Провадження № 2/161/352/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

представника позивача Рудь Б.Ю.

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, Прокуратури Турійського району Волинської області, Державної податкової інспекції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_5, про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось в суд з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, Прокуратури Турійського району Волинської області, Державної податкової інспекції у Волинській області про звільнення майна з-під арешту.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 15 липня 2010 року рішенням Луцького міськрайонного суду звернуто стягнення на предмет застави автомобіль «Hyundai Tucson», 2007 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Ф1-07/22519-915 від 22 жовтня 2007 року шляхом продажу вказаного автомобіля АТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Північно-Західне РУ» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням АТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Вказує, що в подальшому при здійсненні реалізації автомобіля, стало відомо, що на автомобіль «Hyundai Tucson», 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_1 накладено арешти постановами Другого відділу Державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, прокуратури Турійського району, Держаної податкової інспекції у Волинській області.

На підставі наведеного просить зняти арешт з автомобіля «Hyundai Tucson», 2007 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, накладений Другим відділом Державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції від 08 квітня 2011 року, від 31травня 2012 року, від 22 березня 2013 року та 22 липня 2013 року, накладений прокуратурою Турійського району від 05 січня 2011 року, а також накладений Державною податковою інспекцією у Волинській області від 13 квітня 2009 року.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив його задовольнити.

Представник відповідача Другого відділу Державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення, вказував, що права банка як заставодержателя задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетним задоволенням його вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення, вказувала, що вироком Турійського району вирішено вказаний автомобіль звернути в рахунок відшкодування шкоди потерпілим, а тому питання щодо скасування арешту на вказане майно не входить до компетенції прокуратури.

Представник відповідача Державної податкової інспекції у Волинській області та третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились з невідомих на те суду причин, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2007 року між ВАТ "Банк «Фінанси та Кредит" та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №Ф1-07/22519-915, за яким остання отримала кредитні кошти в сумі 100000 гривень (а.с. 12-14).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_5 передала в заставу автомобіль «Hyundai Tucson», 2007 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 15-16).

Згідно ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 1 Закону України "Про заставу" також встановлено, що в силу застави кредитор ( заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 15 липня 2010 року постановлено звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки «Hyundai Tucson», 2007 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Ф1-07/22519-915 від 22 жовтня 2007 року шляхом продажу вказаного автомобіля АТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Північно-Західне регіональне управління з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням АТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та стягнути з ОСОБА_5 в користь Філії «Північно-Західне регіональне управління» Акціонерного товариства «Банк» Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в розмірі 46560 грн. 52 коп. (а.с. 6-7).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з постанов Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про відкриття провадження від 29 жовтня 2010 року ВП №22260346, ВП №22260682, ВП № 22259257, ВП № 22259848, від 05 листопада 2010 року ВП №22369004, від 25 листопада 2011 року ВП № 30063417 накладено арешт на усе майно боржника ОСОБА_5.

Постановами Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08 квітня 2011 року ВП № 25728441, від 30 травня 2012 року ВП № 32860688, від 19 липня 2013 року ВП № 38940244 та від 18 листопада 2013 року ВП № 40785114 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_5 та заборонено його відчуження.

05 січня 2011 року постановою прокурора Турійського району Волинської області в рамках кримінальної справи № 49-018-10 накладено арешт на транспортні засоби, що належать ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, в тому числі і на автомобіль «Hyundai Tucson», 2007 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Долю арештованого майна ОСОБА_5 вирішено вироком Турійського районного суду Волинської області від 15 липня 2010 року, що набрав законної сили, а саме: автомобіль «Hyundai Tucson», номер кузова № НОМЕР_2, реалізувати, отримані кошти звернути в рахунок відшкодування шкоди по позовних заявах потерпілих, а залишок коштів повернути ОСОБА_5

Так, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 57 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця накладати арешт на майно боржника для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 зазначено, що за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядають вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, а в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5.

Згідно ст. 14 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.9, 10 Закону України «Про іпотеку» права іпотекодержателя на предмет іпотеки не пов'язані ні з правом на майно, ні з правом володіння ним.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частино 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так як позивачем не подано доказів на підтвердження права власності на спірний автомобіль, тому вимоги позивача суд вважає безпідставними, оскільки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не є власником оспорюваного арештованого нерухомого майна, він отримав лише право стягнення з боржника заборгованості за кредитними договорами, звернення стягнення на заставне майно не відбулося, отже права банка як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. У зв'язку з цим, підстав для звільнення з-під арешту спірного майна немає,

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що слід відмовити в позові публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, Прокуратури Турійського району Волинської області, Державної податкової інспекції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_5, про звільнення майна з-під арешту.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 572 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ЗУ "Про заставу", Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.76 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», суд

В И Р І Ш И В:

В позові публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, Прокуратури Турійського району Волинської області, Державної податкової інспекції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_5, про звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.