Справа № 758/7314/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ларіонової Н. М. ,

при секретарі - Матіос А. Ю., Ткаченко (Малявко) І.І.,

за участю представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

представника відповідача Мельника О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4, інтереси якої представлені ОСОБА_5, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Автофінанс» (далі ТОВ «ЛК «Автофінанс») про захист прав споживачів, визнання недійсними пунктів договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, в порядку захисту прав споживача, просить визнати несправедливими по відношенню до споживача положення підпункту 1 пункту 8.2.1 та положення пункту 10.11 договору фінансового лізінгу № 01/14-00570, укладеного між позивачем та відповідачем 18.11.2014 р., визнати їх недійсними з моменту укладення договору, а також стягнути з відповідача сплачені позивачем кошти за цим договором і розмірі 18 400,0 грн.

Позов мотивований тим, що 18.11.2014 р. між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія "АВТОФІНАНС" укладено договір фінансового лізингу №01/14-00570, за умовами якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль «Skoda Fabia універсал») у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до підпункту 3.2.1. пункту 3.2. Договору позивач зобов'язаний до отримання предмету лізингу сплатити передбачений Договором перший лізинговий платіж, який згідно з підпунктом 8.2.1. пункту 8.2. складається із: 1) комісійної винагороди відповідача за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору у розмірі 10 % від вартості Предмета Лізингу (сума даної комісії складає 18 400,00 грн.); 2) авансу ціни предмета лізингу у розмірі 50 % від вартості предмета лізингу; 3) комісійної винагороди відповідача за передачу предмета лізингу у розмірі 3 % від вартості предмета лізингу. На виконання вищевказаного пункту Договору квитанцією №336/358 від 18.11.2014 р. позивачем сплачено комісійну винагороду відповідачу за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору у розмірі 18 400,0 грн. 01 грудня 2014 року позивач виявила бажання розірвати Договір та, керуючись пунктом 10.13. Договору, звернулась до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів та зазначила особисті банківські реквізити для безготівкового переказу. 15 грудня 2014 року відповідач повідомив позивача про результати розгляду заяви шляхом направлення на адресу останнього листа, зазначивши, що сплачені Позивачем грошові кошти у розмірі 18 400,00 грн. - це комісія за організацію і відповідно до статті 10 п. 10.11 Договору не повертається . Також, відповідач повідомив, що на підставі поданої заяви Договір вважається розірваним з 01.12.2014 р. Але такі дії відповідача щодо неможливості повернення сплачених грошових коштів вважає такими, що порушують ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки ця сума не відноситься до сум, які включають в себе лізингові платежі. Крім того, позивач вважає, що вказаний пп.1 п. 8.2.1 договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач нічим не обгурнтував співрозмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім цього, умова договору про неповернення цього платежу у випадках розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоду у вигляді неповернених сплачених коштів у розмірі 18 400, 00 грн. Тому такий платіж не є витратими лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Крім цього, позивач вважає, що п. 10.11 Договору повинний бути визнаний недійсним на підставі п. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного Кодексу України, як такий що суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. З ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Так, відповідно до п. 10.11 при розірванні вищевказаного Договору комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. Згідо з п. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно п.п. 5, 6 ст. 18 Закон України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні, або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Пункт 10.11 Договору, прямо суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». А саме, несправедливою є умова про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника). Крім того, положення п. 10.11. Договору передбачає, що у випадку розірвання даного Договору Позивачем до сплати останнім на рахунок Відповідача авансового платежу. Відповідач повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Позивачу не повертається. Визначення поняття «авансовий платіж» Договором не передбачено, тому не можливо встановити, що включає в себе авансовий платіж і яким чином нараховується. Згідно визначень наданих у Договорі, аванс - це сума, яка відшкодовує частину вартості Предмета Лізингу, в розмірі вказаному в Додатку № 1 до даного Договору, сплачена Позивачем на рахунок Відповідача до дати передачі Предмета Лізингу. Позивач не сплачував аванс за Предмет Лізингу, тобто відповідно до п. 10.11. Договору має право на повернення сплачених грошових коштів за вирахуванням штрафу у розмірі 30% від сплаченої суми авансових платежів. Проте, положення щодо штрафу є незрозумілим, штраф неможливо вирахувати, оскільки авансові платежі взагалі не сплачувались. Крім цього, у першому реченні п. 10.11. Договору передбачено, що сплачені грошові кошти повертаються Відповідачем, а у наступному реченні сказано, що комісія за організацію даного Договору Позивачу не повертається. З урахуванням того, що авансовий платіж не сплачується, комісія за організацію Договору не повертається, не зрозумілим є те, які ж сплачені грошові кошти повертатимуться. Оскільки, Позивач виявив бажання розірвати Договір до сплати авансового платежу, сплатив тільки комісію за організацію Договору, тому відповідно до п. 10.11. Договору має право на повернення сплачених ним коштів. Таким чином, друге речення пункту 10.11. Договору суперечить першому, а отже має бути визнане недійсним. Також, укладений між сторонами Договір, зокрема Розділ 10, взагалі не містить положень про відповідальність Відповідача у випадку невиконання ним своїх зобов'язань, що є несправедливим по відношенню до Позивача як до споживача. Згідно п. 2 ч. З ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача га одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідно до ч. 5 та 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. На підстави ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, що регулюють підстави недійсності правочинів, просить визнати недійсними п.8.2.1 та 10.11 Договору та, на підставі ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, як наслідок недійсності правочину, просить стягнути сплачену позивачем суму в розмірі 18 400,0 грн.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали позов в повному обсязі та дали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Представник позивача ОСОБА_1 додав, що позивач розірвала укладений з відповідачем договір добровільно, подавши заяву після того, як прочитала в мережі Інтернет про можливі шахрайські дії з боку відповідача. Зі вказаним позовом позивач звернулася через 7 місяців після розірвання договору, оскільки тільки в тоді отримала правову допомогу.Також подав додаткові письмові пояснення, згідно яких внесення позивачем суми у розмірі 18 400,0 грн. відбувалося на виконання умов п.п. 8.2.1. Договору, а саме: 18.11.2014 р. Позивачем сплачено Комісійну винагороду Відповідачу за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору у розмірі 10 % від вартості Предмета Лізингу. Але «Комісія за Організацію» не може входити до Першого лізингового платежу як визначено у пункті 8.2.1. Договору. Наполягає на тому, що платіж, який внесений позивачем, не підпадає під визначення жодного з підпунктів ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Положення підпункту 1 пункту 8.2.1. Договору є несправедливим по відношенню до Позивача та має бути визнане недійсним з моменту укладення Договору. У зв'язку з розірванням договору 01.12.2014 р. Позивач вимагає повернення сплачених нею коштів у якості комісійної винагороди. Вказує на невідповідність пункту 10.11, яким обґрунтовує представник відповідача неповернення сплачених позивачем коштів ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить двозначні, незрозумілі положення, які неможливо застосувати, а також позбавляє Позивача повернути сплачені ним кошти, а також п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів, оскільки є несправедливими по відношенню до позивача. Оскільки положення пункту 10.11. Договору суперечить п. 4 ч. З ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а положення підпункту 1 пункту 8.2.1. Договору суперечить ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а відповідно до ч. 5 та 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Тому саме за цією підставою просить визнати недійсними вищевказані пункти Договору. Пояснив, що положення Модельного закону «Про лізинг» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки мають рекомендаційний характер та не маю. і. пріоритету порівняно з українським законодавством.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та надав письмові заперечення, згідно яких просить відмовити в задоволенні позову через його безпідставність, необґрунтованість, а також через те, що даний позов не підкріплений належними доказами і ґрунтується виключно на припущеннях Позивача, без належного ознайомлення з положеннями договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, посилаючись на таке. Сплачена позивачем комісійна винагорода за організаційні заходи в розмірі 18 400,0 грн. є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору лізингу № 01/14-00570 від 18.11.2014 р. Пункт 8.2.1 Договору відповідає ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», п.2 ст.17 Модульного закону «Про лізинг», прийнятому на двадцять п'ятому пленарному засіданні Міжпарламентської Асамблеї держав-учасників СНД (Постанова N 25-6 від 14 квітня 2005 року), та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Також твердження позивача про те, що пункти 8.2.1 та 10.11 Договору лізингу є несправедливими та недобросовісними, що є підставою для визнання їх недійсними, не відповідає дійсності, оскільки позивач жодним чином не доводить, що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. З та ч. З ст.509 ЦК України Цивільного кодексу України та того, що умови договору завдають хоч якоїсь шкоди Позивачу та не наводиться жодного не надуманого прикладу нанесення такої шкоди. Договір лізингу містить 15 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як Відповідача так і Позивача. У разі наявності умов договору лізингу, які наразі не влаштовують Позивача, він не позбавлений можливості ініціювати перед Відповідачем зміни та доповнення до цього договору. Крім того, Позивачем не враховано, що відносини фінансового лізингу врегульовані між ним та Відповідачем не лише договором лізингу, а і положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" та Цивільного кодексу України. Саме через це Позивачем у позовній заяві так і не було наведено прикладу "несправедливих умов договору", які б порушували норми цього спеціального законодавства, якими вони є по відношенню до загальних норм Закону України "Про захист прав споживачів". Аналіз умов договору лізингу дає підстави зробити висновок про відсутність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду Позивачу. Навпаки, Позивач не бере до уваги той факт, що Відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе за договором лізингу великі ризики, зокрема в частині можливого знищення або пошкодження предмету лізингу. Враховуючі специфіку діяльності лізингової компанії, якою є Відповідач, умови договору лізингу передбачають захист прав та інтересів не лише Відповідача, а і інших клієнтів Відповідача, що здійснено у чіткій відповідності до вимог ст. 10 та ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг". Як виходить зі ст. З ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням відповідності Договору лізингу даній нормі законодавства, є особистий підпис позивача на кожній сторінці цього договору, та додатків до нього, що свідчить про досягнуту згоду по всім умовам, а також про отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору лізингу. Право на розірвання договору лізингу, яке передбачено п. 10.11. договору лізингу, повністю відповідає положенням п. З ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», що надає Позивачу право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Крім того, сторони є вільними у визначенні в договорі наслідків такого розірвання. Позивачем не враховано, що умова п. 10.11. договору лізингу про часткове повернення авансового платежу та не повернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору за ініціативою Позивача, не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки така норма в повній мірі узгоджується з вимогами ст. ст. 651 - 653 Цивільного кодексу України, щодо умов розірвання договору. Більш того, п. 10.11 договору лізингу Позивачем не аналізувався у системному зв'язку із іншими умовами договору, який містить 15 статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як Відповідача так і Позивача. Таким чином, не можна вважати доведеним наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків в п. 10.11 договору лізингу, тим паче, що розірвання договору за цим пунктом здійснюється виключно за ініціативою Позивача. Крім того, Позивач, підписуючи кожну сторінку договору лізингу, ознайомився та погодився з його умовами, зокрема із оскаржуваним п. 10.11 договору, а тому підстави вважати даний пункт договору лізингу несправедливим відсутні. Позивачем не доведено, що умова п. 10.11. договору лізингу нанесла шкоду Позивачу, оскільки частково не отримана ним назад сума за договором пов'язане із виконанням Відповідачем умов договору, які були складені відповідно до чинного законодавства. Виконання ж умов договору не може вважатися шкодою, оскільки виконання сторонами умов п. 10.11. договору не відповідає критеріям нанесення шкоди або збиткам, які встановлені ст. 22 Цивільного кодексу України. Отже, оскаржуваний п. 10.11. договору лізингу не відповідає умовам, необхідним для кваліфікації його положень як несправедливих.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 18 листопада 2014 р. між ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" (лізингодавець) та ОСОБА_4 (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00570, за умовами якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до підпункту 3.2.1. пункту 3.2. Договору позивач зобов'язаний до отримання предмету лізингу сплатити передбачений Договором перший лізинговий платіж, який згідно з підпунктом 8.2.1. пункту 8.2. складається із: 1) комісійної винагороди відповідача за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору у розмірі 10 % від вартості Предмета Лізингу (сума даної комісії складає 18 400,00 грн.); 2) авансу ціни предмета лізингу у розмірі 50 % від вартості предмета лізингу; 3) комісійної винагороди відповідача за передачу предмета лізингу у розмірі 3 % від вартості предмета лізингу.

