Справа №489/3795/15-ц 30.10.2015 30.10.2015 30.10.2015
Провадження №22-ц/784/2442/15
Справа № 489/3795/15-ц
Провадження № 22-ц/784/2442/15
Категорія: 27 Головуючий у 1-й інстанції: Тихонова Н.С.
Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 вересня 2015 року у справі за їх позовом до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М., про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М., про визнання договору іпотеки недійсним.

Позивачі зазначали, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до якого останній передав ОСОБА_2 позику в розмірі 43 530 грн. 85 коп., що еквівалентно 5 500 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ними та ОСОБА_6 06 листопада 2010 року в нотаріальному порядку було посвідчено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, співвласниками якої в рівних частках вони являються.

Позивачі іпотечний договір вважають недійсним, оскільки на їх думку, він укладений під впливом тяжких життєвих обставин, а саме: необхідність коштів для лікування батька, на сплату боргів по іншим кредитам, звільнення з роботи батька. Також вони зазначали, що договір позики та договір іпотеки мають нечіткі і неоднозначні положення стосовно суми та валюти заборгованості, розміру процентної ставки, строку обчислення відсотків тощо.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ними та відповідачем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 вересня 2015 року в позові ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити. Вони посилаються на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і наявним в ній обставинам, а також положенням ч.1 ст. 233 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в нотаріальному порядку було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_2 отримав позику в розмірі 43 530 грн. 85 коп., що еквівалентно 5 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день посвідчення договору.

За умовами договору позичальник ОСОБА_2 зобов'язався сплачувати проценти в розмірі 6% в місяць від суми позики в гривнях, що еквівалентно 330 доларів США, за курсом Національного Банку України. Строк дії договору сторонами визначено не пізніше 06 листопада 2012 року в гривнях в еквіваленті 5500 доларів США, відповідно до курсу Національного Банку України на день повернення позики.

В забезпечення зобов'язань 06 листопада 2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 посвідчили в нотаріальному порядку договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, співвласниками якої в рівних частках являються позивачі.

Наполягаючи на задоволення позову, позивачі посилались на те, що оспорювана угода укладена ними під впливом тяжких обставин, а саме: потреба в коштах на лікування батька ОСОБА_3, на сплату кредиту, погашення інших боргів та у зв'язку із звільненням з роботи ОСОБА_3

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підтвердження своїх доводів позивачі надали документи, із яких вбачається, що з 29 квітня 2010 року по 15 травня 2010 року ОСОБА_3 був тимчасово непрацездатний, 17 травня 2010 року його було звільнено з роботи і 30 липня 2010 року він звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі. Із матеріалів справи також видно, що ОСОБА_3 мав кредитні зобов'язання перед банком, із 05 травня 2010 року у нього виникла заборгованість по цим зобов'язанням. Що стосується ОСОБА_2, то він є фізичною особою - підприємцем, але згідно декларації доходів у 2010 році не мав.

Позивачі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 доходів не мають, оскільки тривалий час не працюють, про що свідчить запис в їх трудових книжках.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що тимчасова відсутність доходів у позивачів, тимчасова непрацездатність ОСОБА_3 у зв'язку з подіями, які відбулись за півроку до укладення оспорюваного договору іпотеки, не є тими тяжкими обставинами, в розумінні ч. 1 ст. 233 ЦК України, які саме спонукали їх до укладення договору іпотеки.

При цьому суд першої інстанції також правильно зазначив, що договір позики, умови якого позивачі вважають несправедливими, на теперішній час у встановленому законом порядку недійсним не визнаний.

Доводи апеляційної скарги стосовно не співмірності розміру позики і вартості предмета іпотеки правового значення не мають, оскільки позов заявлений про визнання іпотеки недійсною з підстав, передбачених ч.1 ст. 233 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги стосовно кабальних умов договору позики теж не підлягають задоволенню, оскільки ці обставини предметом спору не являлись і судом відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України не перевірялись.

Що стосується посилань позивачів на те, що умови оспорюваного договору іпотеки суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», то вони безпідставні, так як на спірні правовідносини його положення не розповсюджуються.

Із врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. А тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: