОСОБА_2 27.08.2014 року отримала від ОСОБА_1 за договором позики 10 000 грн., які нею повернуті не були., то висновок суду про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині стягнення 10 000 грн. за договором позики є правильним.

Обгрунтовуючи позов про покладення на відповідачку обов'язку про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, а саме за період з вересня 2014 року по травень 2015 року, позивач посилався на те, що відповідно до наданої відповідачем розписки визначено строк повернення позики, яким є 30.12.2014 року.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Тобто, відповідальність боржника за даною нормою закону настає у разі прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідачем ОСОБА_2 у наданих суду письмових запереченнях на позов факт погодження нею терміну повернення позики не визнається. При цьому, як встановив суд та доведено матеріалами справи, запис у письмовій розписці, що стосується терміну повернення позики, був вчинений позивачем ОСОБА_1 після підпису ОСОБА_2 та не був погоджений з останньою.

Вказані обставини фактично визнані позивачем в ході судового розгляду даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, строк (термін) виконання боржником ОСОБА_2 обов'язку по поверненню позики встановлений не був.

Доказів про пред'явлення до ОСОБА_2 вимоги про повернення суми позики до подання даного позову до суду відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України позивачем суду не надано та такі в матеріалах справи відсутні.

Встановивши, що строк повернення позики не встановлений, вимог до відповідача про повернення суми позики до подання даного позову до суду позивачем не було пред'явлено, суд першої інстанції обґрунтовано визнав про відсутність підстав для застосування положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати відповідачем суми боргу з урахуванням індексу інфляції, як-то вимагав позивач (за період до подання ним позову).

Також, є правильним висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідачки коштів у сумі 3500 грн, які ніби-то були передані їй в позику крім переданих 10 000 грн., з огляду на наступне.

Так, отримання від позивача суми коштів у розмірі 3500 грн. відповідачкою не визнається.

Письмової розписки або іншого документа про одержання відповідачкою у позику 3500 грн. позивачем суду не надано, і такі документи, як визнав останній, відсутні.

Обгрунтовуючи передачу цих коштів позивач посилався на те, що дані обставини можуть бути підтверджені свідченнями свідків.

Проте, за змістом ст.ст. 1047, 1051 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Встановивши, що факт передачі відповідачці у позику коштів в сумі 3500 гривень позивачем не підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема письмовою розпискою або іншим документом, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог. При цьому, суд також обгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивача про допит свідків для підтвердження факту передачі грошей у позику, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження зазначеного факту, тобто факту одержання позичальником від позикодавця відповідної суми грошей.

Відтак доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про допит свідків на правильність висновку суду у зазначеній частині не впливають та є безпідставними.

Разом з тим, не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка безпідставно вказала, що частину позичених коштів у розмірі 3800 грн. вона повернула, оскільки суд при вирішенні позову ці обставини не взяв до уваги, стягнувши з останньої на користь позивача всю суму позики 10 000грн., зазначеної у письмовій розписці.

Інші доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, а саме про те, що суд не звернув уваги на зміст боргової розписки ОСОБА_2, з якої вбачається, що кошти надаються на нескінчений строк і походження коштів витікає з доларового еквіваленту, не свідчать про неправильність висновків суду та не мають правового значення при вирішенні даного позову.

Тобто, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні, а тому рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити .

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді