РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11100/15-ц

пр. № 2/759/4848/15

12 листопада 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Ярмощук К.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди, зобов»язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» в якому, згідно уточнених позовних вимог, просить поновити його на посаді слюсаря-сантехніка 4 розряду житлово-експлуатаційної дільниці № 9 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 732 грн. 48 коп.; моральну шкоду у розмірі 6 000 грн.; зобов»язати відповідача зробити відповідні записи в його трудову книжку про прийом на роботу.

Обгрунтовуючи вимоги тим, що з 23.03.2015 року він працював на посаді слюсаря- сантехніка 4 розряду житлово-експлуатаційної дільниці № 9 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» згідно Трудової угоди від 23.03.2015 року. 17.06.2017 року його було безпідставно звільнено з неї на підставі доповідної записки начальника ЖЕД -9 на ім»я директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» щодо його нібито відмови від виконання роботи вантажника у Святошинській районній державній адміністрації, тоді як про таку роботу йому ніхто завчасно не повідомляв, його на неї не направляли. Згодом його повідомили про відсторонення від роботи, а 29.05.2015 року про розірвання Трудової угоди, 17.06.2015 року про його звільнення. В порушення інших трудових норм наказ про його прийняття на роботу відповідачем не видавався, наказ про його звільнення також, у зв»язку з чим вимушений звернутия до суду з вказаним позовом.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Додатково на запитання суду та інших учасників процесу позивач пояснив, що він працював в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» з 23.03.2015 року по 17.06.2015 року на підставі укладеної між ним та відповідачем Трудової угоди від 23.03.2015 року. В період роботи з 23.03.2015 року по 17.06.2015 року і після такого його трудова книжка перебувала у нього, жодного запису про його роботу згідно вказаної угоди в трудову книжку не зроблено. При укладанні такої Трудової угоди йому роз»янювали, що вона відрізніється від оформлення по трудовій книжці, проте в чому така різниця він так і не зрозумів, завжди думав, що він перебуває у трудових відносинах із відповідачем згідно вказаної угоди. На запитання суду зазначив і те, що із правилами внутрішнього трудового розпорядку та із посадовою інструкцією його ніхто не ознайомлював, до заохочення не залучали, як і до притягнення до дисциплінарної відповідальності. Згідно заявок мешканців будинку відповідного участку він виконував роботу слюсаря своїм власним інструментом, все знаряддя для роботи також було його особистим. Йому давали на ознайомлення якусь бумагу про його майбутне звільнення, але він відмовився в ній поставити свій підпис, оскільки не погоджувався із таким. 29.05.2015 року директор ЖЕД -9 повідомив його про розірвання укладеного із КП Трувої угоди, 17.06.2015 року про його звільнення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Додатково суду пояснив, що згідно самої назви угоди вбачається існування між позивачем та відповідачем саме трудових, а не інших відносин, зазначаючи, що цивільно-правовими такі відносини не бувають. Вказав представник і на те, що віповідачем було допущено ряд порушень відносно трудових прав його довірителя, зокрема наказ про прийняття його на роботу видано відповідачем не було, запису в трудову книжку не зроблено, хоча укладена Трудова угоди від 23.03.2015 року та фактичне допущення позивача до виконання певних робіт на замовлення відповідача доводить існування саме трудових відносин. Порушенням представник вказав і не винесення наказу про його звільнення, про неознайомлення позивача із посадовою інструкцією, неознайомлення із внутрішнім трудовим розпорядком, звільненням позивача до закінчення терміну дії Трудової угоди, зокрема до звільнення в запас мобілізованого Лакея Д.В., з порушенням відповідної процедури, зокрема без затребування у позивача відповідних пояснень, без проведення відповідного розслідування ситуації, яка склалася з виконанням позивачем завдання щодо роботи грузчика, яку той не мав виконувати згідно своєї посадовою інструкцією. Не враховано вимоги ст. 147 та ст. 149 КЗпП України. Вказав і на те, що ОСОБА_1 за виконання своєї роботи отримував від відповідача заробітну плату, яка перераховувалася на зарплатну картку відкриту у ПАТ «Альфа-Банк».

Представник відповідача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав на їх безпідставність, у зв»язку з чим у їх задоволенні просив відмовити. Суду пояснив, що незважаючи на те, що укадена 23.03.2015 року між ОСОБА_1 та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» угода містить назву трудова, така угода має цивільно-правовий характер, а не трудовий, про що зазначено в самій угоді та пояснювалося позивачу при її укладанні, зокрема така стосується виконання ОСОБА_1 робіт на замовлення Замовника - «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» за обов»язками слюсаря-сантехніка на час мобілізації мобілізованого Лакея Д.В. Вказав представник і те, що саме не винесення наказу про прийняття на роботу позивача, не здійснення відповідного запису про його роботу у трудовій книжці, неознайомлення із посадовою інструкцією, неознайомлення із внутрішнім трудовим розпорядком, неведення табелю обліку робочого часу, ненадання щорічної відпустки, неоплата лікарняних листів, вказує на те, що такі відносини не були трудовими, а цивільно-правовими, які регулюються нормами ЦК України.

Так, п. 3.2 укладеної угоди передбачає, що кожна із стрін має право припинити дію цієї угоди, попередивши про це другу сторону за один тиждень. 10.06.2015 року саме про розірвання трудової угоди з 17.06.2015 року, а не про звільнення, було попереджено ОСОБА_1, який відмовився від ознайомлення із ним про що складено відповідний Акт від 10.06.2015 року, з огляду на, що вважає позов такого необгрунтованим.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:серед іншого при при укладенні трудового договору з фізичною особою; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Коли у судовому засіданні з»ясовано, що наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 не приймався, відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 не заносився, дані щодо повідомлення центрального органу виконавчої влади про прийняття працівника на роботу відсутні.

Посилання представника позивача на існування між його довірителем та відповідачем саме трудових відносин з підстав укладення трудової угоди та фактичного допущення ОСОБА_1 до роботи, оцінюється судом критично, оскільки така норма, на якій акцентує свою увагу представник позивача, а саме ч.4 ст. 24 КЗпП України щодо того що трудовий договір вважається укладеним і тоді коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи, станом на укладення між сторонами Трудової угоди втратила чинність.

Так, 23.03.2015 року між Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», як Замовником та ОСОБА_1, як Виконавцем було укладено трудову угоду цивільно-правового характеру згідно якої Замовник доручає, а Виконавць бере на себе зобов»язання виконувати роботу за обов»язками слюсар-сантехнік, а не про прийняття на роботу на посаду слюсара-сантехніка, що вбачається із самих умов вказаної угоди, зокрема пункту 1.

Згідно із ст.29 КЗпП України роботодавець зобов»язаний до початку роботи здійснити низку певних дій, а саме: 1) роз»яснити працівникові його права і обов»язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров»я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку і колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Виконання вимог ст.29 КЗпП України є обов»язковим і не залежить від форми укладення трудового договору (усної чи письмової), чи є він строковий чи безстроковий, з умовою випробувального строку чи без неї.

Тоді як, в судовому засідання встановлено та сам позивач по це пояснює, представник відповідача підтверджує, що ОСОБА_1 не було ознайомлено, ані з посадовою інструкцією, ані із внутрішнім трудовим розпорядком, табель обліку робочого часу не вівся, щорічна відпустка не надавалася, заходи заохочення чи-то адміністративного впливу до ОСОБА_1 не застосовувалися.

Із умов вказаної угоди вбачається і те, що ОСОБА_1, як виконавець вказаних робіт несе самостійну відповідальність за наслідки в частині порушення/недотримання вимог щодо дотримання безпечних умов праці, пожежної безпеки і виробничої санітарії (п.п. 2.2.2 та п.п 2.2.3 угоди).

Пояснював ОСОБА_1 і те, що роботу слюсаря-сантехніка він виконував своїм власним інструментом, все знаряддя для роботи також було його особистим, що загалом вказує на цивільний характер відносин, а не трудовий, які склалися між сторонами, що в свою чергу узгоджуються із поясненями самого позивача, який вказував на те, що при укладенні такої угоди йому роз"яснювали, що така відрізняється від оформлення по трудовій книжці, яка доречі завжди перебувала у ОСОБА_1, а не у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», як це передбачено вимогами закону, що регулюють саме трудові відносини, а саме ч.2 ст. 48 КЗпП України, яка визначає, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Тоді як, записи про виконання робіт на підставі цивільно-правових договорів до трудової книжки не заносяться.

Слід зазначити, що згідно норм діючого законодавства, робота може виконуватися не тільки на підставі трудового договору, а з інших юридичних підстав, зокрема, можливе виконання роботи на підставі цивільно-правового договору.

Трудовий договір від договору цивільно-правового характеру відрізняються не самою назвою угоди між її сторонами, а за соціально-економічним змістом, їх предметом, об'єктом.

Зокрема цивільно-правовий договір укладається заради досягнення результатів праці, а трудовий - регулює сам процес праці із чого випливає, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штатного розпису установи, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, з обов'язковим підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку та внесенням відповідного запису до трудової книжки. Працівникові створюються всі умови праці, потрібні для виконання визначених договором робіт, гарантується виплата заробітної плати, не нижчої від установленої законодавством, а також гарантуються встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. За трудовим договором на виконання вимог ст. 29 КЗпП України працівник має бути обов»язково ознайомлений із посадовою інструкцією, із правилами внутрішнього трудового порядку, умовами праці та вимогами з її охорони та дотриманням певних правил безпеки, тоді як цивільно правовий договір, який може називатися і трудовою угодою, таких вимог не передбачає, оскільки виконавець в даному випадку є самостійним в частині виконання покладеного на нього завдання, який може носити характер виконання певних робіт чи надання певних послуг.

Отже, цивільно-правовий договір - це угода між громадянином і організацією (підприємством тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Згідно зі статтею 837 Цивільного кодексу Україниза договором підряду (цивільно-правовим договором) одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, не може вимагати гарантій, передбачених для суб'єктів трудових відносин, оскільки він не має статусу працівника, сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу Україниза договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В листі від 20.04.2012 р. N 64/06/187-12 Міністерства соціальної політи України заначено також, що виконання робіт, надання послуг особою може здійснюватися як на підставі трудового договору (статті 21 Кодексу законів про працю Українитак і, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів, що відомі на практиці як "трудові угоди". Сторонами трудового договору є працівник і роботодавець. Працівника приймають на роботу (посаду) для виконання певної роботи за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, з підпорядкуванням правилам внутрішнього трудового розпорядку.

У листі Державного казначейства України від 15.03.2007 р. N 34-04/768-3269 також зазначено, що на сьогодні у законодавчій базі України існують поняття "трудовий договір" та "договір підряду", оплата праці за трудовим договором проводиться за відповідним кодом економічної класифікації.

Так, згідно довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» від 12.11.2015 року за № 45 нарахування винагороди за цивільно-правовою угодою від 23.03.2015 року між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» та ОСОБА_1 було проведено відповідно до коду категорії застрахованої особи № 26 визначеного додатку № 2 до «Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року № 435.

Згідно вказаного коду та порядку такий стосується фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) на підприємствах, в установах та організаціях, в інших юридичних осіб, тощо за цивільно-правовими договорами, що також оцінюється судом відповідним чином.

Згідно п. 2.1.4 укаденої трудової угоди від 23.03.2015 року підставою для розрахунків з виконавцем є акт виконаних робіт за відпрацьований місяць.

Такі акти були надані суду представником відповідача копії яких містяться в матеріалах цієї справи.

Щодо тверджень сторони позивача про виплату ОСОБА_1 саме заробітної плати на відповідну зарплатну картку, то із наданих суду документів вбачається укладання саме ОСОБА_1 із ПАТ «Альфа-Банк» договору на відкриття та обслуговування платіжної картки для перерахунку заробітної плати та прирівняних до неї платежів, що також відповідає укладеній трудовій угоді, яка має характер щомісячного порядку виконання робіт та відповідно щомісячну їх оплату, як встановлено вище за кодом оплати виконаних робіти (наданих послуг) на підприємствах, в установах та організаціях за цивільно-правовими договорами.

Посилання сторони позивача на заяву КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» до ПАТ "Альфа-Банк" про відкриття поточних рахунків на користь фізичних осіб також оцінюється судом критично, оскільки із такої не випливає, що така заява стосується саме ОСОБА_1

Надані суду розрахунки заробітної плати також не містять печатки чи штампу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» та взагалі заперечуються представником відповідача.

За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні був прослуханий звукозапис розмови ОСОБА_1 на рахунок його відносин із ЖЕД-9, тоді як із такого не можливо ідентифікувати з ким, коли та де саме така розмова відбувалася. Із суті розмови зрозуміло, що ОСОБА_1 намагався з"ясувати з яких підстав з ним розірвано трудову угоду від 23.03.2015 року, вказуючи на порушення своїх трудових прав, проте такий не свідчить про існування саме між ОСОБА_1 та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» трудових відносин, оскільки в такій здебільшого чутно ОСОБА_1, який з"ясовує питання розірвання з ним трудової угоди.

Отже, з огляду на вище встановлені обставини, перевірені представленими доказами, вбачається, що між сторонами було укладено саме цивільно-правову угоду про надання послуг на виконання робіт за обов»язками слюсаря-сантехніка, а не працевлаштування ОСОБА_1 на посаду слюсаря-сантехніка згідно вимог КЗпП України.

Відповідно до ч.1 , ч.3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно ч.1, ч.2 до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Так, згідно п. 3.2 вказаної трудової угоди кожна із сторін має право припинити дію цієї угоди, попередивши про це другу сторону за один тиждень. Згідно п. 3.3. в разі порушення/недотриманя вимог даної угоди, Замовник має право розірвати її достроково, попередивши Виконавця за три календарні дні.

Згідно наданого суду Акту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» від 10.06.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 від підписання попередження про розірвання трудовї угоди відмовився. Про вказану відмову від підписання документу, яким попереджався про майбутнє розірвання трудової угоди вказував у судовому засіданні і сам позивач, чому суд також надає свою відповідну оцінку.

Отже, з»ясовано, що умовами підписаної між сторонами трудової угоди було передбачено умови її припинення та відповідно розірвання, як виду його припинення, зокрема, що кожна із сторін має право припинити дію цієї угоди, попередивши про це другу сторону за один тиждень, оскільки така умова договору була визначена сторонами при його укладанні, виконана КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» в належний спосіб, тому припинення такої є обгрунтованим, нотомість вимоги позивача такими, що не відповідають нормам Закону, який регулює вказані правовідносини, з огляду на, що у задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 23, 24, 29, 48 КЗпП України, ст. ст. 598, 627, 651, 837, 901 ЦК України, ст ст. 10,11, 60, 61, 64, 88, 169, 209, 212, 214, 215, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди, зобов»язання вчинити дії залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: