АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, встановлення частково нікчемним договору, визнання договору частково припиненим за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, і остаточно просив встановити нікчемність п.п. 1.З., 1.3.1., 1.3.2., 1.3.3, 5.5., 5.6 загальних умов кредитування - додатку до кредитного договору № 50010712 від 30 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» та поручителем ОСОБА_4; встановити нікчемність умов договору щодо слів «і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в дол. США, відповідно до ст. 1.3 загальних умов кредитування» після слів «усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях» графіку погашення кредиту - додатку до кредитного договору № 50010712 від 30 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» та поручителем ОСОБА_4; встановити нікчемність умов договору щодо слів «на еквівалент» після слів «Проценти зараховуються» та «в іноземній валюті» після слів «Суми кредиту» речення 4 статті 2.4. загальних умов кредитування - додатку до кредитного договору № 50010712 від 30 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» та поручителем ОСОБА_4 та умови кредитного договору № 50010712 від 30 вересня 2013 року «про разову комісію за надання (розміщення) кредиту в розмірі 2.50% від суми кредиту»; визнати недійсним статтю 8.4. загальних умов кредитування - додатку кредитного договору № 50010712 від 30 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» та поручителем ОСОБА_4; стягнути з ТОВ «Порше Мобіліті» на користь позивача ОСОБА_3 156 408, 98 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 30 вересня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та позивачем укладено кредитний договір № 50010712, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 392 061,02 грн, що еквівалентно 47 806,49 доларів США, на придбання автомобіля. Кредитним договором визначено строк кредитування на 60 місяців та змінна процентна ставка 9,90%. Суму додаткового кредиту як кредитного ліміту визначено сторонами у розмірі 145 324,20 грн, еквівалент суми кредиту в доларах США 17 720,30 доларів США, що не видається позичальнику, а підлягає сплаті рівними місячними платежами на користь страхової компанії AT СК «АХА Страхування» згідно з договором страхування, укладеним на виконання умов кредитного договору. До кредитного договору сторони також підписали додаток - графік погашення кредиту, відповідно до якого усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США відповідно до статті 1.3. загальних умов кредитування. Відповідно до п. 1.1 загальних умов кредитування, відповідач зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі в українських гривнях. У кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін пунктом 1.3.1загальних умов кредитування визначено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. У подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому, розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту; при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням передбачених нижче особливостей. Після підписання договору, позивач в повному обсязі виконував зобов'язання за кредитним договром, сплачував щомісячні платежі, які виставлялись відповідачем. Однак, як з'ясувалось в процесі виконання договору, умови кредитного договору, які запропоновано ТОВ «Порше Мобіліті», суперечать дійсній волі та намірам позивача на які він розраховував при укладання кредитного договору, оскільки в кредитному договорі та графіку погашення кредиту не має відомостей щодо повної орієнтовної вартості кредиту ні в іноземній валюті, ні в гривнях. Також у п.п.1.1., 1.3.1. загальних умов кредитування підтверджується застосування еквіваленту іноземної валюти у розрахунках між сторонами зазначеного договору та встановлюється порядок такого розрахунку, що значно збільшує тягар відповідальності позивача щодо повернення кредиту шляхом його отримання компанією з урахуванням очікуваної станом на дату сплати таких коштів, що дає підстави вважати, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. На думку апелянта суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність наявності передбачених ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин для визнання положень кредитного договору нікчемними. Вирішуючи спір, суд не визначився з підставами позову та не надав належної оцінки доводам позивача. Перед підписанням кредитного договору позивачу не було надано повну інформацію про детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом, вартості всіх послуг та річної відсоткової ставки за кредитом відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначені порушення не дозволили позивачу оцінити всі фінансові навантаження, пов'язані з укладенням цього договору.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги просив її задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір № 50010712, за умовами якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 392 061,02 грн, що в еквіваленті становить 47 806,49 доларів США строком на 60 місяців під 9,90% річних, а позичальник зобов'язувався своєчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інших платежів згідно загальних умов кредитування.

Відповідно до умов кредитного договору, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки VW, модель Touareg NF, кузов № НОМЕР_1, рік випуску 2013 року.

Також, за умовами укладеного договору, ТОВ «Порше Мобіліті» надало позичальнику додаткову суму кредиту в розмірі 145 324,20 грн, що в еквіваленті становить 17 720,30 доларів США. Відповідно до умов кредитного договору, цільове призначення додаткового кредиту - оплата страхових платежів згідно з договором страхування, укладеним на виконання умов кредитного договору страхова компанія AT СК «АХА Страхування», а позичальник зобов'язувався прийняти та належним чином використовувати і повернути компанії суму додаткового кредиту у повному обсязі, а також сплатити проценти за його використання та інші платежі відповідно до умов кредитного договору.

Згідно з п. 1.1 Загальних умов кредитування Компанія зобов'язалася надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін.

Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі.

Пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування передбачено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні. При цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент встановлення рахунка обмінного курсу банку. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни або обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником.

