Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"12" листопада 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю. М., при секретарі Ковальовій О.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «АзовЕлектроСталь» після чого 05.02.2015 року її було звільнено у звязку зі скороченням штату. Починаючи з серпня 2014 року по лютий 2015 року їй була нарахована, але не сплачена заробітна плата, у звязку з чим виникла заборгованість у розмірі, яку до теперішнього часу відповідач не сплатив. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку, аліменти, відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 649,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 400,00грн.

В ході розгляду справи позивачка ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача середній заробіток з 06.02.2015 року по день винесення рішення судом, відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 649,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 400,00 грн. 12.11.2015 року до судового засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що позовні вимоги визнає частково в частині стягнення середнього заробітку в розмірі 17172,00 грн.

Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «АзовЕлектроСталь» після чого 05.02.2015 року її було звільнено у звязку зі скороченням штату, що підтверджується записами в трудовій книжці.

Згідно довідки ПрАТ «Азовелектросталь» від 19.10.2015 року остаточний розрахунок по заробітній платі перед ОСОБА_1 було проведено лише 29.09.2015 року.

Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні проведений лише 29.09.2015 року.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 06.02.2015р. по день виплати заборгованості 29.09.2015 року, а не як просила позивачка по день винесення рішення суду.

Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до довідки ПрАТ «Азовелектросталь» від 19.10.2015 року розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 106,00 грн.

Згідно із графіком № 2-1 на 2015 рік кількість робочих днів з 06.02.2015 року (наступний день з дня звільнення) по 29.09.2015 року (день повного розрахунку) складає 163 дня.

Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заробітної плати, тобто з 06.02.2015 року по 29.09.2015 року (день повного розрахунку) становить 17278,00 грн. (163 робочих дня х 106,00 грн. (середньоденна заробітна плата).

При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 17278,00 грн., з яких відповідач зобовязаний провести утримання та перерахування до бюджету передбачені законом податки та обов'язкові платежі.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 250,00грн.

У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, у тому числі, витрати на правову допомогу.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 649,60 грн., в підтвердження чого представлено договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанцію.

Враховуючи, що розмір сплаченого гонорару не перевищує граничного розміру витрат на правову допомогу, передбаченого законом, суд приходить до висновку про задоволення вимоги відповідача про стягнення на його користь сплачених ним та документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Отже з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати за вимоги майнового характеру в розмірі 487,20 грн. та за вимоги немайнового характеру в розмірі 304,50 грн. (62,5% (частка задоволених вимог немайнового характеру) х 487,20 грн./100%), а усього 791,70 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 174, 209, 212-215, 218 , 224 ЦПК України, ст.ст. 115, 117, 233, 237-1 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 17278,00 грн., з утриманням ПрАТ «АзовЕлектроСталь» з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, витрати на правову допомогу в розмірі 649,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 250,00грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» на користь держави судовий збір у розмірі 791,70 грн.

Рішення може бути переглянуто судом, який його прийняв, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Іншими особами, які беруть участь у справі, на рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко