Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення майна та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки їй належать земельні ділянки площею 0,0628 га та 0,1197 га, що розташовані у садовому товаристві «Старз» (далі - СТ «Старз») Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Власником сусідньої земельної ділянки є ОСОБА_4 Остання самовільно встановила паркан на земельній ділянці 0,1197 га, внаслідок чого зайняла частину належної їй земельної ділянки площею 0,0051 га. Крім того, відповідач встановила ворота, для проїзду власних автомобілів на дорозі загального користування, що межує із земельною ділянкою позивача площею 0,1197 га, чим обмежила прохід до зазначеної ділянки. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати неправомірними дії ОСОБА_4 по встановленню парканів та воріт, зобов'язати останню звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення паркану, воріт та усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано неправомірними дії ОСОБА_4 щодо встановлення парканів та воріт.

Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно встановленого паркану, воріт та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1197 га та земельною ділянкою, що розташована та прилягає до земельної ділянки площею 0,0628 га, що знаходяться за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Старз», власником яких є ОСОБА_3, на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки площею 0,0628 га для ведення особистого селянського господарства та земельної ділянки площею 0,1197 га для ведення садівництва, що розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області у садовому товаристві «Старз» (а. с. 9-10).

Відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 07 липня 2014 року за № 04-19/49 (а. с.11), складеним старшим державним інспектором сільського господарства у Київській області за участю ОСОБА_3, частину земельної ділянки площею 0,0051 га із земельної ділянки площею 0,1197 га, що належить останній на праві власності, самовільно зайнято ОСОБА_4, що підтверджується збірним кадастровим планом.

Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 07 липня 2014 року за № 04-19/50, складеним старшим державним інспектором сільського господарства в Київській області, земельна ділянка орієнтованою площею 0,1080 га, що прилягає до земельних ділянок ОСОБА_3 площею 0,1197 га та 0,0628 га, загороджена воротами та металевою сіткою. Доступ до земельної ділянки площею 0,1197 га перекрито бетонними блоками (а. с.12).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України та ст. 212 ЗК України, виходив із того, що відповідно до актів обстеження земельних ділянок від 07 липня 2014 року, ОСОБА_4 без дозволу власника земельних ділянок встановила паркан на земельній ділянці площею 0,1197 га, що належить ОСОБА_3, чим самовільно зайняла земельну ділянку позивача площею 0,0051 га. Разом з тим, встановивши паркан, ворота та розмістивши бетонні блоки, обмежила доступ ОСОБА_3 до належної їй земельної ділянки.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення міськрайонного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 самовільно зайняла частину належної їй земельної ділянки площею 0,0051 га. Також у вищезазначених актах обстеження земельної ділянки суд апеляційної інстанції не вбачає доказів того, що ОСОБА_4 встановила паркан та ворота на частині земельної ділянки, що належить ОСОБА_3, чим порушила право власності позивача.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участи у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із недоведеністю позивачем заявлених ним позовних вимог, апеляційний суд в порушення ч. 4 ст. 10, ст. 212 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав оцінку всім доказам, які містяться в матеріалах справи, не перевірив належність та допустимість кожного доказу окремо та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, надавши перевагу одним доказам, не зазначивши мотивів для неприйняття інших.

Позивачем на обґрунтування заявлених нею позовних вимог надані акти обстеження земельних ділянок від 07 липня 2014 року № 04-19/49 та № 04-19/50, які є чинними та не скасовані, а відповідач у свою чергу не надала доказів на підтвердження своїх заперечень, натомість у наданій особисто нею заяві (а. с. 72) вона підтвердила, що через конфліктну ситуацію, що виникла між сторонами, вона тимчасово заблокувала в'їзд на належну позивачу земельну ділянку.

Вказаним обставинам також не надано оцінки апеляційним судом.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 339 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2137/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 18 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова