Провадження № 2/712/3266/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 листопада 2015 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого /судді - Троян Т.Є.
при секретарі - Шмагайло Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соснівського районного суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
ОСОБА_1 07.10.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 27 грудня 2013 року він уклав з відповідачем договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, відповідно до умов якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 16 100 гривень з кінцевим строком повернення коштів до 30 червня 2014 року. Погашення боргу за договором позики відповідач зобовязувалася здійснювати рівними частинами, а саме по 2 680 гривень щомісяця.
Вказував, що свої зобовязання він виконав в повному обсязі, однак відповідач порушила умови договору та зобовязання по ньому не виконала.
Вважає, що на підставі ст. 625 ЦК України він має право на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних з простроченої суми.
Сума боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої заборгованості становить 858 гривень 81 коп., сума боргу з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості становить 11 680,86 грн.
Крім того, зазначив, що він має право на відшкодування моральної шкоди за порушення умов договору, яку він оцінює в 1000 грн.
Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 27 грудня 2013 року у сумі 16 100 грн., 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 858,81 грн., збитки від інфляції в розмірі 11 680 гривень 86 коп., судові витрати по справі в розмірі 487,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 30 126, 87 грн.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, але ухилилася від отримання позовної заяви та судової повістки, що підтверджено поштовим повідомленням. Інформацію щодо своєї адреси суду не надала, тому відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається повідомленою про розгляд справи.
Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.
Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК).
Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За приписами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до договору позики від 27 грудня 2013 року Позикодавець ОСОБА_1 передає, а Позичальник ОСОБА_2 приймає у власність гроші в сумі 16 100 грн., а Позичальник зобовязується повернути таку ж суму грошей в строк до 30 червня 2014 року.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позивачем надано суду оригінал письмової розписки позичальника від 27 грудня 2013 року, у змісті якої зазначено наступне (далі - мовою оригіналу): «Я ОСОБА_2 Юріївна НЕ 594424 виданий 28 грудня 2009 р. Соснівським районним РВ УМВС України в Черкаській області, проживаю за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до договору позики від 27.12.2013р. одержала від ОСОБА_1, паспорт: серія НЕ 472665, виданий Черкаси РВ УМВС України в Черкаській області, проживаюч. ОСОБА_3, вул. Василини 76 у борг суму в розмірі шістнадцять тисяч сто гривень і зобовязуюсь повернути її строк, зазначений у договорі. Дата написання розписки 27.12.2013 року. Підпис».
Зі змісту представленої письмової розписки убачається, що в ній зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність саме за договором позики, мета отримання грошових коштів - саме у борг та зобов'язання їх повернути в конкретний строк і в установленому порядку. У наявності у тексті розписки є особистий підпис позичальника ОСОБА_2
Надання позивачем суду оригіналу боргової розписки свідчить про існування між позикодавцем та позичальником боргових зобов'язань.
Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із положеннями частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення.
Зважаючи на наведене, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд визнає, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, й письмова розписка відповідача свідчить про його укладення 27.12.2013 р. відповідно до вимог чинного цивільного законодавства. Оригінал зазначеної розписки знаходиться у позивача ОСОБА_1 і є документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику з укладенням між ними договору позики, тому суд визнає її належним доказом по справі. За умовами даної угоди ОСОБА_2 одержала в борг від позивача грошові кошти у розмірі 16 100 грн.
На момент винесення рішення відповідачем не здійснено жодних платежів за вищевказаним договором позики.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.
Суд не приймає до уваги розрахунок позивача відповідно до якого 3 % річних становлять (3% * 16 100* 649)/ 365 = 858,81 грн., інфляційні нарахування за період з січня 2014 по серпень 2015 становлять (16 100 грн. * 172,552%) - 16 100 грн. = 11 680,86 грн. Вищевказана сума боргу розрахована позивачем не з липня 2014 року з моменту порушення зобовязання, а з січня 2014 року з посиланням на те, що в договорі позики відповідач зобовязалась погашати борг рівними частинами 2680 грн. Однак, як вбачається зі змісту договору позики від 27 грудня 2013 року напис «борг буде погашатися рівними частями 2680 грн.» зроблено в кінці договору та не засвідчений підписами сторін, тому суд не може його оцінювати як доказ по справі.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Заявлені позивачем позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають до задоволення з наступних підстав. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої з вини відповідача, суд повинен враховувати, що моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст.1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, вину відповідача, а також яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Крім того, умовами договору позики між сторонами не передбачено обов'язок відшкодування моральної шкоди у випадку прострочення повернення позики, права та обов'язки сторін передусім регулюються договором між сторонами, яким передбачені договірні умови, на які сторони вільно погодились.
Враховуючи вищевикладене, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
До стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу з урахуванням індексу інфляції за договором позики від 27 грудня 2013 року у розмірі 23 699,20 грн., 3 % річних від простроченої заборгованості в розмірі 565, 04 коп.
Також до стягнення з відповідача в силу вимог ст.88 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 487,20 грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, оскільки означені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально.
Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення в справі, що передбачено ст.224 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 174, 212, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 610, 625, 629, 1046-1049 Цивільного кодексу України суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції за договором позики від 27 грудня 2013 року у розмірі 23 699,20 грн., 3 % річних від простроченої заборгованості в розмірі 565, 04 коп. та сплачену суму судового збору в розмірі 487,20 грн., а всього 24 751,44 грн.( двадцять чотири тисячі сімсот пятдесят одна гривня 44 коп.).
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: Т.Є. Троян