У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Юван», ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину про розірвання договору дольової участі у будівництві житла за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 5 листопада 1999 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2013 року розірвано.

14 жовтня 2005 року між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Юван» (далі - ТОВ «Юван») укладено договір про дольову участь в будівництві житла, за умовами якого ОСОБА_4 інвестував грошові кошти у будівництво житлового приміщення - трикімнатної квартири АДРЕСА_1, а ТОВ «Юван» зобов'язався побудувати житлове приміщення та передати замовнику у власність.

21 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Юван» укладено додаткову угоду до договору про дольову участь в будівництві житла від 14 жовтня 2005 року, згідно з якою відповідач інвестував грошові кошти в розмірі 20 тис. грн на будівництво гаража на одну транспортну одиницю за вищевказаною адресою, а ТОВ «Юван» зобов'язалося побудувати гараж та передати у власність відповідача.

Грошові кошти за договором та додатковою угодою були перераховані ОСОБА_4 на рахунок ТОВ «Юван» у повному обсязі. У 2007 році житлове приміщення та гараж було побудовано та фактично передано в користування. Отже, майно є спільним майном подружжя, набутим за спільні кошти за час шлюбу.

7 серпня 2012 року відповідач набув право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу, вона з дочкою залишилася проживати у квартирі та користувалася гаражем за його цільовим призначенням.

З відповіді ТОВ «Юван» від 10 липня 2014 року вбачається, що додаткову угоду, як правочин укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Юван» в інтересах сім'ї за кошти спільного сімейного бюджету, було розірвано 18 грудня 2013 року з ініціативи відповідача, а гараж передано у власність батька відповідача - ОСОБА_5

Проте додаткова угода була фактично виконана сторонами правочину, отже, у замовника за договором ще під час перебування останнього у шлюбі виникли майнові права щодо предмету замовлення.

ОСОБА_3 вважала, що правочин, укладений 18 грудня 2013 року між відповідачем та ТОВ «Юван», про розірвання додаткової угоди є недійсним, тому просила суд визнати правочин про розірвання додаткової угоди - додатку № 1 від 21 березня 2006 року до договору про дольову участь в будівництві житла від 14 жовтня 2005 року, недійсним. Стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 січня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на час укладення 18 грудня 2013 року договору про розірвання додаткової угоди - додатку № 1 від 21 березня 2006 року до договору про дольову участь у будівництві житла від 14 жовтня 2005 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, тому підстав для отримання згоди від позивача на укладення зазначеного договору не було.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Юван» укладено договір про дольову участь в будівництві житла, за умовами якого ОСОБА_4 інвестував грошові кошти у будівництво житлового приміщення - трикімнатної квартири АДРЕСА_1, а ТОВ «Юван» зобов'язався побудувати житлове приміщення та передати замовнику у власність.

21 березня 2006 року між ТОВ «Юван» та ОСОБА_4 укладено додаток № 1 до договору про дольову участь у будівництві житла, згідно з якою останній інвестував грошові кошти в розмірі 20 тис. грн на будівництво гаража на одну транспортну одиницю за вищевказаною адресою, а ТОВ «Юван» зобов'язалося побудувати гараж та передати у власність відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

16 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до директора ТОВ «Юван» Курочко В.Б. із заявою про розірвання додатку № 1 до договору про дольову участь у будівництві житла.

18 грудня 2013 року між ТОВ «Юван» та ОСОБА_4 укладено договір про розірвання додатку № 1 до договору про дольову участь у будівництві житла.

За положеннями чч. 1-3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до вимог чч. 2, 4 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, згода одного з колишнього подружжя на розпорядження майном, що є їх спільною сумісною власністю набутою у шлюбі, після його розірвання є обов'язковою.

Судом установлено, що в 2006 році на виконання умов додатку № 1 до договору про дольову участь у будівництві житла, укладеного 21 березня 2006 року, ОСОБА_4 на рахунок ТОВ «Юван» були перераховані грошові кошти в розмірі 20 тис. грн. У 2007 році житлове приміщення та гараж було побудовано та фактично передано в користування ОСОБА_4 7 серпня 2012 року відповідач набув право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Отже, після передачі ОСОБА_4 грошових коштів на будівництво гаража, у останнього виникли майнові права на гараж, тобто право вимоги до ТОВ «Юван» відповідно до умов додаткової угоди.

Згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

При цьому грошові кошти, сплачені ОСОБА_4 на будівництво гаража, є коштами спільного сімейного бюджету, набутими та сплаченими за час перебування сторін у шлюбі, у зв'язку з чим і ОСОБА_3 набула майнові права на гараж.

Таким чином, вирішуючи спір, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не звернули уваги на те, що набуття позивачем майнових прав на нерухоме майно - гараж, пов'язано не з фактом розірвання шлюбу, а з фактом та часом передачі грошових коштів ТОВ «Юван» на будівництво у повному розмірі. У зв'язку з чим слід перевірити чи мав ОСОБА_4 необхідні повноваження на укладення спірного договору без згоди позивача.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко