Справа № 363/4272/14 Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/5087/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 38 17.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Журби С.О., Сліпченка О.І.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, 3-а особа ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним рішень сільської ради та державного акту на право власності на землю та витребування майна із чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до суду мотивуючи тим, що на момент укладення договору дарування між ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , ОСОБА_7 вже помер, тому доручення, яке він надав ОСОБА_6 для укладення договору дарування було недійсне.

Далі зазначила, що у зв'язку з тим, що договір дарування було укладено з порушенням Закону, тому земельна ділянка під будинком Старопетрівською сільської радою була виділена ОСОБА_4 неправомірно.

Позивачка посилалась, що вона вступила у володіння спадковим будинком, тому необхідно визнати за нею право власності в порядку спадкування, на будинок та земельну ділянку площею 0,1012 га, які розташовані по АДРЕСА_1. Витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 та ОСОБА_3 спірний будинок і земельну ділянку, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 неправомірно володіють будинком.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Суд поновив ОСОБА_2 строк для звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним та визнав недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , посвідчений 30.09.2003 року , приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 5224.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням позивачка ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

Апелянт ОСОБА_3 посилається на те, що суд безпідставно поновив строк для звернення з даним позовом, судом не враховано, що позивачка не є належним позивачем у справі, оскільки вона не була стороною у договорі, крім того її права не порушені, оскільки вона не є спадкоємцем померлого ОСОБА_7, а в даному випадку вона намагається перешкодити розподілу спірного будинку між колишнім подружжям, які є власниками будинку, тому просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Апелянт ОСОБА_2 навпаки просить задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись на те, що вона не стверджувала про порушення законодавства сільською радою під час надання земельної ділянки, а зазначала, що коли встановлено недійсність договору дарування, інші її вимоги є похідними, тому підлягають до задоволення, що суд не врахував.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону у повному обсязі не виконано.

Судом встановлено, що 26.06.2003 року ОСОБА_7 надав довіреність, яка була посвідчена секретарем Старопетрівської сільської ради Вишгородського району, терміном на один рік, якою уповноважив ОСОБА_6 вести його справи по оформленню дарування спірного житлового будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_4 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (ас.7).

Після його смерті, 30 вересня 2003 року ОСОБА_6 на підставі вищезазначеної довіреності оформив договір дарування житлового будинку в АДРЕСА_1 від імені померлого ОСОБА_7, ОСОБА_4, який є онуком останнього.

Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №5224 (ас.63).

Рішенням виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради № 205 від 27.11.2003 року було вилучено із землекористування ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка була надана ОСОБА_4 (ас.11-13).

30.04.2004 року ОСОБА_4 на підставі рішення Старопетрівської сільської ради №132 від 18.03.2004 року було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку розташовану в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею , договорів оренди землі за №1074 (ас.14).

В подальшому, 21.04.2011 року приватним нотаріусом Семенюк Т.В. було посвідчено договір купівлі продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продав своєму брату ОСОБА_5 вищезазначний житловий будинок з погосподарськими спорудами разом із земельною ділянкою (ас.61-62).

Відповідно до рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09.01.2015 року, спірний будинок АДРЕСА_1 визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та визнано право власності за кожним по 1/2 його частині (ас.83-90).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування було укладено до довіреності, дія якої припинилась після смерті ОСОБА_7, а тому договір дарування спірного будинку укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 суд визнав недійсним. При цьому, суд, посилаючись на те, що позивачка являється спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_7, поновив строк позивачці для звернення до суду з даними позовними вимогами.

Проте, з висновком суду про поновлення строку позивачці для звернення до суду з даними вимогами, колегія суддів не може погодитись, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є дочкою померлого ОСОБА_7, тому їй було відомо про його смерть і про те, що після смерті останнього власником будинку став ОСОБА_4

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, у даному випадку перебіг позовної давності починається з 30 вересня 2003 року, оскільки позивачка під час оформлення договору дарування спірного житлового будинку її сину ОСОБА_4 могла довідатись про стан законності спірного договору у строк передбачений законом для вчасного реагування на його порушення, оскільки, як зазначив суду першої інстанції у рішенні, після смерті батька вона могла претендувати на спадок.

Таким чином, у даному випадку строк позовної давності закінчився у вересні 2006 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернувся до суду через десять років, тобто із пропуском строку позовної давності.

Висновок суду першої інстанції про те, що необхідно поновити строк позовної давності не можна вважати законним і обґрунтованим.

З огляду на встановлені обставини справи, рішення місцевого суду в цій частині не можна вважати законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимогах в цій частині у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Відмовляючи у позові в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірний житловий будинок разом із земельної ділянкою, на час розгляду даної справи, належить в рівних частках відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а тому підстав для визнання за позивачкою права власності на цей будинок та земельну ділянку немає. При цьому суд зазначив, що при вирішенні питання про виділення земельної ділянки ОСОБА_4 та отримання ним Державного акту про право власності на землю не було доведено порушення земельного законодавства Старопетрівською сільської радою Вишгородського району Київської області.

Проте колегія суддів не може повною мірою погодитись із вказаними висновком суду першої інстанції. При цьому, судова колегія вважає, що оспорювані позивачкою рішення ради та Державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_4 не порушує права позивачки, оскільки її вимоги про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок, як на спадкове майно та витребування майна із чужого незаконного володіння, нічим не підтверджені.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Позивачка не довела свого позову щодо порушення її прав, що є її обов'язком, відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :