УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в майні; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання майна особистою власністю; за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, у якому просив суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на Ѕ ідеальну частину цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 березня 1998 року по 24 грудня 2010 року. За час перебування в шлюбі, а саме 03 вересня 2004 року, ними придбано за спільні кошти вказану квартиру. Право власності на цю квартиру зареєстровано за відповідачем, оскільки нотаріусом було роз'яснено, що незалежно від того, на кого оформлено квартиру, вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому частки співвласників у квартирі за законом є рівними.

В листопаді 2013 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що спірна квартира хоч і була придбана нею в шлюбі з ОСОБА_6, однак виключно за кошти її матері, оскільки власних доходів на придбання цієї квартири ні у неї ні у її чоловіка не було, тому ОСОБА_7 вважає спірну квартиру її особистою приватною власністю.

Третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_8 у вересні 2014 року звернулася до суду з самостійним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на спірну квартиру.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_6 є її колишнім зятем, ОСОБА_7 є її дочкою, сплата коштів на придбання спірної квартири, в тому числі і погашення кредиту, відбувалось за її рахунок, тому право власності на спірну квартиру ОСОБА_8 просить суд визнати за нею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, первісний позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 ідеальну частину цієї квартири.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 та у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_8 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_8 в дохід Держави судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року в розмірі 737 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на частку в майні та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються заявником, а тому не є предметом касаційного розгляду в даному випадку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з 26 березня 1998 року перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2010 року і це рішення набрало законної сили.

В період перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_6, 03 вересня 2004 року, відповідач ОСОБА_7 придбала в інтересах сім'ї квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,9 кв. м., яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 41,6 кв. м. та кухні, уклавши відповідний договір купівлі-продажу із продавцем ОСОБА_9 Продаж квартири вчинено за 147 400 грн (а. с. 12).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2004 року вбачається, що ОСОБА_7 є власником спірної квартири.

Також судами встановлено, що ні ОСОБА_7 ні її матір ОСОБА_8 не підтвердили беззаперечними доказами факт придбання спірної квартири виключно за кошти ОСОБА_8, натомість суди встановили, що саме для придбання спірної квартири відповідач ОСОБА_7 за згодою чоловіка отримала від акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» кредит на суму 15 тис. доларів США (що за курсом Національного Банку України на час придбання квартири становило 79 668 грн), уклавши відповідний кредитний договір в інтересах сім'ї в день придбання спірної квартири, 03 вересня 2004 року.

На підставі таких встановлених обставин та вимог ст. ст. 60, 61 СК України суди дійшли висновків, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділові між чоловіком та дружиною у відповідності до вимог ст. 69 СК України.

Разом з тим, суди вважали за необхідне відступити від засади рівності часток подружжя (ч. 1 ст. 70 СК України) з підстав, передбачених ч. 3 ст. 70 СК України, а саме факту перебування на утриманні ОСОБА_7 їх спільної з ОСОБА_6 неповнолітньої дочки - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та факту проживання дитини оремо від батька ОСОБА_6 Саме тому суди вважали за необхідне задовольнити первісний позов частково та визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину спірної квартири.

З такими висновками судів погодитися не можна.

Пленум Верховного Суду України у п. 30 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним» роз'яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи в тому числі інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Відступаючи від засади рівності часток подружжя на користь матері у зв'язку з врахуванням інтересів неповнолітньої дочки, суд першої інстанції у рішенні не навів мотивів та обґрунтування щодо таких висновків з урахуванням вказаних вище роз'яснень Верховного Суду України, а саме: при розгляді справи суд не встановив чи отримує дочка аліменти від батька, чи достатньо їх для забезпечення нормального фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, чи потребують захисту інтереси неповнолітньої ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, саме у спосіб встановлений судом.

У зв'язку з наведеним, вважати рішення суду першої інстанції в достатньому об'ємі обґрунтованим, підстави відсутні.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги (також і касаційної скарги) на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року, ОСОБА_6 посилався на те, що його колишня дружина ОСОБА_7 в 2009 році, коли дочці ОСОБА_10 було 11 років, виїхала на роботу до Республіки Греції і з того часу до України не поверталась та дочки жодного разу не бачила. Участь у вихованні, духовному та матеріальному забезпеченні дитини приймав батько ОСОБА_6 одноособово по 2012 рік коли в Україну повернулася ОСОБА_8

Враховуючи, що проживання ОСОБА_6 з колишньою тещею є неможливим, він проживає в м. Мостиська Львівської області.

На момент розгляду справи в суді, дочка проживає в спірній квартирі разом із ОСОБА_8, сином останньої та співмешканкою сина. Проживання дочки в м. Львові зумовлено її навчанням та постійними відвідуванням тренувань із гімнастики, оскільки вона займається цим на професійному рівні.

З дочкою ОСОБА_6 постійно бачиться, регулярно надає кошти на необхідні витрати, приймає активну участь в її вихованні.

Також ОСОБА_6 посилається на те, що судом першої інстанції не досліджувалось на чиєму утриманні перебуває дочка, а тому висновок суду про те, що дочка перебуває на утриманні саме ОСОБА_7, є безпідставним, нічим не обґрунтованим, жоден доказ з матеріалів справи не містить такої інформації, пояснення з даного приводу сторони не надавали.

В сукупності вказаних обставин, ОСОБА_6 вважає, що відсутні будь-які законні підстави для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі спірної квартири на користь його колишньої дружини.

Дані обставини мають суттєве значення для правильного вирішення спору і апеляційний суд мав надати їм належну правову оцінку, у судовому рішенні навести мотиви щодо обґрунтованості/безпідставності таких доводів заявника.

Рішення апеляційного суду не містить жодних висновків чи посилань на докази, які спростовують вказані обставини. Суд обмежився лише констатацією того, що з дочка проживає з ОСОБА_7 та потребує додаткових витрат на утримання. На чому ґрунтуються такі висновки суду у судовому рішенні апеляційного суду не зазначено.

З наведеного вбачається, що апеляційним судом не виконано вимоги ст. 303 ЦПК України, розглянуто справу поверхнево, доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовано та ухвалено у справі судове рішення яке не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України.

Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційної скарги, факт порушення апеляційним судом вимог ст. 303 ЦПК України щодо належної перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в тому числі у межах доводів апеляційної скарги, з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновків про необхідність скасування оспорюваного судового рішення апеляційного суду в частині позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на частку в спільному майні з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як зазначено вище, в іншій частині законність і обґрунтованість зазначених вище рішення та ухвали судів попередніх інстанцій не є предметом касаційного розгляду в даному випадку.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на частку в майні скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська