АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1306/15 Доповідач - Кузьма Р.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Жолудько Л. Д., Костів О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю апелянтів, представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_2 Вішала Раджендри на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 вересня 2015 року за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_2 Вішала Ранжендри, зацікавлена особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_2 Вішал Раджендразвернулися в суд з заявою в порядку окремого провадження про розірвання шлюбу. Свої вимоги заявники мотивують тим, що 22 липня 2006 року між ними було укладено шлюб. За час перебування в шлюбі в них народились діти - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Між сторонами було досягнуто згоди в частині проживання дітей, сплати аліментів та участі батьків у вихованні дітей, про що уклали нотаріально посвідчений договір. Таким чином, вважають, що сім`я існує формально, а тому просили шлюб розірвати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09 вересня 2015 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_1 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх заявлені вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянти зазначають, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачі звернулися до суду спільно, повністю усвідомлюючи наслідки розлучення для їх дітей і дбаючи про них. Саме тому вони уклали і нотаріально посвідчили договір про визначення місця проживання дітей та участь батьків у їх вихованні, в якому передбачили умови забезпечення достойного рівня благополуччя для їх дітей і діяли у чіткій відповідності до вимог ст. 109 Сімейного кодексу України.

Крім цього, між ними, як подружжям склалися неприязні відносини, вони втратили почуття любові і поваги, шлюбних відносин фактично не підтримують, а шлюб існує лише формально, тому не бажають в подальшому перебувати у шлюбі, однак судом не було враховано бажання двох сторін розірвати шлюб.

У судовому засіданні заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній, просять її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_1, його представника перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі передчасно та всупереч положень Сімейного кодексу України звернулися до суду із заявою про розірвання шлюбу в зв'язку з прийняттям ними спільного рішення і розірванням шлюбу будуть порушуватися права малолітньої дитини.

Вказані висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2006 року між ОСОБА_1 Вішал Раджерндра та ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1055, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22.07.2006 р. № 017877.

Від шлюбу у сторін 22 грудня 2004 року народився син ОСОБА_3 та 03 липня 2015 року народилася дочка ОСОБА_4, про що свідчать свідоцтва про народження №138396 від 11.05.2011р. та №217691 від 10.07.2015р. відповідно.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, шлюб існує формально.

Як зазначають заявники, між ними визначено питання про сплату аліментів на утримання дітей, визначено місце їхнього проживання, а також досягнуто згоди щодо інших питань і 04.08.2015 року приватним нотаріусом було посвідчено договір із цього приводу.

Із умов договору від 04.08.2015 року вбачається, що він укладений батьками - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у зв'язку з прийняттям спільного рішення стосовно подання до суду заяви про розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 109 Сімейного кодексу України.

Відповідно ч.1 ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу із письмовим договором про те, з ким із ким будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Ще в суді першої інстанції ОСОБА_2, ОСОБА_1 підтримали заяву про розірвання шлюбу, однак суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та з формальних підстав відмовив в позові. Також суд не врахував, що збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя та фактично позбавив позивачів права на судовий захист її законних прав та інтересів.

Згідно ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Встановивши обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахувавши вільне волевиявлення сторін щодо розірвання шлюбу, наявність у них двох неповнолітніх дітей та відсутність спору щодо їх місця проживання, колегія суддів дійшла висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до п.1,3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_2 Вішала Раджендри - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 Вішалом Раджендрою та ОСОБА_2, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 22 липня 2006 року, актовий запис 1055.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6