Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1416/15 Головуючий у 1-й інстанції: Ліхтанська Н.П.
Є.у. № 310/5980/13-ц Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Осоцького І.І.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 травня 2014 року по справі за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави до Бердянської міської ради, Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області, ОСОБА_3, третя особа - Реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, про визнання незаконним та скасування п.п. 5, 5.46 рішення Бердянської міської ради № 38 від 28.01.2010 року, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області в інтересах держави звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що прокурорською перевіркою встановлено, що п.п. 5, 5.46 рішення Бердянської міської ради № 38 від 28.01.2010 року "Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації.

На підставі вказаного рішення 16.04.2010 року за ОСОБА_3 проведена державна реєстрація за реєстраційним номером НОМЕР_2 державного акту на право власності серії НОМЕР_1 на зазначену земельну ділянку.

В ході прокурорської перевірки було встановлено, що проект відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_3 погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства.

Так, земельна ділянка, згідно з положеннями ст. 51 ЗК України, відноситься до земель рекреаційного призначення. Проектна документація з землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки затверджена оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради без проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації.

Позитивні висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 вищезазначеної земельної ділянки 01.06.2010 року та 22.03.2011 року були відкликані Управлінням Держкомзему у м. Бердянськ та Управлінням архітектури та земельних відносин Бердянської міської ради відповідно.

Під час перевірки прокуратурою також був встановлений факт незаконної видачі Мелітопольським сектором регулювання природокористування Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області висновку про погодження матеріалів проекту відведення земельної ділянки № 109 від 20.01.2010 року, на підставі якого ОСОБА_3 було надано у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до схеми місцезнаходження виділеної ОСОБА_3 земельної ділянки, кадастрового плану проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, остання знаходиться в межах м. Бердянська на території Бердянської коси в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а тому не могла бути передана у власність.

Крім цього, п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлення в натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує її збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 486 від 08.05.1996 року "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Відсутність у проектах землеустрою урахування відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

Крім цього, Генеральним планом м. Бердянська, затвердженим рішенням Бердянської міської ради № 8 від 25.06.2009 року, за адресою виділеної ОСОБА_3 земельної ділянки передбачено розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку.

Також, відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах міста Бердянська не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах передбачена й п. 3.39 ДБН 360-92 "Планування і забудова міських і сільських поселень".

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд:

1. визнати незаконним та скасувати п.п. 5, 5.46 рішення сімдесят восьмої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання № 38 від 28.01.2010р. "Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок";

2. визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1 га, що виданий на ім'я ОСОБА_3 для ведення індивідуального дачного будівництва в місті Бердянську по АДРЕСА_1, вартістю 53 000 грн.;

3. зобов'язати Управління Держземагентства у Бердянському районі скасувати запис № НОМЕР_2 від 16.04.2010р. про державну реєстрацію державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, виданий на ім'я ОСОБА_3;

4. зобов'язати Управління Держземагентства у Бердянському районі скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, шляхом закриття Поземельної книги на вказану земельну ділянку;

5. зобов'язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку вартістю 53 000 грн., площею 0,1 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 Запорізької області, межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії НОМЕР_1, що виданий ОСОБА_3, територіальній громаді м. Бердянська.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 травня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним п.п. 5, 5.46 рішення сімдесят восьмої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання № 38 від 28.01.2010р. "Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок", яким передана у приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,1 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 53 000 грн., виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за реєстраційним номером НОМЕР_2 від 16.04.2010 року (кадастровий номер НОМЕР_3) та скасовано його державну реєстрацію.

Зобов'язано Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, шляхом закриття Поземельної книги на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути земельну ділянку площею 0,1 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за належністю територіальній громаді м. Бердянська.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (т. 2, а.с. 71-73).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 серпня 2014 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2, а.с. 98-100).

Як зазначено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року, апеляційний суд у порушення вимог ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не врахував, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову прокурора.

При новому розгляді справи сторони, їх представники, представник третьої особи до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що у справі є докази (розписка про отримання судової повістки та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення). Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін, їх представників, представника третьої особи не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Справа розглянута у відсутність осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За положеннями п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Задовольняючи частково позов прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що під час прийняття п.п. 5, 5.46 рішення сімдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року "Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" Бердянською міською радою Запорізької області було порушено вимоги чинного на той час законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_3, а тому зазначені пункти рішення слід визнати недійсними, відповідно, державний акт на право власності на земельну ділянку також повинен бути визнаний недійсним, його державна реєстрація скасована, також підлягає скасуванню державна реєстрація спірної земельної ділянки, а остання - поверненню за належністю територіальній громаді м. Бердянська.

В частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним п.п. 5, 5.46 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010р., визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання ОСОБА_3 повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська, колегія суддів погоджується з висновками суду та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у грудні 2009 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до органу місцевого самоврядування - Бердянської міської ради щодо надання їй земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації (т. 1, а.с. 14).

Дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га, розташованої по АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва був наданий п.п. 1, 1.36 рішення сімдесят сьомої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 32 від 24.12.2009 року (т. 1, а.с. 175).

Пунктами 4, 4.2 рішення сімдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року припинено право користування земельними ділянками та прийнято їх до земель міста - громадська та житлова забудова: приватного підприємства "Техброксервіс" земельною ділянкою, площею 0,7208 га, що розташована по АДРЕСА_1, наданою для будівництва готелю (т. 1, а.с. 176).

Проте, відомості щодо належності спірної земельної ділянки на час її передачі містяться у Генеральному плані міста Бердянська, який затверджено рішенням шістдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 8 від 25.06.2009 року, згідно з яким земельна ділянка по АДРЕСА_1 розміщується на території оздоровчих установ та установ відпочинку (т. 1, а.с. 23-24). Відповідні зміни до Генерального плану міста Бердянська не вносилися.

Пунктами 5, 5.46 рішення сімдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року "Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації площею 0,1 га, з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 Запорізької області (т. 1, а.с. 12).

На підставі вказаного вище рішення ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва, яка розташована: АДРЕСА_1. Акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № № НОМЕР_2 від 16.04.2010р. (т. 1, а.с. 13).

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14 Конституції Україниземля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За нормами ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 2 Закону України "Про охорону земель"визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 84 ЗК Україниу державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Стаття 4 ВК України, пункт "б" частини першої статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) визначають, що до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486"Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність) лише на умовах оренди громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом вищенаведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що прокурором доведено факт віднесення спірної земельної ділянки на час передачі її у власність ОСОБА_3 до земель водного фонду, так як до земель водного фонду, щодо яких установлена заборона на передачу у власність, віднесені землі, які розташовані в межах двокілометрової зони від урізу води і які відповідно до норм земельного та водного законодавства є землями водного фонду й не можуть бути передані в приватну власність.

Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996р. № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

Судом першої інстанції встановлено, що обов'язкова державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки проведена не була, чим порушено вимоги чинного земельного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю.

З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.

Отже, з метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду ст. 84 ЗК України заборонено передавати їх у приватну власність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року № 6-16цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.

Як зазначалося вище, у листі виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 05-2886/37 від 15.05.2013 року зазначено, що на підставі проведеного містобудівного аналізу, згідно з Генеральним планом міста Бердянська, який затверджено рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради V скликання від 25.06.2009р. № 8 встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, розміщується на території оздоровчих установ та установ відпочинку (т. 1, а.с. 23-24).

За інформацією Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області № 0569/01-23 від 19.02.2014р., відстань від урізу води Азовського моря до земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, складає 38 метрів (т. 1, а.с. 206-207).

Згідно Відомостей про земельну ділянку № 1730/01-23 від 08.05.2014р. спірна земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3, розташована на землях рекреаційного призначення (т. 1, а.с. 236, 237).

У листа виконавчого комітету Бердянської міської ради № 04-1568/37 від 20.03.2014р. зазначено, що проект землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг по місту Бердянську, як на момент прийняття рішення тридцять другої сесії Бердянської міської ради від 10.12.2004р. № 11, так і на сьогоднішній день не розроблено і не затверджено (т. 1, а.с. 231-232).

Також, листом Бердянської міської ради № 0422-14 від 17.03.2014р. підтверджено, що спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 розміщується у зоні установ відпочинку та туризму (т. 1, а.с. 155-157).

Згідно листа Управління Держземагенства у Бердянському районі № 1006/01-23 від 24.03.2014р. спірна земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_3, розташована на землях рекреаційного призначення (т. 1, а.с. 234).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2010р., яка набрала чинності 17.09.2010р., задоволено позов Бердянського міжрайонного прокурора до Бердянської міської ради про скасування рішення Бердянської міської ради від 10.12.2004р. № 11, яким доповнено п. 1 рішення Бердянської міської ради від 26.04.2000р. № 44 "Про затвердження концепції приватизації земель м. Бердянська" і встановлена уздовж Азовського моря, Бердянської затоки, лиманів на вільних від громадської забудови землях в межах м. Бердянська сорокаметрова прибережна захисна смуга (т. 1, а.с. 227-228).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути. Особа зобов'язана повернути майно й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (ст. 83 ЗК України).

Таким чином, земельна ділянка повинна бути повернута територіальній громаді м. Бердянська.

З матеріалів справи вбачається, що за вимогами заявленого по даній справі позову прокурор просив також зобов'язати Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області скасувати запис про державну реєстрацію державного акту на право власності на землю та державну реєстрацію земельної ділянки шляхом закриття Поземельної книги на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що зазначені вимоги підлягають задоволенню.

Так, щодо заявлених прокурором вимог про скасування запису про державну реєстрацію оспорюваного державного акту, то вони задоволенню не підлягають, оскільки така вимога не належить до передбаченого законом способу захисту порушеного права, бо не узгоджується з положеннями Закону України № 1952-IV від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відтак, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації права на земельну ділянку, а не реєстрації державного акту.

Вимога про зобов'язання Управління Держземагентства у Бердянському районі скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки шляхом закриття поземельної книги на земельну ділянку також задоволенню не підлягає.

Ця вимога також не узгоджується з положеннями Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", яким передбачена певна процедура реєстрації прав на нерухомість, до складу якої входять також земельні ділянки.

Крім того, відповідно до п. 57 "Порядку ведення Державного земельного кадастру", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012р. № 1051, поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку.

Згідно з п. 114 цього Порядку державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:

1) поділу чи об'єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об'єднання;

2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі даних про те, що протягом одного року Державному кадастровому реєстраторові органом державної реєстрації прав не надано відповідної інформації в порядку інформаційного обміну.

Відповідно до п.п. 60, 61 Порядку запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Отже, Законом передбачено скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку, однак таке рішення приймається відповідним органом державної влади на підставі рішення суду. Зважаючи на те, що рішення суду про визнання недійсним Державного акту про право власності на землю є достатньою підставою для відповідного органу для скасування державної реєстрації, підстав для покладання на нього обов'язку здійснити такі дії в судовому порядку не має.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними п.п. 5, 5.46 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010р., визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання ОСОБА_3 повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська, а лише відображають її позицію, висловлену нею у запереченнях на позов прокурора і яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, не є переконливими доводи скарги щодо порушення ст. 45 ЦПК Українита відсутності порушення інтересів держави у спірних правовідносинах у зв'язку з прийняттям рішення Бердянської міської ради про передачу земельної ділянки ОСОБА_3, оскільки вони не узгоджуються зі змістом позову та з вимогами Закону України „Про державний контроль за використанням та охороною земель".

В обґрунтування позову прокурор посилався на порушення вимог земельного законодавства з боку органу місцевого самоврядування - Бердянської міської ради під час прийняття п.п. 5, 5.46 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року та на порушення інтересів держави у сфері контролю за використанням і охороною землі як національного багатства, що свідчить про правомірність звернення прокурора для захисту інтересів держави до суду з даним позовом, у якому прокурор виступав у статусі позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності, оскільки з вимогами про скасування п.п. 5, 5.46 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року, на підставі якого ОСОБА_3 був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку, який прокурор вимагав визнати недійсним, прокурор звернувся лише у червні 2013 року, тобто після спливу позовної давності, про застосування якої заявляла відповідач ОСОБА_3, є неспроможними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України(в редакції станом на день прийняття Бердянською міською радою рішення № 38 від 28.01.2010 року) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" № 4176-VI від 20.12.2011 року, який набрав чинності 15.01.2012 року, п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України був виключений.

Разом з тим, відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Отже, з огляду на правила п. 5 зазначених Прикінцевих та перехідних положень, доводи ОСОБА_3 про сплив позовної давності у даному випадку не можуть бути прийняті до уваги.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні спору суд безпідставно не застосував правила ст. 140 ЗК України, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки ст. 140 ЗК Українивизначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право на земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке було прийняте з порушенням вимог закону.

У даному випадку предметом судового спору було саме питання законності передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, а не вилучення ділянки, набутої на законних підставах.

Прийняття ж рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки без висновку державної експертизи зазначеного проекту землеустрою суперечить законам України.

Задовольняючи позов прокурора частково, суд правомірно виходив із того, що в силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції Україниорган місцевого самоврядування зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому зобов'язаний виконувати конституційний припис „право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність судового рішення у зв'язку з порушення судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, не є переконливими.

Як зазначалося вище, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови № 7 від 16.04.2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень ст.ст. 8, 124 Конституції, ст.ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК Українисудам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Виходячи з норм ст. 116 ЗК України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Всі викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду щодо визнання недійсним п.п. 5, 5.46 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010р., визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання ОСОБА_3 повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Крім іншого, представником ОСОБА_3 - адвокатом Лєбєдевим О.В. апеляційному суду була надана заява про призначення судової земельно-технічної експертизи, на вирішення якої він просить поставити наступні питання: Чи відповідає розроблений проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 та його затвердження вимогам земельного законодавства щодо збереження розмірів прибережної захисної смуги шляхом урахування при розгляді матеріалів надання цієї земельної ділянки нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон з урахуванням містобудівної документації та конкретної ситуації? Якщо не відповідають, то в чому полягають невідповідності?

За вимогами ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК Українисторони у справі диспозитивно розпоряджаються своїми процесуальними правами.

В ході судового розгляду справи сторони своїми правами розпорядилися диспозитивно, в тому числі і щодо надання доказів у справі. Клопотань щодо призначення судової експертизи у суді першої інстанції ні ОСОБА_3, ні її представник не заявляли, хоча процесуальні права, наслідки розпорядження правами сторонам роз'яснювалося в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Поважних причин, якими було зумовлено не неподання вищевказаного клопотання у суді першої інстанції, у заяві про призначення судової експертизи не зазначено. Таким чином, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Крім того, ч.ч. 7, 8 ст. 88 ВК України, ч. 3 ст. 60 ЗК України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою

Згідно зі ст.ст. 1, 20 Закону України "Про землеустрій" проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, яким встановлюються межі об'єктів землеустрою.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, які узгоджуються з Міністерством екології та природних ресурсів України, Державним агентством водних ресурсів України й територіальними органами Державного агентства земельних ресурсів України.

Отже, фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який включає графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі і межах, встановлених законодавством.

Однак відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади межі прибережної захисної смуги в натурі само по собі не може вважатись як відсутність самої прибережної захисної смуги, так і можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що належить до нормативно визначеної двокілометрової зони від урізу води.

Як зазначалося вище, у п. 2.9 Порядку про погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, передбачено, що за відсутності проекту землеустрою із встановлення прибережної захисної смуги при розгляді матеріалів щодо надання земельних ділянок у власність ураховується встановлений законодавством розмір прибережної захисної смуги.

Таким чином, до визначення розмірів і меж прибережних захисних смуг, їх встановлення та закріплення відповідними проектами землеустрою на місцевості вирішувати питання про виділення земель, які накладаються на встановлені зазначеними приписами межі прибережної захисної смуги, неможливо.

Зважаючи на викладене, за наслідками апеляційного розгляду справи колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення заявлених прокурором вимог про скасування запису про державну реєстрацію державного акту на право власності на землю та зобов'язання Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, шляхом закриття Поземельної книги на вказану земельну ділянку підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

В іншій частині рішення суду по цій справі відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 травня 2014 року по цій справі в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію державного акту на право власності на землю та зобов'язання Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, шляхом закриття Поземельної книги на вказану земельну ділянку скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

В іншій частині рішення по цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: