У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області про визнання недійсним свідоцтва на право власності, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2014 року, рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив визнати недійсним свідоцтво № 57 на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Житомирської області, видане 14 березня 2001 року Тепеницькою сільською радою Олевського району Житомирської області на ім'я ОСОБА_7; визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 16 березня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О.І.; визнати за ним право власності на житловий будинок у цілому з усіма надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Артемівського районного суду м. Луганська від 8 квітня 2010 року даний позов задоволений у повному обсязі.

Позов мотивовано тим, що 2 липня 2011 року між ОСОБА_9, як дарувальником та ОСОБА_5, як обдарованим укладено договір дарування житлового будинку у цілому з усіма надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстроване позивачем 10 серпня 2011 року у комунальному підприємстві «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» та проведено державну реєстрацію. У 2011 році позивач дізнався, що існує інший договір дарування де власником спірного майна є обдарована ОСОБА_6, яка прийняла в дар від дарувальника ОСОБА_7 16 березня 2001 року житловий будинок. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, а право власності зареєстровано в Коростенському БТІ. Право власності за договором дарування від 16 березня 2001 року (власник ОСОБА_10) зареєстровано в БТІ в документарній формі, без внесення відомостей до державного реєстру, а за договором дарування від 2 липня 2011 року (власник ОСОБА_5.) зареєстровано БТІ в бездокументарній (електронній) формі із внесенням відомостей до державного реєстру. Таким чином на даний час, є чинними два різні правочини на підставі яких дві різні особи зареєстрували за собою право власності на одне й те саме нерухоме майно, що суперечить вимогам цивільного законодавства та порушує майнові права позивача. Посилаючись на вказані обставини позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво № 57 на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане 14 березня 2001 року Тепеницькою сільською радою Олевського району Житомирської області на ім'я ОСОБА_7 Визнано недійсним договір дарування житлового вказаного будинку, укладений 16 березня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори, за реєстраційним № 1064. В задоволенні іншої частини позовних вимог щодо визнання права власності на спірний будинок відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23 вересня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення місцевого суду в частині задоволених вимог скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності та договору дарування. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить: скасувати рішення місцевого та апеляційного судів в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права власності на житловий будинок в цілому з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог; скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що свідоцтво № 57 на право власності на житловий будинок, видане 14 березня 2001 року на ім'я ОСОБА_7 є незаконним, оскільки воно видано на підставі рішення виконкому цієї ж сільської ради від 13 лютого 2001 року, пункт 3 якого щодо визнання права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_7 скасовано тим же виконавчим комітетом (рішення № 2 від 24 травня 2001 року). За наведених підстав є недійсним договір дарування вказаного будинку, укладений 16 березня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на спірний житловий будинок суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 10 серпня 2011 року, виданого КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради», власником зазначеного житлового будинку є саме ОСОБА_5, тому повторного визнання права власності на вказане нерухоме майно не потребує.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що у позивача не виникло право на оскарження свідоцтва про право власності на житловий будинок та договору дарування, оскільки місцевим судом не встановлено та позивачем не доведено, які його права і інтереси порушені цими документами станом на 2001 рік.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 лютого 2001 року на засіданні виконавчого комітету Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області вирішено визнати право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7

Рішенням Тепеницько/сільської ради № 146 від 16 травня 1980 року (дата та номер якого виправлено і внесено зміну номеру вказаного рішення на №5, дату винесення вказаного рішення виправлено на 13 лютого 2001 року) визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_7

На підставі рішення Тепеницької сільської ради №5 від 13 лютого 2001 року «Про оформлення права власності на домоволодіння», яке розташоване по АДРЕСА_1, 14 березня 2001 року, Тепеницькою сільською радою видано ОСОБА_7, свідоцтво № 57 про право власності на вказаний жилий будинок.

16 березня 2001 року ОСОБА_12 подарував своїй дружині ОСОБА_6 вказаний житловий будинок в цілому з усіма надвірними будівлями. Вказаний договір дарування посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О.І., за реєстраційним № 1064, а право власності зареєстроване 20 березня 2001 року в Коростенському БТІ за реєстраційним №1 в реєстровій книзі № 1.

На підставі протесту прокурора Олевського району від 14 травня 2001 року №533, внесеного з метою захисту майнових прав неповнолітніх: ОСОБА_9 та ОСОБА_13, п. 3 рішення виконкому Тепеницької сільської ради від 13 лютого 2001 року «Про визнання права власності на жилий будинок АДРЕСА_1, Олевського району, Житомирської області за ОСОБА_7.» було скасовано, як такий що суперечить закону (рішення № 2 від 24 травня 2001 року).

29 червня 2011 року Тепеницька сільська рада видала ОСОБА_9 свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 Олевського району Житомирської області. При цьому, що свідоцтво про право власності на житловий будинок від 14 березня 2001 року на ім'я ОСОБА_7 та договір дарування від 16 березня 2001 року у встановленому законом порядку не були визнані недійсними.

2 липня 2011 року ОСОБА_9 подарувала (передала у власність) в цілому, а ОСОБА_5, прийняв подарунок у власність вказаний житловий будинок в цілому з усіма надвірними будівлями.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Звернувшись до суду з даним позовом позивач ставив питання про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14 березня 2001 року, виданого на ім'я ОСОБА_12, договору дарування укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 16 березня 2001 року, посилаючись на порушення його законного інтересу щодо отриманої в 2011 році у дар квартири, посилаючись на те, що відповідачі не визнають його право власності на спірний будинок, оспорюють це право в судовому порядку, а наявність подвійного пакету правовстановлюючих документів на нерухоме майно впливає на його зареєстроване у встановленому законом порядку право власності.

З правовідносин, що виникли між сторонами вбачається юридична заінтересованість позивача в оспорюванні свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14 березня 2001 року, виданого на ім'я ОСОБА_7, договору дарування укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 16 березня 2001 року, оскільки у 2001 році були скасовані преюдиційні документи на підставі яких було видано вказане свідоцтво та в подальшому укладено відповідний договір. Вказані правовстановлюючі документи не визнані у встановленому законом порядку недійсними та не скасовані, що вливає на право власності позивача на спірне майно, набуте ним на підставі договору дарування у 2011 році.

За таких обставин, висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності у позивача права на оскарження свідоцтва про право власності на житловий будинок та договору дарування вбачаються необґрунтованими.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційний суд не дав належної правової оцінки обставинам справи, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою закону, яка підлягає застосуванню.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що в свою чергу, призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.ст.336, 338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська