Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 326/72/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Парій О.В.
Провадження № 22-ц/778/5760/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, Комунального підприємства «Приморське житлово-експлуатаційне об'єднання» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, третя особа - Секретар Приморської міської ради Слинько Валерій Костянтинович, про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що розпорядженням секретаря (міського голови) Приморської міської ради Приморського району Запорізької області Слинько В.К. № 48/1 від 16.12.14 року «Про розірвання Контракту та звільнення ОСОБА_3 з посади директора КП «ПЖЕО» розірвано з 16.12.2014 року Контракт від 27.01.2012 року, укладений між нею та Приморською міською радою, а також звільнено її з посади директора КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області з 16.12.2014 року.

Позивач вважає вказане розпорядження незаконним з наступних підстав.

Згідно розпорядження № 48/1 від 16.12.2014 року підставою її звільнення є виявлення грубих порушень використання коштів територіальної громади міста Приморська, неефективне керівництво підприємством, виявлене при проведенні перевірки КП «ПЖЕО» відповідно до розпорядження в.о. міського голови, секретаря Приморської міської ради від 09.12.2014 року.

Підставою для проведення перевірки КП «ПЖЕО» було розпорядження секретаря міської ради № 64/3 від 09.12.2014 року, при цьому, будь-якого фактичного підтвердження порушень вимог чинного законодавства та умов Контракту зі сторони позивача не наведено, а лише переписані деякі пункти самого Контракту.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 09.12.2014 року її було поновлено на роботі на посаді директора КП «ПЖЕО». Відповідно до зазначеного рішення суду його допущено до негайного виконання на підстав п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України. Під час проголошення судового рішення представник Приморської міської ради був присутнім у судовому засіданні.

Отже, на день прийняття розпорядження про проведення перевірки КП «ПЖЕО» позивач була поновлена на роботі на посаді директора КП «ПЖЕО» за рішенням Приморського районного суду. У встановленому законом порядку її, як директора підприємства, не було поставлено до відома про проведення перевірки, копія розпорядження їй не вручена.

Крім того, стаття 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачає такого повноваження міського голови як призначення проведення перевірки у комунальному підприємстві та прийняття відповідного розпорядження. ОСОБА_3 вважає, що в даному випадку міський голова вийшов за межі повноважень, наданих йому законом. Міська рада не є контролюючим органом та не має проводити планові та позапланові виїзні перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єктів підприємницької діяльності. Вимоги про надання фінансово-господарських документів (звіт про рух грошових коштів, податкові накладні, касова книга, оборотний баланс тощо) з боку посадових осіб (голови ради, його заступника, голови постійної комісії ради) органу місцевого самоврядування є дублюванням функцій відповідних органів державної влади, які наділені діючим законодавством України повноваженнями проводити подібні перевірки. Ні раді, як органу місцевого самоврядування, ні її посадовцям таких повноважень Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та прийнятими відповідно до останнього підзаконними актами не надано.

Контроль, перевірка, управління як і будь-яка діяльність органу місцевого самоврядування та його посадових осіб має спиратися на положення діючого законодавства України. Закон України «Про місцеве самоврядуванні в Україні» не передбачає конкретних форм контролю, зазначаючи лише, що серед виключної компетенції місцевих рад є вирішення в установленому порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад, що перебувають в управлінні місцевих рад, призначення і звільнення їх керівників (пункт 20 статті 43). Також цей закон наділяє постійні депутатські комісії правом «вивчати» діяльність комунальних, підзвітних підприємств (пункт 5 статті 47), не зазначаючи конкретних повноважень щодо цього.

Господарським кодексом України визначено, що відомості, не передбачені законом, підприємство надає органам державної влади, органам місцевого самоврядування, іншим підприємствам, установам, організаціям на договірній основі в порядку, передбаченому установчими документами підприємства. Суб'єкти господарювання зобов'язані на основі даних бухгалтерського обліку складати фінансову звітність за формами, передбаченими законодавством, проводити інвентаризацію належного їм майна для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та звітності, надавати фінансову звітність відповідно до вимог закону та їх установчих документів. Заборонено незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб'єктів господарювання з боку органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Отже, реалізація контрольних функцій органом місцевого самоврядування щодо підприємств, засновниками або співзасновниками яких воно є, може відбуватися через заслуховування/надання звітів (підзвітність) керівників комунальних підприємств, призначення та звільнення керівників. Також здійснення контролю може відбуватися через ініціювання з боку органу місцевого самоврядування перевірок комунального підприємства відповідними органами державної влади, які мають необхідні повноваження для цього.

Вимоги посадових осіб обласних, районних, міських рад до комунальних підприємств про надання документів про фінансову-господарську діяльність підприємства не ґрунтуються на нормах Закону і мають ознаки перевищення наданих їм законом повноважень.

Позивач також зазначала, що у розпорядженні від 16.12.2014 року секретар міської ради посилається на ряд статей Кодексу законів про працю України, які не можуть бути підставою для дострокового розірвання Контракту та звільнення її з роботи.

Так, посилання на п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_3 вважає невірним, оскільки підстава, передбачена цією нормою є підставою для припинення трудового договору, а не для його розірвання. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути проведено лише на підставі ст. 40 КЗпП України.

Посилання на п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, як на додаткову підставу розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників може бути проведено за певних умов, адже на даний час відсутній вирок суду, яким її визнано винною як керівника підприємства, яка не виплачувала вчасно заробітну плату або виплачувала в розмірах, нижчих від установленого законом розміру заробітної плати. В даному випадку ці дії зі сторони позивача мали б ознаки злочину, передбаченого ст. 175 КК України чи ознаки адміністративного правопорушення. За весь період перебування на посаді директора КП «ПЖЕО» відносно неї з цього приводу не було складено жодного протоколу про адміністративне правопорушення.

Посилання на п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України вважає недоречним, оскільки звільнення за цією нормою може бути лише за порушення трудової дисципліни.

Також, від неї перед звільненням жодного разу не було відібрано будь-якого письмового пояснення з підстав, наведених у розпорядженні про розірвання Контракту та звільнення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд:

- визнати незаконним розпорядження голови Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 48/1 від 16.12.2014 року «Про розірвання Контракту та звільнення ОСОБА_3 з посади директора КП «ПЖЕО»;

- поновити її на роботі на посаді директора КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області;

- стягнути з Приморської міської ради Приморського району Запорізької області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (т. 1, а.с. 1-3).

У лютому 2015 року ОСОБА_3 надала суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій, крім наведених вище позовних вимог, просила також визнати незаконним розпорядження голови Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 64/3 від 09.12.2014 року «Про створення робочої комісії з перевірки діяльності КП «ПЖЕО» (т. 1, а.с. 72).

У червні 2015 року позивач уточнила позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просила стягнути його з КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області.

Також, ОСОБА_3 додатково зазначила, що Приморський районний суд Запорізької області рішенням від 09.12.2014 року по справі за її позовом до Приморської міської ради про поновлення на роботі, яке залишено без змін апеляційним судом Запорізької області в частині поновлення на роботі, вже надав оцінку її діяльності на посаді директора КП «ПЖЕО» за той період, який охоплює висновок робочої комісії з перевірки діяльності КП «ПЖЕО» від 16.12.2014 року (т. 1, а.с. 146-149).

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з Приморської міської ради Приморського району Запорізької області середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (т. 1, а.с. 194, 195).

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 в частині вимог про визнання незаконним розпорядження голови Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 64/3 від 09 грудня 2014 року «Про створення робочої комісії з перевірки діяльності КП «ПЖЕО» закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (т. 1, а.с. 218-219).

Обидві ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області набрали чинності, сторонами по справі, їх представниками не оскаржені.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і підстави для поновлення її на роботі відсутні.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22.06.1982 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04.02.1994) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Звільнення є одним із видів дисциплінарних стягнень (ст. 147 КЗпП).

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Без отримання письмових пояснень від працівника або складання акту про відмову надати такі пояснення накладати на працівника дисциплінарні стягнення відповідно до статті 149 КЗпП неправомірно.

Крім того, відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач прийнята на посаду директора КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області на підставі розпорядження № 66/1 від 18.11.2008 року (т. 2, а.с. 25-26).

27 січня 2012 року між Приморською міською радою Приморського району Запорізької області та ОСОБА_3 було укладено контракт, згідно умов якого позивач була прийнята на роботу до КП «ПЖЕО» на посаду директора.

Відповідно до п. 2.1.2 Контракту працівник виконує наступні функції та обов'язки з організації і забезпечення діяльності підприємства:

- організація виробничих програм, договірних та інших обов'язків, що взяті підприємством;

- організація впровадження у виробництво нової, прогресивної технології;

- матеріально-технічне забезпечення діяльності підприємства;

- юридичне, економічне, бухгалтерське та інформаційне забезпечення діяльності підприємства;

- забезпечення підприємства кваліфікованими кадрами;

- організація забезпечення продуктивної зайнятості працівників;

- створення безпечних і сприятливих умов для роботи колективу;

- виконання інших функцій з організації і забезпечення діяльності підприємства згідно з чинним законодавством.

Пунктом 5.3. Контракту передбачено, що працівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірвано з ініціативи роботодавця до закінчення строку його дії:

- у випадку систематичного невиконання працівником обов'язків, покладених на нього цим контрактом;

- у випадку одноразового грубого порушення працівником законодавства і обов'язків, передбачених контрактом;

- у разі невиконання обов'язків перед бюджетом та пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, а також невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати;

- у разі несплати реструктурованої податкової заборгованості протягом трьох місяців;

- у разі перевищення гранічних сум витрат, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2001р. № 332 «Про гранічні суми витрат на придбання автомобілів, меблів, іншого обладнання та устаткування, мобільних телефонів, комп'ютерів державними органами, а також установами та організаціями, які утримуються за рахунок державного і місцевих бюджетів»;

- за поданням службових осіб органів державного нагляду за охороною праці у разі систематичних порушень вимог чинного законодавства з питань охорони праці;

- у разі допущення зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості.

Строк дії контракту - з 27.01.2012р. до 27.01.2017р. (т. 1, а.с. 25-26).

Як вбачається з додаткової угоди від 01.10.2012р. до вищевказаного контракту, за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, працівнику нараховується заробітна плата, виходячи з установлених трьох мінімальних заробітних плат за фактично відпрацьований час із застосуванням Галузевої угоди (т. 1, а.с. 27).

09.09.2014 року ОСОБА_3 було звільнено з посади директора КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області згідно розпорядження секретаря Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 25/1 від 05.09.2014 року «Про розірвання Контракту від 27.01.2012 року укладеного з директором КП «ПЖЕО» ОСОБА_3». (справа № 326/2346/14-ц, провадження № 2/326/499/2014, а.с. 3).

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до Приморської міської ради Приморського району Запорізької області про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено.

Визнано незаконним розпорядження голови Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 25/1 від 05.09.2014 року «Про розірвання Контракту від 27.01.2012 року укладеного з директором КП «ПЖЕО» ОСОБА_3».

Поновлено на роботі ОСОБА_3 на посаді директора КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області.

Стягнуто з Приморської міської ради Приморського району Запорізької області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.09.2014 року по день поновлення на роботі з урахуванням обов'язкових платежів.

Рішення допущено до негайного виконання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України (т. 1, а.с. 5-6).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 березня 2015 року апеляційну скаргу Приморської міської ради Приморського району Запорізької області задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2014 року скасовано в частині стягнення з Приморської міськради Приморського району Запорізької області на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі та ухвалено нове рішення в цій частині позовних вимог.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Приморської міськради Приморського району Запорізької області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

В іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін (справа № 326/2346/14-ц, провадження № 2/326/499/2014, а.с. 104-106).

На підставі розпорядження голови Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 47/1 від 16.12.2014 року «Про поновлення на роботі на посаді директора КП ПЖЕО ОСОБА_3 та Контракту від 27.01.2012 року, укладеного з нею» позивач була поновлена на роботі на посаді директора КП «ПЖЕО» з 09.09.2014 року, також поновлено дію контракту, укладеного 27.01.2012р. між Приморською міською радою та ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 82).

В той же день, 16.12.2014 року, розпорядженням Секретаря Приморської міської ради № 48/1 від 16 грудня 2014 року розірвано з 16 грудня 2014 року контракт від 27 січня 2012 року, укладений між Приморською міською радою та директором КП ПЖЕО ОСОБА_3 та з цієї дати звільнено позивача з посади директора КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області.

Відповідно до розпорядження № 48/1 від 16 грудня 2014 року при проведенні перевірки КП «ПЖЕО» відповідно до розпорядження № 64/3 в.о. міського голови, секретаря Приморської міської ради від 09.12.2014 року виявлені грубі порушення використання коштів територіальної громади м. Приморська, неефективне керівництво підприємством з боку його директора ОСОБА_3, що виразилося в:

- систематичному невиконанні ОСОБА_3 обов'язків, покладених на неї контрактом в частині організації і забезпечення діяльності комунального підприємства, що призвело до фактичного банкрутства підприємства;

- неналежній роботи з забезпечення підприємства кваліфікованими кадрами, що призвело до прийняття на посаду головного бухгалтера працівників, що не мають відповідної освіти;

- не виконанні обов'язків перед міським бюджетом щодо сплати податку з доходів фізичних осіб;

- в невиконанні підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам;

- допущенні зростання об'ємів простроченої кредиторської заборгованості перед Приморським РЕМ та банком;

- не наданні достовірної інформації до відділу статистики в Приморському районі по заборгованості по заробітній платі та заборгованості населення по сплаті квартплати;

- не наданні достовірної інформації до міської ради про фінансовий стан комунального підприємства.

При винесенні вказаного вище розпорядження секретар міської ради керувався п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 8 ч. 1 ст. 36, п. 2 ч. 1 ст. 147, п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, п. 2.1.2, п.п. 1, 3, 7 п. 5.3 Контракту від 27.01.2012 року (т. 1, а.с. 4).

Отже, розпорядження № 48/1 від 16 грудня 2014 року не конкретизовано, в розпорядженні є посилання на п. 8 ч. 1 ст. 36, на п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а також на п. 2.1.2 Контракту, який містить вісім пунктів, та на три пункти п. 5.3 Контракту, кожен з яких є підставою для звільнення працівника. З огляду на викладене, в розпорядженні не зазначені конкретні підстави звільнення позивача.

У засіданні апеляційного суду представник Приморської міської ради Приморського району Запорізької області пояснив, що фактично підставою звільнення позивача з роботи є систематичне невиконання керівником обов'язків, покладених на неї контрактом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

За ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Верховний Суд України у п. 13 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказав на те, що вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39 - 41 КЗпП).

За положеннями п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати.

Специфікою розгляду даної категорії справ, при звільнені по п. 1-1 ст. 41 КЗпП України, є обов'язок відповідача довести обґрунтованість своїх звинувачень.

Представник Приморської міської ради Приморського району Запорізької області не надав суду доказів того, що позивача було притягнуто до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за фактом порушення термінів виплати заробітної плати працівникам підприємства, яке вона очолювала.

Приморською міською радою не доведено наявність вини позивача (як у формі активних, умисних дій, так і у формі бездіяльності) у наявності заборгованості по виплаті заробітної плати працівникам підприємства, яке очолювала ОСОБА_3, та не спростовано належними доказами доводи останньої про наявність заборгованості з виплати заробітної плати з незалежних від керівника підприємства причин.

Далі, неспроможними є і посилання представника Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, що мали місце підстави для звільнення позивача за систематичне невиконання керівником обов'язків, покладених на неї контрактом. Система порушень, за яку працівник може бути звільнений, передбачає, що працівник, після накладення на нього дисциплінарного стягнення, знову допустив порушення.

Проте, доказів того, що має місце застосований до позивача захід дисциплінарного стягнення, який не втратив юридичної сили, відповідачами не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій.

За наведених обставин посилання представника відповідача як на одну з підстав звільнення - систематичне невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на неї контрактом, є таким, що не відповідає нормам трудового права.

Отже, з огляду на викладене, розпорядження № 48/1 від 16 грудня 2014 року не може бути визнане законним.

За ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу має бути визначений, виходячи з заробітної плати позивача за два місяця перед звільненням.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує довідку № 201 від 09.11.2015р., що надана колегії суддів КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, за якою середньоденна заробітна плата позивача становила 134,27 грн. (т. 2, а.с. 24).

Період вимушеного прогулу з дня звільнення позивача по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі становить 232 робочих дня.

Таким чином, розмір відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу становитиме 31 150,64 грн. (232 х 134,27 грн.). Цю суму на користь позивача слід стягнути з КП «ПЖЕО» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, на підставі ст.ст. 307, 309 ЦПК України судова колегія вбачає підстави для скасування рішення суду із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати незаконним розпорядження голови Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 48/1 від 16.12.2014 року «Про розірвання контракту та звільнення ОСОБА_3 з посади директора КП ПЖЕО».

Поновити ОСОБА_3 на посаді директора Комунального підприємства «Приморське житлово-експлуатаційне об'єднання» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області.

Стягнути з Комунального підприємства «Приморське житлово-експлуатаційне об'єднання» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31 150 (тридцять одна тисяча сто п'ятдесят) грн. 64 коп.

Виплату заробітної плати провести за вирахуванням податку на прибуток та інших обов'язкових платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: