У х в а л а

ІМенем УКраїни

1 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання договорів недійсними та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 19 вересня 2013 року уклав з відповідачем договір № 01701/13, відповідно до якого ТОВ «ЕкономКомфорт» за згодою позивача зобов'язувався за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на отримання 100 000 грн позики для придбання нерухомості. Цього ж дня між сторонами укладено договір № 01701, предметом якого є надання інформаційних послуг з приводу укладення договору про отримання позики. На виконання договору про надання послуг ОСОБА_3 сплатив відповідачу 7000 грн. 19 вересня 2013 року між сторонами укладено договір № 01703/13, відповідно до якого відповідач зобов'язався за плату вчиняти від імені та за рахунок позивача певні юридичні дії спрямовані на отримання 150 000 грн позики для придбання нерухомості. Згідно договору № 01703, предметом якого є надання інформаційних послуг з приводу укладення договору про отримання позики, позивач сплатив відповідачу 10 500 грн. Оскільки вважає, що умови вказаних договорів є такими, що не відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів», вони є несправедливими, відповідач здійснює свою діяльність без спеціального дозволу - ліцензії, просив задовольнити позов.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8 вересня 2014 року позов задоволено, визнано недійсними договори: № 01701/13, № 01703/13, № 01701, № 01703, укладені 19 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ЕкономКомфорт», стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_3 17 500грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договори № 01701 та № 10703, відповідно до умов яких відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договорів про участь у програмі «ЕКОНОМКОМФОРТ» з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі позивача у цій програмі. Відповідно до п. 2.1 вказаних договорів сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг становить 7 000 грн. та 10500 грн відповідно.

Того ж дня між сторонами було укладено договори № 01701/13 та 01703/13 за змістом яких відповідач за згодою позивача зобов'язався вчинити за плату та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатках № 1 до цих договорів, а саме, отримання суми позики в розмірі 100 000 грн та 150 000 грн.

Зі змісту вказаних договорів, додатку № 2 до них вбачається, що програма «ЕКОНОМКОМФОРТ» базується, на створенні груп учасників метою яких є придбання бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику з розстроченням платежу на досить тривалий час у порядку та на умовах, передбачених договором та цими умовами, адміністратором якої є ТОВ «ЕкономКомфорт».

Згідно програми адміністратором є юридична особа, яка за дорученням, в інтересах та за рахунок учасника здійснює певні дії, визначені договором та умовами програми, для досягнення взятих на себе сторонами зобов'язань. Адміністратор з метою виконання договірних зобов'язань створює та адмініструє самофінансувальну групу учасників програми, за що останніми за такі послуги сплачуються адміністративні витрати.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсними договорів № № 01701 та 01703 апеляційний суд виходив із того, що їх умови відповідають Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

В обгрунтування вимог про визнання зазначених договорів недійсними ОСОБА_3 вказував на те, що вони були йому нав'язані, надання йому послуг, які є предметом цих договорів, охоплюється змістом договорів № № 01701/13, 01703/13, при укладенні яких відповідач мав надати йому необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію з питань діяльності та участі у програмі.

Таке виключало необхідність надання йому послуг відповідачем за окремими договорами № № 01701, 01703, потреби в укладенні яких не було.

Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити зокрема дату виготовлення.

При вирішенні позову в цій частині апеляційний суд наведеного не врахував, з приводу існування обставин, якими обґрунтовувались вимоги в цій частині ніяких висновків не зробив, не звернув уваги, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах.

З огляду на те, що ТОВ «ЕкономКомфорт» є адміністратором програми, з ним позивачем укладено договори по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договорів про надання послуг щодо забезпечення їх дбайливого оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі може свідчити про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому, викладений в рішенні апеляційного суду висновок про відсутність підстав для задоволення позову у частині визнання недійсними договорів № № 01701 та № 01703 від 19 вересня 2013 року є передчасним.

Порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду у частині відмови у позові про визнання недійсними договорів № № 01701 та 01703 від 19 вересня 2013 року не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до цього суду.

Відповідно п. 11-1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Як вбачається, із договорів № № 01701/13 та 10703/13, їх предметом є вчинення дій спрямованих на отримання позики у групі.

Чинним законодавством не передбачено отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів для отримання грошей у позику в групах, тому рішення апеляційного суду у частині відмови у позові про визнання цих договорів недійсними ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в цій частині у рішенні апеляційного суду висновки відповідають обставинам справи, встановленим на підставі поданих доказів, і ґрунтуються на нормах матеріального права.

Порушень норм процесуального права при проведенні оцінки доказів не встановлено.

При цьому колегія суддів виходить з положень ст. 335 ЦПК України, згідно яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2014 року у частині відмови у позові про визнання недійсними договорів № 01701 та № 01703 від 19 вересня 2013 року скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук