Справа № 127/8510/15-ц Провадження № 22-ц/772/3253/2015Головуючий в суді першої інстанції Волошин С. В.
Категорія 27Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів: Пащенко Л.В., Жданкіна В.В.

при секретарі Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кредитної спілки «АЙ-ДАР» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Кредитної спілки «АЙ-ДАР», за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3, про визнання недійсним окремого положення договору кредиту,

за апеляційною скаргою Кредитної спілки «АЙ-ДАР» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 жовтня 2015 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року КС «АЙ-ДАР» звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 09.10.2012 року, між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 60 - 12к, за яким позичальнику була відкрита кредитна лінія з лімітом 149 000 грн., строком на 18 фактичних місяців від дня отримання першого траншу за кредитом, зі сплатою 0,2137% за день від загальної суми щоденного залишку заборгованості по кредиту в рамках кредитної лінії плюс один відсоток від суми кредиту, який сплачується авансово в день отримання кредиту. На підставі додаткового договору № 1 від 09.10.2012 року позичальнику був наданий кредит в розмірі 94500 грн., на підставі додаткового договору № 2 від 06.11.2012 року позичальнику наданий кредит в розмірі 50 000 грн., на підставі додаткового договору № 3 від 07.03.2013 року позичальнику наданий кредит в розмірі 4500 грн., на підставі додаткового договору № 4 від 09.10.2013 року позичальник отримав кредит в розмірі 8 000 грн. Згідно наведених додаткових Договорів № 1,2,3,4 визначено термін їх дії по 09.10.2014 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаними договорами 09.10.2012 року укладено договір поруки № 60 - 12к, за яким ОСОБА_3 взяла на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_2

Позивач виконав свої зобов'язання з надання кредиту, проте відповідач ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань не виконав, тому станом на 30.03.2015 року виникла заборгованість в розмірі 767 260,60 грн., в тому числі пеня в розмірі 482 516,99 грн.

Письмові вимоги про виконання вимог договорів, що надсилались відповідачам, залишились без реагування. Тому позивач звернувся до суду та, враховуючи уточнені позовні вимоги, просив стягнути солідарно з відповідачів 811 831,01 грн., з яких: 135 920,28 грн. - суму неповернутого тіла кредиту; 96 313,23 грн. - проценти за користування кредитом; 482 516,99 грн. - пеню; 97 080,51 грн. - інфляційні втрати.

10 червня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив суд визнати п.6.1 вказаного договору кредиту від 09.10.2012 року недійсним, оскільки вважає умову договору, за якою позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі 1% від загальної суми неповернутого кредиту за кожен день прострочення (фактично 365% річних) - несправедливою та такою, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 1 жовтня 2015 року первісний позов задоволено частково, зокрема вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача кредитну заборгованість у такому розмірі: 135 920 грн. 28 коп. (сума неповернутого тіла кредиту), 96313 грн. 23 коп. (проценти за користування кредитом), 97 080 грн. 51 коп. (втрати від інфляції), у задоволенні вимог щодо пені та солідарного стягнення вказаних сум - відмовлено. Зустрічний позов задоволено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково не погодившись із ухваленим рішенням, позивач КС «АЙ-ДАР», посилаючись на недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови судом у задоволенні вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 482 516 грн. 99 коп. та в цій частині ухвалити нове, яким ці вимоги задовольнити, а також скасувати рішення в частині задоволення зустрічного позову та відмовити у ньому.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України дане рішення переглядається колегією суддів щодо його законності та обґрунтованості тільки в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 9 жовтня 2012 року між КС «АЙ - ДАР» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір кредиту №60-12к, відповідно до якого позивач зобов'язався надати позичальнику кредитну лінію з лімітом кредитування у сумі 149 000 грн. (а.с. 5-6). Пунктом 6.1 цього договору встановлено, що за порушення визначеного графіком терміну повернення отриманого кредиту та прострочення сплати суми процентів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі 1 (одного) проценту від загальної суми неповернутого кредиту за кожен день прострочення виконання. Розмір пені за невиконання умов кредитного договору становить 482 516 грн. 99 коп. за період з 10 квітня 2014 року по 30 березня 2015 року (а.с. 17).

Задовольняючи вимоги за зустрічним позовом та відмовляючи у первісному позові в частині стягнення суми пені, суд, керуючись ст.ст. 203, 215, 217, 546, 548-551, 627 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», виходив із того, що зазначена умова договору (п. 6.1) фактично встановлює річну процентну ставку у розмірі 365% у разі прострочення виконання зобов'язання та не відповідає критерію встановленому п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону (щодо справедливості умови договору), та відповідно перевищує розумну межу плати за послугу, що встановлена Законом. Дана умова кредитного договору є несправедливою та суперечить положенням ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема в частині встановлення в договорі вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Така вимога не відповідає положенням п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч.1, 2 ст. 627 ЦК України щодо засад цивільно - правових відносин: добросовісності, розумності та справедливості, оскільки встановлення такого розміру цивільної відповідальності в даному випадку є явно завищеною (встановлення такого виду додаткової відповідальності суперечить правовій природі пені як виду неустойки). Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові кошти як неустойку (штраф, пеню) спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Вказане узгоджується з Рішенням КСУ від 11.07.2013 року № 7 - рп/2013. Таким чином, суд дійшов висновку, що зустрічний позов слід задовольнити, зазначений пункт 6.1 Договору кредиту визнати недійсним, а тому, як наслідок, в задоволенні позовної вимоги первісного позивача щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 пені в розмірі 482 516 грн. 99 коп., нарахованої на підставі цього пункту договору, суд відмовив.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не вірно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаний кредитний договір, з огляду на п. 22-23 ст. 1 цього Закону, не є споживчим у зв'язку із тим, що видався на добудову ресторанно-готельного комплексу, а не на придбання продукції, тому є таким, що пов'язаний із підприємницькою діяльністю. Такі посилання апелянта не можна вважати обгрутнованими, оскільки сам ОСОБА_2 заперечує проти цієї обставини, а зі змісту договору кредиту вбачається, що кредит видавався ОСОБА_2 як фізичній особі члену кредитної спілки, а не фізичній особі-підприємцю, і Кредитною спілкою «АЙ-ДАР» не надано суду доказів, що кредитні кошти дійсно було спрямовано позичальником на визначені цим договором цілі.

Інші доводи апеляційної скарги зводять до індивідуального тлумачення норм матеріального права та до іншої оцінки доказів ніж зроблена судом, однак висновків суд не спростовують, суд дійшов вірного висновку про визнання недійсним зазначеного пункту договору, пославшись на вказані правові норми, а тому відмовив у вимозі позивача про стягнення розміру пені, яка визначена у договорі саме цим пунктом, який суд визнав недійсним.

Враховуючи викладене, що колегіє суддів не встановлено факту незаконності чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України вказану апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 жовтня 2015 року - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «АЙ-ДАР» - відхилити, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді: Л.В. Пащенко

В.В. Жданкін