Категорія: 54 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А. А.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Антонюк К.І.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Буйволенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ківерцівського медичного коледжу про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2014 року,

установила:

30 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 09 липня 1991 року він працював в Ківерцівському медичному коледжі на посаді викладача гігієни (основ екології та профілактичної медицини). Наказом директора Ківерцівського медичного коледжу №100-ос від 27 серпня 2014 року його було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України.

Своє звільнення ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки заява про звільнення за власним бажанням була написана ним 13 березня 2014 року під тиском директора коледжу, а крім того 20 серпня 2014 року він відкликав вищевказану заяву, надіславши відповідачу поштою іншу заяву про анулювання попередньої заяви.

Позивач також зазначив, що з 26 серпня по 13 вересня 2014 року включно він перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» і лише 15 вересня 2014 року був ознайомлений з наказом про звільнення з роботи.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач просив суд поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 серпня 2014 року і по день поновлення на роботі.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати вищевказане заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

В ході апеляційного розгляду даної справи позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній підстав, тоді як представник відповідача просила відхилити апеляційну скаргу з огляду на безпідставність наведених у них доводів та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, відмовляючи в позові про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив виключно із того, що наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи ним не оспорюється, є чинним, оскільки не скасований та не визнаний судом незаконним, а отже відсутні підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, і це об'єктивно підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що 09 липня 1991 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду викладача гігієни в Ківерцівське медучилище, згодом перейменоване в Ківерцівський медичний коледж (а.с.5).

Наказом директора Ківерцівського медичного коледжу №100-ос від 27 серпня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.2).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Разом з тим, згідно з ч.2 цієї статті, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як вбачається з досліджених в ході апеляційного розгляду справи журналів реєстрації заяв працівників, 20 червня 2014 року ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення за власним бажанням, у якій останній просив звільнити його з займаної посади з 01 липня 2014 року без зазначення будь-яких причин (а.с.18).

Однак, того ж дня позивачем було подано також заяву про надання чергової щорічної відпустки, і наказом директора Ківерцівського медичного коледжу № 67-в від 26 червня 2014 року ОСОБА_1 було надано основну щорічну відпустку тривалістю 56 календарних днів з 01 липня по 26 серпня 2014 року.

Як вбачається з листка непрацездатності (а.с.4) з 26 серпня по 13 вересня 2014 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні.

Представником відповідача не заперечується й той факт, що після закінчення лікування позивач звертався до адміністрації коледжу з заявами про оплату листка непрацездатності, встановлення йому педагогічного навантаження.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, 20 серпня 2014 року позивач надіслав відповідачу поштою заяву про відкликання раніше поданої ним заяви про звільнення і згідно поштового повідомлення ця заяви була отримана відповідальним працівником Ківерцівського медичного коледжу 22 червня 2014 року (а.с. 6, 7).

На думку колегії суддів, наведені вище обставини переконливо свідчать про те, що незважаючи на подану заяву про звільнення позивач в подальшому не мав наміру залишати місце роботи і більше не вимагав розірвання трудового договору, а навпаки наполягав на продовженні трудових відносин.

Судом також встановлено, і це не заперечується представником відповідача, що в період відпустки позивача на місце останнього іншої особи в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації запрошено не було.

Таким чином, звільнивши позивача 27 серпня 2014 року з займаної посади за власним бажанням, відповідач тим самим порушив вимоги ст.38 КЗпП України.

Однак, суд першої інстанції взагалі не дослідив та не перевірив наведені вище обставини, обмежившись лише констатацією того факту, що наказ про звільнення позивача не скасований та не визнаний судом недійсним, у зв'язку з чим безпідставно відмовив позивачу в поновленні на роботі.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права та внаслідок істотної неповноти з'ясування обставин, що мають значення для справи, то воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

І оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи незаконно, то колегія суддів вважає, що він підлягає поновленню на попереднє місце праці - посаду викладача Ківерцівського медичного коледжу з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При обчисленні розміру середнього заробітку позивача колегія суддів у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, виходить із того, що в місяці, який передував звільненню (липень 2014 року), ОСОБА_1 не працював (перебував у відпустці), а згідно розрахункових листів (а.с.3) заробітна плата останнього в травні та червні 2014 року становила 3046 грн. 61 коп. в місць при відпрацьованих 19 робочих днях в кожному місяця.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить 160 грн. 35 коп. (3046 грн. 61 коп. х 2 : 38 роб. н. = 160 грн.35 коп./день).

За період вимушеного прогулу з 27 серпня 2014 року по день ухвалення даного судового рішення (114 робочих днів) середній заробіток позивача складає 18279 грн. 90 коп. і дану суму коштів суд стягує з Ківерцівського медичного коледжу на користь ОСОБА_1

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, колегія суддів у відповідності з вимогами ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України стягує з Ківерцівського медичного коледжу в дохід держави 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору, виходячи з того, що судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 як немайнового (про поновлення на роботі) так і майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2014 року в даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Ківерцівського медичного коледжу про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді викладача гігієни Ківерцівського медичного коледжу з 27 серпня 2014 року.

Стягнути з Ківерцівського медичного коледжу на користь ОСОБА_1 18279 (вісімнадцять тисяч двісті сімдесят дев'ять) грн. 90 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення апеляційного суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допустити до негайного виконання.

Стягнути з Ківерцівського медичного коледжу в дохід держави 730 (сімсот тридцять) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді