РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/2362/14-ц

Провадження: 2/643/87/15

30.01.2015 року Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Довготько Т.М.

при секретарі - Бахметьєвій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3 до Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова», третя особа ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору про надання фінансового кредиту та договору іпотеки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач директор Повного товариства «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_4, в якому після уточнення позовних вимог просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» заборгованість по договору про надання фінансового кредиту №280 від 21.07.2010року на загальну суму 207207грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - реалізації квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,4кв.м., житловою площею 43,5кв.м., яка належить відповідачам по 1/3 частині кожному на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1999р., шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, що дорівнює 90% від вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України, яка буде встановлена на підставі відповідної оцінки на час проведення продажу. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 21 липня 2010року між Повним товариством «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був укладений договір про надання фінансового кредиту № 280, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачам - 63 000 грн., а останні зобов'язались повернути грошові кошти до 21 січня 2011 року. Пунктом 1.2. Договору передбачено, що кредит видається терміном на 6 місяців, тобто до 21 січня 2011р. 21.07.2010року ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 отримали в касі позивача по 21 000 гривні кожний. Позивач в повному обсязі виконав усі умови укладеного Договору. З часу отримання кредиту відповідачі не виконали умови укладеного Договору по поверненню суми позики. Згідно п.2.3. Договору позичальники зобов'язались здійснити оплату Товариству за користування кредитом у розмірі 4 відсотка щомісячно, а саме 48 відсотків річних, не пізніше 21 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язання та відшкодування можливих збитків, відповідно до вказаного договору фінансового кредиту між позивачем та відповідачами 21 липня 2010 року був укладений Договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали, а іпотекодержатель Повне товариство «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» прийняв в іпотеку (заставу) нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 64,4 кв.м, житловою площею 43,5 кв.м., яка належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, від 07 грудня 1999р. за реєстровим номером № 3104, зареєстрованого у КП «Харківське міське БТІ» та записаного у реєстрову книгу за реєстровим № П-5-45149 від 08 грудня 1999р. Зазначена квартира належить відповідачам по 1/3 частині кожному. Узгоджена вартість переданого в іпотеку майна складає - 63 000 (шістдесят три тисячі) грн. 00коп. ( п.8 Договору іпотеки від 21.07.2010р.). Пунктом 11 Договору іпотеки обумовлено, що в разі невиконання іпотекодавцями будь-якого із взятих на себе зобов'язань за договором про надання фінансового кредиту № 280 від 21 липня 2010р. право власності на предмет іпотеки в повному обсязі по цьому договору переходить до іпотекодержателя. Іпотекодержатель (позивач) вправі на свій розсуд задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки іншим способом, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р. Відповідач - ОСОБА_5, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на день підписання Договору про надання фінансового кредиту № 280 та договору іпотеки мав статус фізичної особи - підприємця. Отже, на час підписання Договору фінансового кредиту та Договору іпотеки він мав повну цивільну дієздатність. 27.11.2013року на адресу місця проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були направлені письмові вимоги про усунення порушення, які останні отримали 29.11.2013року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідачі на звернення не реагують та продовжують порушувати договірні зобов'язання.

З зустрічним позовом до суду звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Повного товариства «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова», третя особа - ОСОБА_4 про визнання договору про надання фінансового кредиту № 280 від 21.07.2010 року та договору іпотеки від 21 липня 2010року недійсними.

На обґрунтування своїх вимог позивачі за зустрічним позовом зазначали, що 21 липня 2010 року між ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» з одного боку та ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з іншого боку, було укладено договір фінансового кредиту № 280 від 21 липня 2010р. На забезпечення виконання вказаного договору фінансового кредиту 21.07.2010р. між ПТ «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» та співвласниками майна - ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, було укладено договір іпотеки. Під час укладення вказаних договорів було допущено порушення низки законодавчих актів, внаслідок чого, вважають, що договори фінансового кредиту та іпотеки повинні бути визнані недійсними. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або Іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Оскільки, надання коштів за вказаним Договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: Позивачі є споживачами, які придбавають продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція що набувається, тобто кредит, який є предметом Договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом «Про захист прав споживачів», оскільки правовідносини, породження яких є метою Договору, регулюються Законом «Про захист прав споживачів». Зміст спірного Договору суперечить також і ч. 2 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив Позивачів у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням; наприклад, таких, як: адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, як того вимагає Закон. ОСОБА_3 після здійснення підготовки документів для укладення договору фінансового кредиту повідомила представникам Ломбарду про те, що передумала та не бажає укладати та підписувати договір. Однак працівники Ломбарду почали погрожувати їй тим, що паспорта та усі документи на квартиру, співвласником якої є ОСОБА_3, знаходяться у Ломбарда і якщо договір не буде підписано, то квартиру все одно продадуть, скільки за юридичні, нотаріальні та інші послуги ОСОБА_3 вже винна Ломбарду 13000грн. В результаті фінансові кошти ОСОБА_3 були надані не у сумі 63000 грн. як вказано у договорі, а у сумі 49 400 грн. Інша частина коштів була утримана на юридичні та нотаріальні послуги. А сам договір укладено під примусом. ОСОБА_5 не отримував коштів взагалі. Йому взагалі не роз'яснювались, умови кредитування. Він не мав наміру укладати договір фінансового кредиту, оскільки у нього відсутні були потреби на отримання таких значних для нього коштів. Він не усвідомлював наслідків як підписання договору фінансового кредиту так і договору іпотеки. Відповідно до ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: а) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції - в супереч ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів», перед укладенням Договору про надання споживчого кредиту Відповідачем не було повідомлено Позивачів ні у письмовій, ні в усній формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживачів, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції; б) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач - правовий аналіз Договору свідчить про порушення принципу рівності сторін Договору на шкоду споживачу; в) будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію - Ломбардом обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У оскаржуваному договорі відсутній розпис загальної вартості кредиту, а таким чином відсутня істотна умова договору - ціна. Відповідно до ст. 15 Закону "Про захист прав споживачів", у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, тобто виходячи з вищевикладеного це є достатньою підставою для визнання Договору недійсним. Крім того зазначили, що в момент підписання Договору їх поставлено в невигідне та таке, що порушує їх права становище. Спірний Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Ломбарду ні за невиконання, ні за неналежне виконання умов Договору, це є суттєвою умовою, через що Договір в цілому, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

У судовому засіданні представник позивача Повного товариства «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» - Миронова С.В. просила основний позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, зустрічні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідачі за основним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5, представник відповідачів за основним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_9 підтримали зустрічний позов, просили його задовольнити з підстав викладених у ньому, проти задоволення основного позову заперечували.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що повні вимоги ПТ «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

21 липня 2010р. між Повним товариством «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був укладений договір про надання фінансового кредиту № 280 /а.с.10/.

Відповідно до вказаного договору, Повне товариство «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» передало у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - 63 000 грн. по 21000грн. кожному, які вони отримали в касі позивача, що підтверджується записом в реєстрі видачі щоденних фінансових кредитів по договорам /а.с.65,66/ та зобов'язались повернути до 21 січня 2011 року як то передбачено п.1.2 Договору фінансового кредиту.

Згідно п. 2.3. Договору фінансового кредиту позичальники зобов'язались здійснювати оплату Товариству за користування кредитом в розмірі 4 % щомісячно, а саме 48 % річних, не пізніш 21 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом.

Пунктом 3.1. Договору фінансового кредиту передбачено, що в разі порушення строків оплати відсотків за кредитом, або строку погашення основного боргу, Позичальники сплачують Товариству штраф в розмірі 30 відсотків від суми боргу.

З метою забезпечення виконання зобов'язання та відшкодування можливих збитків, відповідно до вказаного договору фінансового кредиту між Товариством та відповідачами 21 липня 2010 року укладено Договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали, а іпотекодержатель Повне товариство «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» прийняв в іпотеку (заставу) нерухоме майно, яке належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу /а.с.8/, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, від 07 грудня 1999р. за реєстровим номером № 3104, зареєстрованого у КП «Харківське міське БТІ» та записаного у реєстрову книгу за реєстровим № П-5-45149 від 08 грудня 1999р., а саме : трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м. /а.с.11/.

Узгоджена вартість переданого в іпотеку майна складає - 63 000 (шістдесят три тисячі) грн. 00коп. (п.8 Договору іпотеки від 21.07.2010р.).

Пунктом 11 Договору іпотеки обумовлено, що в разі невиконання іпотекодавцями будь-якого із взятих на себе зобов'язань за договором про надання фінансового кредиту № 280 від 21 липня 2010р. право власності на предмет іпотеки в повному обсязі по цьому договору переходить до іпотекодержателя. Іпотекодержатель вправі на свій розсуд задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки іншим способом, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р.

Позивачем за основним позовом на адресу відповідачів були направлені письмові вимоги про усунення порушення. В листі зазначено зміст порушених зобов'язань відповідачів, вимога про виконання порушеного зобов'язання, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги /а.с.13-18/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У відповідністю зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтями 572, 575 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду, крім іншого, зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки, таким способом може бути реалізація предмета іпотеки іпотекодержателем самостійно будь-якій особі - покупцеві з застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з п. 42 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Позивач просив суд в позовних вимогах обрати спосіб реалізації заставного майна: шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка буде встановлена на підставі відповідної оцінки на час проведення продажу.

Таким чином, позивачем надано докази виникнення між сторонами правовідносин у зв'язку з укладенням іпотечного договору, та наявності невиконаних зобов'язань за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Щодо зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, то суд приходить до наступного.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_3 посилалися на те, що кредитний договір № 06/2-26-17/П від 14.10.2005року був укладений з порушенням порядку, передбаченого Законом України «Про захист прав споживачів» та правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зокрема, в частині надання позичальнику всієї необхідної інформації, оскаржуваний договір є недійсними, оскільки банк уклав їх внаслідок використання нечесної підприємницької діяльності та без дотримання вимог валютного законодавства.

