Справа № 199/1085/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

„28" листопада 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Степаненко А.Л.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

за участі представника позивача - ОСОБА_2,

за участі відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

за участі представника відповідача - 1 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, де треті особи Амур-Нижньодніпровський ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна про визнання недійсним договору дарування квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2012 р. у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, а саме: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 53 415,00 грн. та 534,15 грн. судових витрат.

Державним виконавцем АНД ВДВС ДМУЮ Шаган О.А. була винесена постанова про арешт майна ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження від 29.11.2012 р., якою був накладений арешт на усе майно боржника та останній запевняв стягувача про добровільне погашення боргу. На підтвердження своєї платоспроможності ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 копію правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_1 - копію свідоцтва про право на спадщину за законом. Утім, згодом ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 17.09.2012 р., що стало підставою для винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого листа та зняття арешту з майна боржника.

За час розгляду справи в апеляційному суді Дніпропетровської області справи за апеляційної скаргою ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2012 р. ОСОБА_3, скориставшись тим, що арешти на все його майно скасовані, уклав 08.02.2013 р. зі своїм батьком (ОСОБА_4) фіктивний договір дарування квартири АДРЕСА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. Разом з тим, місце проживання ОСОБА_3 до цього часу зареєстровано за даною адресою та він продовжує проживати в цій квартирі.

На переконання позивача, зазначений вище договір дарування є фіктивним та він був вчинений з єдиною метою - уникнути виконання судового та унеможливити стягнення за цим рішенням з ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в сумі 53 415,00 грн.

Позивач при зверненні до суду посилається на ст.ст. 3,15, 16, 203, 215, 216, 234 ЦК України.

Предмет позову становить вимога про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3, який був укладений 08.02.2013 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. (реєстровий номер 120).

У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідачі позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Відповідно до заперечень відповідачів проти позову, дарування сином спірної квартири своєму батькові пов'язано з потребою останнього у власному житлі, та на час вчинення оспорюваного правочину були відсутні будь-які обмеження щодо розпорядження власником (ОСОБА_3.) своєю власністю. Порядок виконання судових рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження», та на час вчинення оспорюваного правочину виконавче провадження відкрито не було.

Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2012 р. було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 53 415,00 грн., та судові витрати в розмірі 534,15 грн. Постановою державного виконавця від 29.11.2012 р. було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 15.11.2012 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та був наданий строк (а.с. 7) до 06.12.2012 р. на добровільне виконання рішення суду.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.02.2013 р. (а.с. 6) рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2012 р. було залишено без зміни.

18.07.2013 р. постановою державного виконавця (а.с. 8) було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 11.07.2013 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 53 415,00 грн., та судові витрати в розмірі 534,15 грн., наданий строк боржнику добровільно виконати до 25.07.2013 р.

Разом з тим, постановою державного виконавця від 18.07.2013 р. був накладений арешт на майно, належне боржнику, в межах суми звернення стягнення - 53 514,00 грн. (а.с. 8).

Рішення суду не виконано.

Як встановлено судом, 08.02.2013 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_3, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Тетяною Олександрівною (реєстровий номер 120), за яким ОСОБА_3 (син) подарував, а ОСОБА_4 (батько) прийняв в дар квартиру АДРЕСА_3; зазначена квартира належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.07.2009 р. державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Н.С.Писарєвою (спадкова справа №46/2009) за реєстровим №2-1281, зареєстрованого 26.05.2011 р. КП «ДМБТІ» за реєстраційним номером №26806907.

Судом на підставі пояснень відповідача ОСОБА_3, допитаного як свідка, та даних його паспорта гр. України (відмітка про реєстрацію місця проживання) встановив, що ОСОБА_3 мешкає у спірній квартирі. Його батько - ОСОБА_4 фактично мешкає разом зі своєю сім'єю в іншій квартирі - АДРЕСА_4, яка розташована по сусідству із спірною квартирою.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він особисто був присутній при розмові позивача із ОСОБА_4, коли той ставив позивачу ультиматум: або його син поверне йому половину боргу, або його син подарує йому квартиру й тоді позивач взагалі нічого не отримає.

Також цей свідок зазначив, що він приїжджав на місце дорожньо-транспортної пригоди, де ОСОБА_4 був разом зі своїм сином ОСОБА_3 в автомобілі, на якому було вчинено дорожньо-транспортну пригоду, а тому ОСОБА_4 відомо про борг його сина перед позивачем.

Відповідно до пояснень позивача ОСОБА_1, допитаного в якості свідка, ОСОБА_3 спочатку завіряв, що сплатить на відшкодування шкоди присуджену суму, та з цього питання ОСОБА_10 спілкувався як із ОСОБА_3, так з його батьком ОСОБА_4 Одного разу він навіть з цього питання приходив додому відповідачів: за адресою АДРЕСА_5 ніхто не відчиняв двері, у квартирі АДРЕСА_6 двері відчинив ОСОБА_4, який запропонував дуже маленьку суму для відшкодування шкоди, та ОСОБА_1 відмовився, на що ОСОБА_4 повідомив, що він знайде спосіб домогтися того, щоб не платити, а згодом з ДВС надійшов на адресу позивача лист про відсутність у боржника майна, та після цього ОСОБА_1 дізнався про дарування спірної квартири.

Допитаний в якості свідка відповідач ОСОБА_3 пояснив, що спірна квартира є власністю його батька - ОСОБА_4 після смерті його дружини (матері ОСОБА_3.); квартира до цього часу належала саме ОСОБА_3 через те, що після смерті матері було легше оформити це на ОСОБА_3, відтак, син повернув батькові квартиру. Договір дарування був укладений для того, що не платити податки. ОСОБА_4 почав мешкати разом з іншою жінкою, та йому було потрібно було десть мешкати, а у дружини ОСОБА_3 померла бабуся, тому йому є де мешкати.

Відповідно до пояснень відповідача ОСОБА_4, допитаного як свідка, він 40 років мешкає за цією адресою, після смерті дружини у 2008 році вони із сином вирішили оформити спадщину на сина, а згодом розібратися, утім, оскільки ОСОБА_4 почав мешкати з іншою жінкою (шлюб не укладався) у лютому 2014 року він із нею переїхав до цієї квартири, та на всяк випадок вирішили укласти договір дарування аби не було зазіхань родичів цієї жінки.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ПВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За результатами аналізу вказаної норми вбачається, що договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи, договір дарування завжди є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій.

Як встановлено судом та вже зазначено вище, ОСОБА_3 з моменту укладення договору дарування до теперішнього часу проживає в цій квартирі разом зі своєю сім'ю, та його місце проживання зареєстровано також в спірній квартирі.

Суд критично сприймає доводи відповідача ОСОБА_4, який зазначає, що іншого житла він не має, адже на відповідний запит суду Державна реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції надала витяг з Державного реєстру речових на нерухоме майно, в якому міститься інформація, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_7. Разом з тим, оскільки ОСОБА_4 не перебуває у шлюбі із жінкою, з якою фактично мешкає, та має сина (ОСОБА_3.). унеможливлені жодні зазіхання її родичів за умови відкриття спадщини після його смерті.

Відтак, суд погоджується із доводами позивача щодо того, що укладання спірного договору булл направлено не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на фіктивний перехід права власності на квартиру АДРЕСА_8 від сина до батька з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за рахунок коштів, отриманих від його реалізації, рішення суду.

ОСОБА_3 та його батько, ОСОБА_4, укладаючи оспорюваний договір дарування, мали спільну єдину мету - уникнути ОСОБА_3 сплати боргу позивачу. Відповідачу ОСОБА_4 ще до укладення ним фіктивного договору з його сином - ОСОБА_3 - на праві власності належала квартира АДРЕСА_9, в якій він проживає до цього часу та яка розташована по-сусідству з квартирою його сина. В спірну квартиру ОСОБА_4 так і не вселився, він продовжує проживати у власній квартирі АДРЕСА_10, що свідчить про фіктивність договору дарування, адже реально подарунок так ніхто і не прийняв.

Разом з тим, здійснення ОСОБА_4 реєстрації свого місця проживання 29.04.2014 р. у спірній квартирі не спростовує наведених вище висновків суду.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК).

Відтак, оскільки сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання правочину недійсним.

.

На переконання суду, не є слушними доводи відповідачів щодо того, що укладений правочин не порушує прав позивача.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 р. №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Таким чином, оскільки оспорюваний договір порушує інтереси позивача, адже метою укладення даного договору є уникнення від відшкодування завданої відповідачем ОСОБА_3 позивачу дорожньо-транспортною пригодою матеріальної шкоди в розмірі 53 415,00 грн., позивач має право на звернення до суду із позовом про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 08.02.2013 р. недійсним.

За ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, де треті особи Амур-Нижньодніпровський ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна про визнання недійсним договору дарування квартири задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений 08.02.2013 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Тетяною Олександрівною (реєстровий номер 120).

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 121,80 грн. з кожного з відповідачів окремо.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Спаї