Пунктом 1.3.2 Кредитного договору встановлено, що компанія має право вимагати, щоб платежі у погашення кредиту були розраховані за обмінним курсом за безготівковими операціями іншого банку, замість обмінного курсу банку, вказаного вище. Сторони погоджуються, що така вимога може бути поставлена на власний розсуд компанією і без обмежень щодо кількості таких вимог протягом дії Кредитного договору, і для цього не вимагатиметься згода позичальника. Компанія повинна повідомити позичальника про свій намір щодо такої зміни за 7 робочих днів до дати відповідного платежу, який має бути сплачений.

Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, нарахування процентів відбувається: помісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти враховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.5. Загальних умов кредитування, термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до графіка погашення кредиту.

Відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування, підписанням даних умов позичальник підтверджує, що компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг, затверджених компанією.

Пунктом 9.6 Загальних умов кредитування передбачено, що позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформації про умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що при укладенні кредитного договору ТОВ «Порше Мобіліті» було порушено вимоги чинного законодавства, передбачені ч. 5 ст. 11, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти. Положення п. 1.3.2 Загальних умов кредитування не позбавляють позивача права на висловлення своєї незгоди щодо застосування нового обмінного курсу. За умовами договору при здійснені розрахунків за Кредитним договором застосовується як позитивне так і від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, що забезпечує дотримання інтересів як кредитора, так і позичальника.

Також, договором не передбачено можливості ТОВ «Порше Мобіліті» змінювати умови договору на власний розсуд.

Згідно з п. 5.5. загальних умов кредитування позичальник зобов'язався забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов'язань. Однак, положення вказаного пункту не обмежують позичальника у виборі страхової компанії, для страхування заставного майна, а лише дає перелік страхових компаній, які авторизовані кредитодавцем, та прямо зазначає, що страховик має бути обраний позичальником самостійно.

ОСОБА_1 не довів того, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердив, що відповідач належним чином ознайомив його, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформацією, умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника тощо. Також, у п. 9.6. кредитного договору зазначено, що додатково до положень п. 9.5. загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо).

В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору; графіку погашення кредиту; додаткової угоди; загальних умов кредитування, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Отже, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта, що в оспорюваному договорі в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору та окремих їх положень недійсними, оскільки, відповідачем було надано фінансову послугу з дотриманням норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги , що умовами кредитного договору встановлено саме фіксовану процентну ставку є безпідставними, оскільки умовами договору в розділі «Основні умови Кредиту» чітко зазначається, що процентна ставка становить 9,90 % та є змінною відповідно до статті 2.3. Загальних умов кредитування, що сторони договору погодили між собою, уклавши та підписавши кредитний договір.

Доводи апеляційної скарги, що положення п. п. 1.3., 1.3.1., 1.3.2, 1.3.3 Загальних умов (Додаток до кредитного договору) не відповідають вимогам чинного законодавства, порушують права та інтереси позивача, є несправедливими, роблять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, не відповідають принципам розумності, справедливості та добросовісності є безпідставними з наступних підстав.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків віднесено договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Нормами ч. 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України до правовідносин, які виникають з договору споживчого кредиту застосовуються відповідні положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. N 168 передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Відповідно до п. 2.4. вказаних Правил, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Підписанням Загальних умов кредитування позивач підтвердив, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року, а також що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією (п. 9.5. Загальних умов кредитування). Таким чином, позивачу надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до Кредитного договору

Окрім цього, в п. 9.6. Загальних умов кредитування зазначається, що додатково до положень статті 9.5. Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону, тощо).

Крім цього, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлює обов'язковість зазначення валюти у детальному розписі сукупної вартості кредиту, а встановлює обов'язок кредитодавця розписати сукупну вартість кредиту у процентному та грошовому виразі.

Отже, перед укладенням кредитного договору, відповідач на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надало споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором.

Підписавши вказаний вище Кредитний договір, позивач вступив у договірні відносини з відповідачем. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі. Позичальник погодився з тим, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США відповідно до п. 1.3 загальних умов кредитування.

Зобов'язання, згідно з ст.524 ЦК України, має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Цивільного кодексу України, а тому вони поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З наведеного слідує, що положення цивільного законодавства, в тому числі і ст.1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі.

Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору.

З цього приводу, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права в постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14 дійшла наступних висновків: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня».

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція також підтверджується Постановою Верховного суду України від 04.07.2011 року у справі № 3-62гс11.

Враховуючи викладене, умови вказаного вище кредитного договору стосовно суми зобов'язання та суми погашення зобов'язання (суми платежу) викладені у повній відповідності з чинними нормами чинного цивільного законодавства та судової практики їх застосування.

Крім того, в п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно з вищезазначеними умовами договору як основні кредитні кошти, так і додатковий кредит надавалися позивачу саме в українських гривнях, також і договором і додатками до нього, передбачено, що всі платежі повинні бути сплачені в гривнях, а не в іноземній валюті, із зазначення еквіваленту у доларах США, а коригування суми процентів відповідно до загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності.

Доводи апеляційної скарги, що кредитний договір фактично вбачає валютні операції є також безпідставними, оскількиспірний кредитний договір не містить жодної умови стосовно того, що протягом його виконання будь-яка сторона договору повинна в обов'язковому порядку здійснювати купівлю або продаж будь-якої валюти. Більше того, як основні кредитні кошти, так і додатковий кредит надавалися позивачу саме в українських гривнях, а договором і додатками до нього передбачено, що всі платежі повинні бути сплачені також в гривнях, а не в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги, що разова комісія за надання (розміщення) кредиту в розмірі 2,5% від суми кредиту сама по собі не є послугою, а тому в розумінні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» положення договору про сплату такої комісії є нікчемним є безпідставними, оскільки відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У п.19 цієї ж статті зазначається, що продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Окрім цього, в п. 23 вказується, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до умов договору та з урахуванням викладених вище положень Закону цільове призначення наданих позивачем відповідачу грошових кошти - придбання автомобілю.

В свою чергу, в абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначається, що Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У позові позивач підтверджує, що відповідач по справі є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги з надання фінансових кредитів.

Також, в ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" одним із видів фінансових послуг визначено послугу із надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, без розмежування такої послуги залежно від того чи є такі кошти власними чи залученими.

Таким чином, надання відповідачем позивачу кредитних кошів, що передбачено умовами договору, і є за своєю суттю та в розумінні викладених вище положень законодавства послугою, а разова комісія за надання (розміщення) кредиту в розмірі 2,5% від суми кредиту є саме платою за дію, що є послугою, тобто безпосередньо комісією за надання кредиту.

Доводи апеляційної скарги про нікчемність пунктів 5.5., 5.6., 8.4. Загальних умов кредитування щодо умов страхування є також безпідставними з наступних підстав.

Згідно з п. 5.5. кредитного договору, яким позивач прийняв на себе зобов'язання забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, на протязі усього терміну дії кредитного договору, в страховій компанії, яка авторизована відповідачем.

В свою чергу, в п.8.4. Загальних умов кредитування (Додаток до кредитного договору) сторони погодили між собою умови відповідальності у випадку будь-якого порушення позичальником вимог п.5.5. Кредитного договору.

4 жовтня 2013 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено договір застави транспортного засобу, який посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та внесено в реєстр нотаріальних дій за № 2279.

Згідно з умовами п. 2.3.7 вищевказаного договору застави «В день підписання цього договору заставодавець за власні кошти здійснює страхування предмету застави в авторизованій заставодержателем страховій компанії на користь заставодержателя на умовах, що викладені в кредитному договорі, в тому числі серед іншого: термін страхування не менш одного року з дня укладення цього договору з переукладенням/продовженням терміну страхування на кожний наступний рік, застраховані ризики - пошкодження, втрата та знищення майна; страхова сума - повна вартість майна з виплатою страхового відшкодування заставодержателю (вигодонабувач за страхуванням). Здійснювати щорічне страхування предмета застави на вказаних умовах до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Сума страхового відшкодування не повинна бути меншою від вартості майна, що зазначена в Розділі 1 цього договору».

У п. 2.3.9. договору застави вказано «У тому випадку, якщо заставодавець не сплатить страховій компанії страхові платежі у строки, обумовлені договором (договорами) страхування, які будуть укладені згідно з п. 2.3.7 цього договору, заставодавець дає згоду та доручає заставодержателю здійснити від імені і за рахунок заставодавця сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування, на користь страхової компанії. Заставодавець компенсує заставодержателю витрати, понесені останнім у зв'язку з виконанням даного доручення в порядку, передбаченому кредитним договором».

У п.6.2 договору застави вказано, що заставодавець підтверджує прийнятність умов цього договору та свою здатність виконувати умови даного договору, а також вказано, що заставодавець розуміє всі умови цього договору і погоджується з ними.

У позовній заяві позивач підтверджує, що кредитні кошти відповідним чином надані/перераховані відповідачем у повному обсязі, отриманий автомобіль зареєстровано за державним номером ВТ 9909 АН, про що вказано в укладеному між сторонами договорі застави транспортного засобу.

Вказавши на те, що позичальник прийняв на себе зобов'язання забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, на протязі усього терміну дії кредитного договору, в страховій компанії, яка авторизована компанією, відповідач по справі виходив з того, що у разі знищення предмету страхування або його втрати позивач є вигодонабувачем та має право на отримання страхового відшкодування.

Під час укладання кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами, а підписанням загальних умов кредитування підтвердив, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року, а також що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією (п. 9.5. Загальних умов кредитування).

Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, договір виконувався, а твердження позивача стосовно того, що п.п. 5.5. та 5.6. договору змушують позивача всупереч його волі та внутрішньому переконанню укласти договір страхування з визначеними страховими компаніями є безпідставними та необгрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду в оскаржу вальній частині не впливають та їх не спростовують.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 22ц/796/13919/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Ластовка Н.Д.

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, встановлення частково нікчемним договору, визнання договору частково припиненим за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Відповідно до ст.ст. 218,317 ЦПК України колегія суддів проголошує вступну та резолютивну частину ухвали, повний текст якої буде виготовлено 16 листопада 2015 року.

Колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді