АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6699/14 Номер провадження 22-ц/786/3349/15Головуючий у 1-й інстанції Савічев В.О. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Чічіль В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог Кременчуцьке міське управління юстиції, ОСОБА_7 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення торговельного комплексу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, площею 34,9 кв. м., та витребувати його з незаконного володіння ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог вказував, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.04.2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №4/20 від 22.04.2005 року, укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_6 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець), відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_6 об'єкти нерухомого майна, зокрема нежитлове приміщення торговельного комплексу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, площею 34,9 кв. м.

В подальшому право власності на вказане нерухоме мано перейшло до ОСОБА_5

Проте, вказане рішення було переглянуто у зв'язку із нововиявленими обставинами та ухвалено рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.09.2013 року, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено у повному обсязі.

У зв'язку з цим вважає, що спірне нежитлове приміщення безпідставно перебуває у володінні ОСОБА_5, який не визнає його право власності.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення торговельного комплексу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, площею 34,9 кв. м.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 належне ОСОБА_2 нежитлове приміщення торговельного комплексу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, площею 34,9 кв. м.

Вказане рішення місцевого суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_5, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене у справі, не відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_6 були задоволені в повному обсязі. Вказаним рішенням суду визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №4/20 від 22.04.2005 року, укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_6 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець), відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_6 об'єкти нерухомого майна, в тому числі нежитлове приміщення торговельного комплексу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, площею 34,9 кв. м. (а.с. 6-8).

01.09.2011 року спірне нежитлове приміщення було відчужене ОСОБА_6 ОСОБА_7 (а.с. 76-57).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03.07.2012 року задоволено заяву Кременчуцької міської ради Полтавської області про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.04.2008 року та зазначене рішення скасовано.

На підставі судового рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17.05.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 02.07.2013 року, власником спірного приміщення став ОСОБА_5

Встановлено, що рішенням того ж суду від 2 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ПАТ «Райффайзен банк Аваль», АТ Банк «Фінанси та Кредит», ПАТ «Дельта Банк», ВАТ «Кременчукм'ясо» про визнання договорів дійсними та визнання права власності на нерухоме майно, в тому числі і спірне - відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння позивача на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, тому воно підлягає поверненню останньому за правилами ст. 388 ЦК України шляхом витребування від добросовісного набувача.

Колегія суддів не може погодитись з таким рішенням місцевого суду.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-244цс14 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 є власником спірного нежитлового приміщення на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 травня 2013 року, що набрало законної сили та на даний момент не скасовано, яким за ним було визнано право власності на спірне приміщення, на що районний суд не звернув увагу та помилково застосував положення ст. 388 ЦК України.

Дані обставини є преюдиційними в силу ст. 61 ЦПК України, оскільки вони були встановлені указаним рішенням щодо ОСОБА_5, який є відповідачем у даній справі.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не є власником спірного нерухомого майна, то він не є суб'єктом, що може вимагати визнання за ним права власності в порядку ст. 392 ЦК України.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 88 ЦК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, зі ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_5 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору за апеляційну та касаційну скарги у розмірі 892,51 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання права власності на нежитлове приміщення та витребування його з незаконного володіння- відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 892,51 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді Л.М. Хіль

В.А. Чічіль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: