Ухвала

іменем україни

8 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Висоцької В.С., Остапчука Д.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Самарський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення, зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про визнання права на проживання та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року,

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником будинку за АДРЕСА_1. У даному будинку зареєстровані три особи: він, як власник, його мати ОСОБА_5 та брат ОСОБА_4, який не є членом його сім'ї. За час проживання у вказаному будинку відповідач ОСОБА_4 зарекомендував себе з негативної сторони, що унеможливлює проживання з ним в одному будинку. Просив усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, у якому просив визнати його право на проживання, як колишнього члена сім'ї, та вселити в будинок АДРЕСА_1.

Позов мотивував тим, що наведені ОСОБА_3 обставини у позовній заяві належними доказами не підтверджені, зокрема не наведено доказів псування, систематичного руйнування, порушень правил користування та використання житлового будинку не за призначенням. Посилався на те, що протягом усього часу його проживання в будинку він жодного разу не був притягнутий до будь-якої відповідальності. Зазначав, що 6 квітня 2014 року відповідач змінив замки в будинку, заборонив йому доступ до його місця проживання незважаючи на те, що там залишилися його особисті речі. Вважав, що ОСОБА_3 зловживає своїм правом власника і бажає позбавити його права на проживання у спірному будинку. Вказував, що пропонував брату укласти договір найму жилого приміщення на одну з кімнат, проте ОСОБА_3 відмовився.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від

23 вересня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заявлених позовів.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Вселено ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_1. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в повному обсязі та рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заявлених позовів, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів наявності фактів руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з відповідачем в одному будинку. ОСОБА_4, у свою чергу, не довів, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні спірним будинком шляхом заміни замків у квітні 2014 року, оскільки підтверджено що ОСОБА_4 з січня 2014 року у спірному будинку не проживає, а лише періодично з'являвся.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про вселення останнього, апеляційний суд посилався на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що на підставі договорів дарування від 31 січня

2014 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по

АДРЕСА_1, та земельної ділянки загальною площею 0,0442 га, яка розташована за цією ж адресою.

Згідно з довідкою голови квартального комітету від 25 січня

2014 року у даному будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_5 та її сини: ОСОБА_4, ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 10, 31 ЦПК України є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що він є власником спірного будинку, а ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні власністю, що порушує його права як власника та призводить до неможливого проживання з ним в одному будинку. При цьому, як на підставу позову посилався на норми ст. ст. 319, 321 ЦК України та ст. ст. 109, 116 ЖК УРСР.

Однак на порушення зазначених вимог закону, суд у судовому засіданні належним чином не з'ясував у ОСОБА_3 підстави заявленого ним позову, а відмовив у позові з декількох підстав, не навів мотивів відмови у позові про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом.

Крім того, судом апеляційної інстанції не врахована норма ст. 156 ЖК УРС, згідно з якою члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При цьому, апеляційний суд не звернув уваги на доводи

ОСОБА_3, що ОСОБА_4 не був членом сім'ї нового власника - ОСОБА_3, і з припиненям права власності колишнього власника втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року № 6-158цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

За викладених обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від

23 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді:В.С. Висоцька

Д.О. Остапчук

О.В. Умнова І.М. Фаловська