АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Кептє Сергія Володимировича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору в частині недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/3740/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі про тексту - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про визнання договору в частині недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Визнано недійсним пункт 12.11 статті 12 договору фінансового лізингу № 001310 від 31 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в частині тексту: «В такому випадку Комісія за організацією даного Договору Лізингоодержувачу не повертається».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 34 120 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 500 грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» судовий збір у сумі 828 грн. 40 коп. в дохід держави.

Не погодившись із таким рішенням суду, Кептє С.В. в інтересах ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсним п. 12.11 договору в частині тексту: «В Такому випадку Комісія за організацією даного Договору Лізингоодержувачу не повертається», посилаючись на те, що вказані положення є несправедливими. Зазначає, що договір фінансового лізингу укладений з дотриманням норм чинного законодавства і містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений в письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсним. Також зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання позивачем душевних страждань.

В суді апеляційної інстанції Бєльський В.М. в інтересах ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» апеляційну скаргу підтримав з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31 жовтня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 001310, за умовами кого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (автомобіль Mazda 3), а ОСОБА_2 зобов'язалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с.5-10).

Відповідно до п.1.3 договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати позивачем авансового платежу, тобто суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в додатку № 1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Згідно з п.5.1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Пунктом 5.2 договору фінансового лізингу встановлено, що лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Відповідно до п. 8.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

За умовами п.п. 8.2.1 п. 8.2. договору перший лізинговий платіж складається із: - а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - комісія за організацію), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначені у додатку № 1 до даного договору; - б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору; - в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору.

Положеннями пункту 12.11 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу № 001310 від 31 жовтня 2014 року сторонами погоджено графік сплати першого лізингового платежу (а.с.11).

Відповідно до додатку № 2 до вказаного договору фінансового лізингу сторонами підписаний графік сплати другого лізингового платежу (а.с.12).

У додатку № 3 до даного договору міститься специфікація предмету лізингу, а саме, автомобіль марки Mazda 3, за ціною 341 200 грн. (а.с.13).

Відповідно до платіжного доручення № 1 від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_2 сплатила 31 жовтня 2014 року на банківський рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 34 120 грн. (а.с.14).

Щомісячні платежі на погашення вартості предмета лізингу, передбачені графіком сплати лізингових платежів, позивачем не сплачувалися.

12 листопада 2014 року ОСОБА_2 надіслала ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» заяву про розірвання договору фінансового лізингу № 001310 від 31 жовтня 2014 року та повернення їй сплачених коштів у розмірі 34 120 грн. за невиконанні послуги за вказаним договором (а.с.21).

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в якому просила визнати частково недійсним договір фінансового лізингу від 31 жовтня 2014 року № 001310, а саме: п. 5.2 ст. 5 договору в частині тексту: «Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.», п.п. а) п. 8.2.1 ст. 8 договору фінансового лізингу та п. 12.11 ст. 12 договору, виключити з додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 31 жовтня 2014 року № 001310 наступний текст: «Комісія за організацію (10%) 34120 грн.»; стягнути з відповідача на її користь 34120 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, визнавши недійсним пункт 12.11 статті 12 договору фінансового лізингу в частині тексту: «В такому випадку Комісія за організацією даного Договору Лізингоодержувачу не повертається», стягнувши з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на її користь кошти у сумі 34 120 грн., а також 500 грн. моральної шкоди.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що пункт 12.11 договору фінансового лізингу в частині тексту: «В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається» є несправедливою умовою договору та підлягає визнанню недійсним у вказаній частині як такий, що суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про фінансовий лізинг». Внаслідок укладення договору фінансового лізингу, який містить несправедливі умови, позивачу було завдана моральна шкода.

Разом з тим, такі висновки не ґрунтуються на положеннях норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що укладення договору на умовах, що обмежують права споживача є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Тобто, спірні правовідносини врегульовані як загальними, так і спеціальними нормами (Закон України «Про фінансовий лізинг»), які підлягають застосуванню у системному зв'язку. При цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу (ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Умови договору фінансового лізингу № 0001310 від 31 жовтня 2014 року за своїм змістом відповідають вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням ЦК України про лізинг.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з п. 4 ч. 3 вказаної норми несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Правило визначене п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється саме на заборону визначення у договорі укладеним зі споживачем положень щодо надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір. Згідно з положеннями п. 2.1. договору фінансового лізингу № 001310 від 31 жовтня 2014 року комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення договору лізингоодержувача лізингодавцю при укладені договору, а тому обмеження визначені вказаною нормою не стосуються комісії.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 від 31 жовтня 2014 року, остання уважно прочитала та зрозуміла умови договору фінансового лізингу № 001310 від 31 жовтня 2014 року, в повному обсязі, отримала інформацію від менеджера-консультанта та примірник договору з додатками (а.с. 20).

Підписуючи договір ОСОБА_2 мала реальну можливість ознайомитися з його умовами, зокрема, з п. 8.2.1 договору про сплату комісії за організацію та п. 12.11 про те, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачу не повертається комісія за організацію договору.

Заявляючи вимоги про визнання частково недійсним договору фінансового лізингу № 0001310 від 31 жовтня 2014 року на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_2 не довела того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві,

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсним пункту 12.11 договору фінансового лізингу в частині тексту: «В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.», та стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 34 120 грн.

Також, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 500 грн. з підстав порушення прав останньої як споживача.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися в сукупності з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Саме по собі задоволення вимог споживача не може бути підставою для відшкодування йому моральної (немайнової) шкоди.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И ЛА :

Апеляційну скаргу КептєСергія Володимировича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І. Побірченко