Згідно з квитанцією № 336/358 від 18.11.2014 р. позивачем сплачено відповідачу суму у розмірі 18 400,0 грн.

01 грудня 2014 року позивач, посилаючись на пункт 10.13 вищевказаного договору, звернулася до відповідача із письмовою заявою, в якій просила вважати розірваним вищевказаний договір з 01.12.2004 р. та повернути сплачену нею комісійну винагороду за організаційні заходи, пов'язані із підготовкою та укладанням цього договору, у розмірі 18 400,0 грн., перерахувавши їх протягом 7 днів на вказані з заяві банківські реквізити.

Вказана заява була отримана відповідачем поштою 04.12.2014 р.

Листом від 15.12.2014 р. за вих.№ 1270 ТОВ «ЛК «Автофінанс» повідомив ОСОБА_4 про те, що на підставі її заяви від 01.12.2014 р. договір фінансового лізингу № 01/14-00570 вважається розірваним з 01.12.2014 р., а сплачена нею комісія за організацію в розмірі 18 400,0 грн. не повертається згідно з умовами договору, з якими вона була ознайомлена при його укладанні та погодилась на них, підписавши договір.

Звертаючись до суду, позивач вважав пункти 8.2.1 та 10.12 вказаного вище договору недійсними, так як відповідач поклав в основу договору несправедливі умови, обмеживши права споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Пунктами 1.7, 1.8 договору від 18.11.2014 р. передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем сплачено лише 10 % від вартості предмета лізингу.

Статтею 16 ч.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті Закону, лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору: лізингу.

Як вбачається з п.п.8.2.1 Договору лізингу, ним визначено, що перший лізинговий платіж, який відповідно до п.8.1 Договору входить до складу лізингових платежів, складається, в тому числі, з Комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка розраховується як Комісія за організацію, яка визначена у Додатку № 1 до даного Договору лізингу та становить 10 % від вартості Предмету лізингу.

Таким чином, комісійна винагорода Лізингодавця за організаційні заходи входить до складу першого лізингового платежу, який відповідно є складовою лізингових платежів, тому відповідає пп. «а» та «г» ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Тому доводи позивача про невідповідність п.п.8.2.1 вимогам ст.16 Закону України «Про фінансовий лізінг» не засновані на законі.

В судовому засіданні встановлено, що з 01.12.2014 р. договір лізингу від 18.11.2014 р. розрізано за ініціативою позивача на підставі заяви позивача.

Відповідно до положень ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч.1 ст.11 вказаного Закону передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізинг одержувачем в односторонньому порядку. Тобто, законодавством передбачена можливість відмовитися від договору в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінсновий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач добровільно відмовився від договору, подавши 01.12.2014 р. заяву про розірвання договору. Такі дії позивача були зумовлені відомостями щодо можливого шахрайства відповідача, що були розміщені в мережі Інтернет, роздруківки яких були надані представником позивача в судовому засіданні та на ці обставини посилався представник позивача.

Як вбачається з договору від 18.11.2014 р., відповідно до п.10.11 у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Позивач просить визнати несправедливими по відношенню до позивача п.8.2.1 и п.10.11 вищевказаного договору також ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у ч. 3 ст. 18 вказаного закону і є вичерпним.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Тому норми Закону України "Про захист прав споживачів" у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізин", який є спеціальним.

В судовому засіданні не встановлено ознак несправедливості встановлених пунктами 8.2.1 та 10.11 умов укладеного між сторонами 18.11.2014 р. договору фінансового лізингу, оскільки вони відповідають вимогам закону, не призводять до дисбалансу прав та обов'язків та не завдали шкоди позивачеві. В судовому засіданні вказані встановлені обставини не спростовані стороною позивача і доводи зумовлені лише на загальне посилання.

Відтак суд не приймає доводи позивача, оскільки вони не засновані на закону.

В зв'язку з чим, сплачена позивачем комісія за організацію даного договору в розмірі 18 400,0 грн. не підлягала поверненню відповідачем на підставі умов укладеного між сторонами договору фінансового лізингу № 01/14-00570, оскільки такий наслідок неповернення для лізингоодержувача був передбачений п.10.11 вказаного договору.

Таким чином, передбачених законом підстав для визнання вищевказаних пунктів договору такими, що є несправедливими до споживача, не має.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір, який відповідно до положень ч.2 ст.11 ЦК України, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог.

Тому суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову.

На підставі ст.88 ЦПК України з позивача в доход бюджету підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,6 грн.

На підставі викладеного, ст.ст.11, 509, 638 , 806 ЦК України, ст.ст.2, 6, 7, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_4, інтереси якої представлені ОСОБА_5, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання недійсними пунктів договору фінансового лізингу та стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) в доход бюджету судовий збір в розмірі 243,6 грн. (двісті сорок три грн. 60 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова