"27" листопада 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді Ластовки Н.Д.,
при секретарі Фузік Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та встановлення порядку користування квартирою,
У вересні 2015 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2003 року. Вищевказана квартира складається з двох кімнат, позивач разом з малолітньою дитиною користуються кімнатою площею 12,0 кв.м., відповідач - кімнатою площею 17,0 кв.м. з виходом на балкон. Загальна площа квартири складає 48,7 кв.м. Спірна квартира була придбана позивачем та відповідачем, як подружжям, під час шлюбу. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2007 року по 06 травня 2015 року. У спірній квартирі зареєстровані та проживають позивач, відповідач та їх спільна дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 19 лютого 2015 року, відповідач, не маючи ніяких правових підстав, закрив одну з кімнат спірної квартири, площею 17,0 кв.м. з виходом на балкон на ключ, чим обмежив доступ до кімнати своїй дитині і позивачу. У зв'язку з цим, 23 лютого 2015 року, позивачем було подано заяву до міліції, щоб останні захистили порушені права позивача та її малолітньої доньки. Однак, ніякої відповіді з боку правоохоронних органів позивач так і не отримала. В травні 2015 року, позивач звернулася до Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві адміністрації з метою захисту особистих, житлових прав своєї малолітньої доньки. 24 червня 2015 року завідуючою сектором соціально-правового захисту дітей Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві був складений акт обстеження умов проживання № 40 відповідно до якого дитина проживає в одній кімнаті з матір»ю, площею 12 кв.м.. Позивач та дитина позбавлені можливості знаходитись в іншій кімнаті, площею 17 кв.м., що має вихід на балкон. Таким чином, відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні кімнатою, площею 17 кв.м., зокрема, позивач та її малолітня дитина не мають доступу до балкону. За таких обставин, позивач просить суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши їй та малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в користування більшу жилу кімнату, площею 17 кв.м., а відповідачу - ОСОБА_2 виділити в користування меншу жилу кімнату, площею 12 кв.м. Місця загального користування - кухню, коридор, туалет, ванну кімнату, залишити в загальному користуванні, а також зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, однак, надала до суду письмову заяву, відповідно до якої позов підтримав в повному обсязі та просила суд винести рішення в заочному провадженні у її відсутність за наявними у справі доказами та матеріалами.
Відповідачі ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомив.
На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, враховуючи думку позивача, яка просила розглядати справу в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осі.
Право власності в його об'єктивному значенні є сукупністю юридичних норм, що регулюють відносини власності, ці норми є юридичною підставою існування і реалізації права власності, що належить певному суб'єкту, тобто, права власності в суб'єктивному значенні, що являє собою право володіти, користуватися, розпоряджатися річчю та реалізовувати стосовно неї інші правомочності своєю владою у власному інтересі. Цьому праву власника відповідає обов'язок усіх інших осіб утримуватися від порушення його правомочностей.
Як передбачено ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 і 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно ч. ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до вимог ст.382 Цивільного кодексу України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або в середині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників не житлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2003 року
Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Як встановлено судом, згоди про порядок володіння та користування спірною квартирою між її співвласниками не досягнуто.
Відповідно до ч. 1 ст.391 ЦК України, якою регламентовано захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння,власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, загальна площа квартири складає 48,7 кв.м., житлова площа спірної квартири складає 29,5 кв.м., що становить 14,75 кв.м. на позивача та 14,75 кв.м. на відповідача пропорційно до розміру їхніх часток у спільній власності.
Згідно пункту 39 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, усі мешканці квартир, в яких проживають два і більше власників, наймачів чи орендарів, мають рівні права на користування підсобними приміщеннями та обладнанням.
Згідно положення частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Право розпоряджатися полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі. Визначення фактичної долі речі полягає в зміні її фізичної сутності аж до повного знищення, юридична доля речі може бути визначена шляхом передачі права власності іншій особі або шляхом відмови від права на річ.
Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.
Так, звертаючись з позовом до суду, позивач просить виділити їй та їх спільної з відповідачем малолітній дитині у користування кімнату площею 17,0 кв.м., а у користування відповідачу - кімнату площею 12,0 кв.м. Кімната, яку просить виділити позивач у своє користування та у користування їх спільної з відповідачем малолітньої дитини, має вихід на балкон, у зв'язку з чим може краще провітрюватися, а тому є придатною для нормального повноцінного проживання дитини.
Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, сторони перебувають між собою у неприязних стосунках, що пов'язано із розірванням шлюбу.
Відповідач чинить перешкоди позивачу у праві користування кімнатою площею 17,0 кв.м. Такі обставини підтверджені матеріалами справи.
Таким чином, виходячи положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, та з встановлених судом обставин справи, оскільки квартира№ АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю сторін, разом з тим, відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу та їх малолітній дитині у користуванні кімнатою площею 17,0 кв.м. з виходом на балкон, чим створює перешкоди позивачу у здійсненні права користування спільною квартирою, суд приходить до висновку про наявність підстав згідно ст.391 ЦПК України для усунення перешкод у здійсненні позивача права користування кімнатою площею 17,0 кв.м.
При вирішенні вимог позивача про зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні спірною квартирою, суд, виходить з наступного.
Відповідно до положення ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Суд враховуючи ситуацію, яка склалася між сторонами по справі, приходить до висновку, що оскільки право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, вважає, що вказана вимога підлягає задоволенню.
Згідно положення частин 1, 2, 5 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Право на захист для будь-якої особи, яка його потребує, забезпечується державою, її компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими владами. Конституцією передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. В залежності від характеру порушень захист може здійснюватись у порядку конституційного, цивільного, кримінального або адміністративного судочинства.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач має всі підстави для захисту свої порушених прав, як власника 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, на належні умови проживання у спірній квартирі, користування місцями загального користування на рівні всіх власників спірної квартири, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та встановлення порядку користування квартирою підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487,20 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 40, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 10, 29, 156 Житлового Кодексу України, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 358, 382, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-226, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та встановлення порядку користування квартирою задовольнити.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в користування жилу кімнату, площею 17 кв.м., ОСОБА_2 виділити в користування жилу кімнату, площею 12 кв.м. Місця загального користування - кухню, коридор, туалет, ванну кімнату, залишити в загальному користуванні.
Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487,20 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.