Виходячи з положень постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, суд знаходить обґрунтованими посилання позивачів за зустрічним позовом на поширення на виниклі відносини положень Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII (п. 1 постанови), проте, судом критично оцінюється вищевказана позиція позивачів за зустрічним позовом щодо порушень з боку ПТ «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» останніх.

Так, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

До того ж, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку про те, що сторони, зокрема, позивачі, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивачів за зустрічним позовом на те, що перед укладенням кредитного договору, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не повідомив його як споживача про кредитні умови є хибними і повністю спростовується матеріалами справи.

Критично оцінюється судом й позиція позивачів щодо несправедливості та незаконності умов кредитного договору. До вказаного висновку суд приходить, виходячи з наступного.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Разом з тим, аналіз умов договору про надання фінансового кредиту від 21.07.2010 року дає підстави суду вважати, що останній не є несправедливим та незаконним по відношенню до позичальників.

Крім того, судом критично розцінюються посилання позивачів як на підставу для визнання договору кредиту недійсним той факт, що договір укладено під примусом, та на вкрай невигідних умовах, оскільки останнє не доведено позивачами, як того вимагає ст. 60 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про те, що вказані твердження не можуть прийняті ним до уваги, і розцінює їх як спробу позивача уникнути від виконання взятих на себе відповідно до умов зазначених вище угод зобов'язань, а також відповідальності за їх невиконання.

Також, на думку суду, слід звернути увагу на те, що підписавши договір, позивачі засвідчили про те, що вони не вважають умови договору невигідними для себе, дискримінаційними та несправедливими.

Як наслідок, який випливає з вищезазначеного, суд не вбачає підстав для визнання умов договору про надання фінансового кредиту від 21.07.2010 року та договору іпотеки недійсними з вищевказаних підстав, оскільки вказані вимоги не є доведеними з точки зору вимог ст. 60 ЦПК України, а також не є такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Таким чином Цивільним кодексом України встановлений перелік вимог, недодержання яких у момент вчинення правочину, є підставою для визнання його недійсним.

Як встановлено з матеріалі справи та пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, договір про надання фінансового кредиту № 280 від 21 липня 2010 року та договір іпотеки від 21 липня 2010року не суперечать цивільному законодавству та іншим правовим актам, а також моральним засадам суспільства, особи, які їх вчинили мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та їх волевиявлення були вільним і відповідало їхній внутрішній волі, вказані правочини вчинені у формі, встановленій законом, і спрямовані на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними.

Судом також встановлено, що умови укладених договорів сторонами визнавались та виконувались відповідно до порядку встановленого такими договорами, жодних вимог щодо зміни окремих положень даних договорів сторонами не вимагалось, що підтверджує вільне волевиявлення сторін при укладанні таких договорів, повне розуміння сторонами змісту таких договорів та наслідки їх укладання.

Виходячи з обставин, на які посилаються позивачі за зустрічним позовом як на підставу позовних вимог, суд приходить до висновку, що ними не доведено перед судом їх переконливості та обґрунтованості, не подано жодних достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог,

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Крім іншого, позивачі за зустрічним позовом звернулися до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В договорі про надання фінансового кредиту від 21.07.2010року чітко встановлений остаточний термін виконання зобов'язання - до 21.01.2011 року і саме з цієї дати почав спливати строк позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що в 2011 року ПТ «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» вже звертався з позовом до відповідачів щодо невиконання договору про надання фінансового кредиту від 21.07.2010року .

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 20.12.2011 року у задоволені позову було відмовлено.

Згідно ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З врахуванням цього суд прийшов до висновку, що у зв'язку пред'явленням ПТ «Ломбард «КАПІТАЛ» Лапоног та Дороднова» позову до боржників, позовна давність перервалася.

На підставі ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідачів за основним позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір в рівних частинах з кожного по 690,69грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, ОСОБА_4,ІПН НОМЕР_2, ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_3 на користь Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» заборгованість по договору про надання фінансового кредиту №280 від 21.07.2010року, що складається з 63000грн. основного боргу, 96390грн. відсотків за користування кредитом, 47817грн. штрафних санкцій, а всього на загальну суму 207207грн.

В рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - реалізації квартири АДРЕСА_3, загальною площею 64,4кв.м., житловою площею 43,5кв.м., яка належить відповідачам по 1/3 частині кожному на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1999р. на користь Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова», шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, що дорівнює 90% від вартості предмета іпотеки, для його подальшої реалізації, яка буде встановлена на підставі відповідної оцінки на час проведення продажу.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, ОСОБА_4,ІПН НОМЕР_2, ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_3 на користь Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» судовий збір в сумі 2 072, 07грн. в рівних долях, тобто з кожного по 690,69грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_3 до Повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова», третя особа ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору про надання фінансового кредиту та договору іпотеки недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Т.М.Довготько