Справа № 466/2083/14 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/1010/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Мельничук О.Я., Монастирецького Д.І.,

секретар - Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Прокуратури Львівської області та Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2014 року у справі за позовом Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України від імені якого діє Державне територіально-галузеве об»єднання (ДТГО) «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_2, третя особа Відділ держземагенства у м.Львові про визнання незаконним та скасування рішення, Державного акту про право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України від імені якого діє Державне територіально-галузеве об»єднання ( ДТГО) «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_2, третя особа Відділ держземагенства у м.Львові про визнання незаконним та скасування рішення, Державного акту про право власності на земельну ділянку відмовлено.

Рішення суду оскаржили Прокуратура Львівської області та Державне територіально - галузеве об»єднання «Львівська залізниця».

Апелянти в обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Зазначають, що відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження права користування ДТГО «Львівська залізниця» (далі - Залізниця) спірною земельною ділянкою у вигляді державного акту на право постійного користування земельною ділянкою та залізниця не надала докази державної реєстрації спірної земельної ділянки.

Крім того, судом не з'ясовано обставин, що мають істотне значення для справи і стосуються предмету спору, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом розглянуто справу та ухвалено рішення від 21.11.2014 з порушенням ч. ч. 7, 10 ст. 118, ст. 186 ЗК України, ст. ст. 20, 50 Закону України «Про землеустрій», Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 677, оскільки при безоплатній передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 було затверджено рішенням Ради № 153 від 08.12.2006 технічну документацію для видачі державного акта на право власності на землю, а не проект відведення, як встановлено ч. ч. 7, 10 ст. 118 ЗК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що визнання недійсним правового акту органу влади, згідно якого особа набула права власності на майно та позбавлення її цього майна на підставі того, що орган влади порушив закон є неприпустимим. Така мотивація суду відмови в задоволенні позову свідчить, що суд на підставі зібраних у справі доказів, визнав факт недійсності правового акту, прийнятого Брюховицькою селищною радою, який є предметом спору у цій справі, однак суд вважає неприпустимим через вчинене порушення ради позбавити ОСОБА_2 майна, в цьому випадку земельної ділянки, яка набута нею з порушенням закону. Проте, витребування земельної ділянки у цій справі не є предметом спору, тому вважає, що суд невірно з'ясував характер спірних правовідносин.

Просять рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги прокурора задовольнити.

Учасники судового процесу в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, про причини неявки суду не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Тому розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення таких, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що на даний час Державного акту на земельну ділянку ДТГО «Львівська залізниця» не має, а використовує спірну земельну ділянку лише згідно «Плану смуги відведення лінії Рудно - Підбірці Львівської залізниці», розробленого дорожньою проектною конторою Південно-західної залізниці у 1962 році, що не є підставою для використання землі згідно ЗК України. Крім цього, позивачем не представлено акту на постійне користування згідно ст.126 ЗК України, а також відомостей про реєстрацію права на постійне користування та документів про виніс меж земельної ділянки, якою користується ДТГО «Львівська залізниця», на місцевості. При цьому відсутні відомості про затвердження Плану смуги відведення лінії Рудно - Підбірці Львівської залізниці органом місцевого самоврядування.

Однак, з такими висновками колегія суддів не може погодитись, оскільки такі зроблено судом внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленими, фактично не доведені, судом не дано належної оцінки наявним у справі доказам, а висновки суду зроблено з порушенням норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції, згідно рішення Брюховицької селищної ради № 153 від 18.05.2006 «Про затвердження технічних документацій земельних ділянок та надання їх безоплатно у приватну власність громадянам смт.Брюховичі», затверджено технічну документацію для видачі державного акту на право власності на землю і безоплатно передано ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0649 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (п.1.4).

Вподальшому, на підставі даного рішення Брюховицької селищної ради ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 24.09.2007 року, кадастровий номер: НОМЕР_2.

У відповідності до плану смуги відведення лінії Львів - Підбірці Львівської залізної дороги від км. 4+850 до км. 11+106 від 1962 року, та акту обстеження земельної ділянки серії НОМЕР_1, розташованої за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2 від 24 вересня 2007 року, на відтинку спірної земельної ділянки на 7 км.+584 - 7 км.+596 з правої сторони за ходом кілометрів частково знаходиться земельна ділянка в смузі відведення залізниці на відстані 23,7м - 22,3 м. від осі головної колії. Смуга відведення на 7 км.+584-7 км.+996 становить 40 м. згідно Плану смуги відведення лінії Львів-Підбірці Львівської залізної дороги 1962 р. Площа перетину спірної земельної ділянки із смугою відведення становить 0,0207 га. Ознаки використання даної земельної ділянки відсутні. Огорожа, будівлі, споруди та будь-які межові знаки теж відсутні.(а.с.7-9).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції застосував положення Земельного Кодексу України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, згідно положень ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 26 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою та що у відповідності до ст. 131 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Суд також врахував та зазначив у своєму рішенні, що відповідно до Типового положення про міське управління (відділ) земельних ресурсів (Затверджене Постановою КМУ від 24 лютого 2003 року № 200 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) міське управління (відділ) земельних ресурсів є територіальним органом Державного комітету України по земельних ресурсах і підзвітне та підконтрольне йому.

У відповідності до п.11 Положення Управління (відділ) відповідно до покладених на, нього завдань організовує видачу державних актів на право власності на землю і право користування землею, оформлення договорів на право тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, та здійснює їх реєстрацію.

Порядок виготовлення державних актів передбачений Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності, на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і правої постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (Затверджена Наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04.05.1999р. N 43).

Згідно з п. п. 54, 55 Загальних засад землекористування та землеустрою, затверджених постановою ЦИК СРСР від 15.12.1929 року, землі транспорту визначено землями спеціального призначення, які використовувались на підставі особливих положень про ці землі.

У відповідності до вимог статей 1 та 4 Положення «Про землі, надані транспорту» затвердженого Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 та Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року - передбачалося, що землями наданими транспорту (в тому числі залізничному), визнавались землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури. Це Положення діяло до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР від 08.01.1981 року № 24 «Про затвердження положення про землі надані транспорту», що не врахував суд першої інстанції при вирішення справи.

Із змісту ст.17 Закону України «Про основи містобудування», наявний у матеріалах справи та долучений позивачами план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 4+850 до км 11+ 106, в межах якої знаходиться спірна земель на ділянка - є містобудівною документацією.

З врахуванням такої можуть бути вирішені питання вилучення/викупу/передачі/надання/ земельних ділянок у власність чи користування іншим особам. Вказана документація погоджена представником виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих. За таких обставин, ДТГО «Львівська залізниця» за погодженням з органом місцевого самоврядування значиться користувачем означеної у Плані відведення земельної ділянки.

А тому висновки суду першої інстанції про те що ДТГО «Львівська залізниця» не передавало в Брюховицьку селищну раду проект смуги відведення земель залізниці на ділянці Рудно - Підбірці, а також, що у Брюховицьку селищну раду не надавалось Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 1962 року з відповідною технічною документацією є не обґрунтованими.

Судом першої інстанції не враховано надані позивачем: витяг з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки (дата оцінки 25.01.2013 року) від 30.01.2013 року № 40/01-15/225 відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області, за якою визначено площу земельної ділянки 187500 кв.м в смт. Брюховичі, що перебуває у користуванні ДТГО «Львівська залізниця» та довідку від 20.01.2014 року № ПЧ-3-2/10 про сплату земельного податку за ділянку вказаної площі в 2012 та 2013 роках.

Положеннями ст. 111 ЗК УРСР (1970 року) встановлено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР та союзних республік порядок користування землями промисловості, транспорту, курортів, заповідників та іншого несільськогосподарського призначення, встановлення зон з особливими умовами землекористування (округи, санітарної охорони і т. ін.) визначається положеннями про ці землі, затверджуваними Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про залізничний транспорт" землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного Кодексу України. До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній і електропостачання та зв'язку, інших пристроїв та об'єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони.

Згідно зі ст. 68 Земельного кодексу України (2002 року) до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його і облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, і необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Відповідно до п.7 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України (2002 року) громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Земельним кодексом УРСР (1970 року) та п.5 постанови Верховної Ради України №562 від 18.12.1990 року також не передбачалось вимоги щодо отримання правовстановлюючого документа для земель транспорту.

А відтак, виходячи з наведеного слід дійти висновку, що з 1962 року смуга відведення шириною 40 метрів перебуває у правомірному користуванні позивача по справі, і, що селищною радою за відсутності підстав та умов, визначених ст. ст. 140-149 ЗК України оскаржуваним рішенням фактично припинено право користування позивача по справі земельною ділянкою площею 0,0207 га, і передано останню в складі земельної ділянки площею 0,0649 га у власність ОСОБА_2

Для ведення особистого селянського господарства у власність громадянам передаються землі сільськогосподарського призначення (п.„а" ч. 3 ст. 22, ст. 35 ЗК України).

В той же час, матеріали справи не містять даних про те, до якої категорії належать землі за рахунок яких ОСОБА_2 надано спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, зокрема - про належність цієї земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення.

За наведених обставин у суду не було правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог прокурора.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.04.2010 року у аналогічній справі: також за позовом прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв'язку України і ДТГО «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради та фізичних осіб-землевласників.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що без узгодження меж із одним із суміжних землекористувачів - ДТГО «Львівська залізниця» Брюховицька селищна рала не вправі була вирішувати питання про затвердження технічної документації для видачі державного акту на право власності на землю площею 0,649 га. по АДРЕСА_1, про що зазначено у п. 1.4 рішення від № 153 від 08.12.2006. Тому в цій частині рішення є незаконним і виданий на його підставі Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 підлягає скасуванню.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_2 в користь Державного територіально -галузевого об»єднання «Львівська залізниця» понесені ним судові витрати, а саме: 243 грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 3, 4, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги Прокуратури Львівської області та Державного територіально -галузевого об»єднання «Львівська залізниця» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України від імені якого діє Державне територіально -галузеве об»єднання (ДТГО) «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_2, третя особа Відділ держземагенства у м. Львові про визнання незаконним та скасування рішення, Державного акту про право власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п. 1.4 рішення Брюховицької селищної ради №153 від 08.12.2006 року « Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт. Брюховичі» в частині безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка знаходиться на АДРЕСА_1, площею 0,0649 га , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 24 вересня 2007 року, виданий ОСОБА_2 та державну реєстрацію на земельну ділянку, площею 0,0649 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Державного територіально -галузевого об»єднання «Львівська залізниця» понесені ним судові витрати, а саме: 243 ( двісті сорок три) грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Монастирецький Д.І.