АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6096/13-ц Номер провадження 22-ц/786/836/15Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Винниченко Ю. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Винниченка Ю.М.,

Суддів: Карнауха П.М., Абрамова П.С.,

При секретарі: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Підстави позовних вимог вмотивовував тим, що 12 травня 2010 року між ним та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 був укладений агентський договір про надання комерційних послуг. Згідно умов вказаного договору відповідач взяв на себе зобов'язання підібрати потенційних контрагентів для укладення договору позики коштів.

Далі вказував, що 18 травня 2010 року за письмовим договором позики він передав позичальникам, що були запропоновані ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 гроші у розмірі 48000 євро, що за офіційним курсом НБУ на 16 травня 2013 року становить 497 727 грн. 31 коп., зі сплатою 3% щомісяця від вказаної суми боргу. Що відповідно становить 14 931 грн. 81 коп. еквівалентних 1440 євро за курсом НБУ на дату звернення до суду.

При фактичному одержанні вказаної суми позивальником ОСОБА_5 була надана розписка від 18 травня 2010 року. А в якості забезпечення виконання боргових зобов'язань ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 виступив як поручитель. При цьому позивач вказував, що за домовленістю, яка існувала між відповідачами, вказану суму боргу вони розподілили між собою порівну, для вирішення своїх соціально-побутових питань.

Оскільки відповідачі згідно вказаної розписки борг та відсотки у визначений строк до 18 червня 2010 року не повернули, позивач просив стягнути кошти боргу солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2, та 500 гривень оплати його послуг з ОСОБА_4

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2013 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

У задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_4 боргу в сумі 500 гривень відмовлено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 основну суму боргу в розмірі 48000 ( сорок вісім тисяч ) євро, що за офіційним курсом НБУ на 16 травня 2013 року становить 497 727 грн. 31 коп. та прострочені відсотки 3% щомісячних платежів у розмірі - 537 545 ( п'ятсот тридцять сім тисяч п'ятсот сорок п'ять) грн.. 16 коп. еквівалентних 51 840 (п'ятдесят одній тисячі вісімсот сорок) євро.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4256 ( чотири тисячі двісті п'ятдесят шість ) грн.. 10 коп. судових витрат.

З рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до нього.

Апелянт вважає рішення суду таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що договір поруки є припиненим

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення, за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Судом першої інстанції вірно встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_3 18 травня 2010 року надав відповідачу ОСОБА_5 у позику 497 727 грн. 31 коп., за умови сплати ним 3% щомісяця від вказаної суми боргу, що відповідно становить 14931 грн. 81 коп. еквівалентних 1440 євро за курсом НБУ на дату звернення до суду, які відповідач зобов'язувався повернути у строк до 18 червня 2010 року та про що склав відповідну розписку.

У забезпечення зобов'язань ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 виступив як поручитель боргових зобов'язань, про що також склав відповідну розписку 18 травня 2010 року ( а.с. 8 ).

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_5 та ОСОБА_2, місцевий суд виходив із встановленого факту невиконання відповідачами зобов'язання, оскільки борг останні не повернути, а оригінали розписок знаходилися у позивача.

Проте з таким висновком колегія судідв не може погодитися у повній мірі за наступних обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори).

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових котів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Норми ст. 553 ЦК закріплюють поняття поруки, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань, і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори (розділи І та II книги п'ятої ЦК).

Згідно зі ст. 626 ЦК порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Вимога до поручителя може бути пред'явлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК, - у випадку порушення зобов'язання боржником. Факт порушення зобов'язання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 554 ЦК, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, крім випадків, коли поручитель зобов'язався відповідати за виконання зобов'язання частково (ч. 2 ст. 553, ч. 2 ст. 554 ЦК).

За своєю правовою природою порука є зобов'язанням, у з'вязку з чим до вказаних правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов'язання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки.

Зокрема, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки (події, з якою пов'язується таке припинення) не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК.

Слід мати на увазі, що порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1 (постанова від 17 вересня 2014 р.).

Строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК, не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

. Аналіз ч. 4 ст. 559 ЦК із врахуванням положень ч. 1 ст. 555 цього Кодексу дає підстави стверджувати, що положенням ч. 4 ст. 559 ЦК, зокрема другого речення, кредитору надається право вибору, оскільки термін «вимога» включає в себе і поняття «позову», і допускається можливість попереднього звернення до поручителя саме з «вимогою», зробленою у будь-якій доступній і зрозумілій формі повідомлення. Така «вимога», яка передує «позову», може розцінюватися як надання поручителю можливості добровільно виконати взяті на себе зобов'язання. При зверненні кредитора до поручителя з «вимогою» продовж шести місяців від дня настання строку виконати основне зобов'язання, порука не припиняється і кредитор вправі поза межами цього (шестимісячного) строку, але до спливу позовної давності за основною вимогою, пред'явити поручителю «позов» до суду про стягнення суми боргу боржника. Строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК слід обчислювати від дня, коли про порушення свого права довідався або мав довідатися кредитор. Саме з цього часу в нього і виникає право вимагати виконання обов'язку чи то від боржника, чи то від поручителя, чи від них обох солідарно. Спливає позовна давність одночасно і для боржника, і для поручителя на підставі ст. 266 ЦК (зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги).

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач звертався з вимогою до поручителя ОСОБА_2. Строк виконання зобов'язання за договором позики був визначений - 18 червня 2010 року. З позовом до суду ОСОБА_3 звернувся 18 травня 2013 року, тобто після сплину шестимісячного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 та покладення на нього солідарного обов'язку з боржником ОСОБА_5 повернення розміру позики.

На підставі вищевикладеного, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2013 року підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2, з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у солідарному порядку з ОСОБА_5 слід відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2013 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у солідарному порядку з ОСОБА_5 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Ю.М. Винниченко

Судді: /підпис/ П.М. Карнаух /підпис/П.С. Абрамов

КОПІЯ ВІРНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ______ Ю.М. Винниченко