У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма імені Чапаєва», третя особа - реєстраційна служба Диканського районного управління юстиції Полтавської області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки за касаційною скаргою приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма імені Чапаєва» на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що йому на підставі державного акта на право власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,31 га, що розташована на території Чапаєвської сільської ради Диканського району Полтавської області. 1 липня 2007 року між ним та приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма імені Чапаєва» (далі - ПСП «Агрофірма імені Чапаєва») укладений договір оренди земельної ділянки строком на десять років. Проте 19 червня 2014 року без його участі та згоди укладений інший договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на десять років, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Даний договір оренди він не підписував та не ознайомлений з його змістом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 19 червня 2014 року.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 19 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ПСП «Агрофірма імені Чапаєва». Зобов'язано ПСП «Агрофірма імені Чапаєва» повернути ОСОБА_3 земельну ділянку площею 4,31 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Чапаєвської сільської ради Диканського району Полтавської області та належить йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 5 липня 2004 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПСП «Агрофірма імені Чапаєва» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не підписував договір оренди земельної ділянки від 19 червня 2014 року, відсутнє його вільне волевиявлення на укладення такого договору, однак цей договір пройшов державну реєстрацію, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Проте до таких висновків суди дійшли з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 15 січня 2007 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,31 га, яка розташована на території Чапаєвської сільської ради Диканського району Полтавської області. Між сторонами у справі 1 січня 2007 року укладено договір оренди землі строком на десять років до 31 грудня 2016 року. Позивач 1 січня 2007 року передав свою земельну ділянку відповідачу, що підтверджено відповідним актом про передачу та прийом земельної ділянки. Вказаний договір оренди землі хоча і виконувався сторонами, але зареєстрований у встановленому законом порядку не був.

19 червня 2014 року укладений інший договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на десять років, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо якого позивач посилається на те, що його не підписував.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ПСП «Агрофірма імені Чапаєва» укладений договір оренди землі, який підписаний обома сторонами та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим ОСОБА_3 достатніх і належних (ст. ст. 57 - 59 ЦПК України) доказів того, що він не підписував оспорюваний договір не надав, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди зазначених вимог закону не врахували, не встановили належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не перевірили доводи позивача щодо непідписання ним спірного договору й чим його доводи підтвеорджуються та укладення договору поза його волею, дійшовши передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма імені Чапаєва» задовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик