АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

16 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року,

встановила:

10 листопада 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили: припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, з виплатою грошової компенсації в сумі 102 551 грн. 67 коп., яка внесена на депозитний рахунок суду. Визнати за позивачами в рівних частках право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3; припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, з виплатою грошової компенсації в сумі 102 551 грн. 67 коп., яка внесена на депозитний рахунок суду. Визнати за позивачами в рівних частках право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 Стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору, по 1025,52 грн. з кожного.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 04 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2012 року за ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано право власності по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. 27 березня 2014 року ОСОБА_3 подарував 1/6 частину вказаної квартири своїй новій дружині ОСОБА_4 У зв'язку з наявними неприязними стосунками між сторонами спільне проживання в квартирі та спільне користування нею є неможливим. В задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування жилим приміщенням рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року було відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення порядку користування спірною квартирою рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року також було відмовлено. ОСОБА_3 мав намір продати позивачам свою 1/3 частку квартири, проте після проведення незалежної оцінки не погодився з визначенням її вартості. Оскільки відповідачі не проживають у спірній квартирі, мають інше житло, припинення права на частки у спільному майні, які є незначними, не завдасть істотної шкоди їх інтересам.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року позов задоволено.

Вирішено припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1. Виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну йому 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 в сумі 102551,67 грн., внесені на депозитний рахунок Деснянського районного суду м. Києва по платіжному дорученню № 0.0.311780086.1 від 30 жовтня 2014 року. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 Вирішено припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1. Виплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію за належну їй 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 в сумі 102 551,67 грн., внесені на депозитний рахунок Деснянського районного суду міста Києва по платіжному дорученню №0.0.311779270.1 від 30 жовтня 2014 року. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити

Свої доводи мотивують тим, що рішення суду першої інстанції суперечить положенням ст.365 ЦК України, які допускають можливість припинення права власності на частку у спільному майні лише одного із співвласників, а не відразу двох, як того просять позивачі.

Ухвалене по справі рішення ґрунтується на неналежних доказах.

Так, звіт про проведення незалежної оцінки вартості 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1, складений ТОВ «Інтернейшинал Консалтинг ЛТД» за станом на 16 квітня 2013р. Валюта оцінки: національна валюта України - гривня, офіційний курс гривні до долара США на дату оцінки - 7,9930 грн.

Згідно пп. 3 ч.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 231 від 04 березня 2013р., яка була діючої на час його складання, звіти про оцінку, що проведені до 31 жовтня 2013 року включно можуть використовуватися протягом строку дії, зазначеного у таких звітах, але не більше трьох місяців.

Застосування судом ст.405 ЦК України, за правилами якої регулюються інші правовідносини, ніж ті, що склалися між сторонами, є помилковим.

Судом залишено без уваги, що відповідачі є подружжям, на їх утриманні знаходяться двоє малолітніх синів. Іншого житла, крім спірної квартири, у них немає. Коштів для придбання іншого житла у них також немає.

Висновок суду про те, що встановити порядок користування квартирою неможливо, не відповідає обставинам справи. На даний час змінились обставини та сторони спору. В провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням (квартирою) та за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування 1/6 частини квартири недійсним. На даний час провадження у даній справі зупинено.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та представник відповідачів ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.04.1995 року по 04.10.2012 р.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2012 року за ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, по 1/3 частині за кожним (а.с.17).

Вказана квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 92,5 кв.м., в тому числі житлова площа - 47,0 кв.м.

З 12 лютого 2013 р. ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1.

27 березня 2014 р. ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 належну йому 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.13).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд виходив з доведеності позову та наявності підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідачів на їх частки у спільному майні.

При цьому суд взяв до уваги звіт про проведення незалежної оцінки вартості спірної квартири від 16 квітня 2013 року, відповідно до якого її вартість становить 615310 грн., ту обставину, що позивачі внесли на депозитний рахунок суду вартість часток спірної квартири, право власності на які вони просили припинити та зазначив, що ОСОБА_3, який не має іншого житла, буде мати сервітутне право користування житлом, як член сім`ї його власника.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду, оскільки воно не відповідає приписам, закріпленим у ст. ст. 213, 214 ЦПК України, як і не відповідає основному принципу здійснення судочинства - справедливості.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

З матеріалів справи вбачається, що частка відповідачів, які є подружжям, загалом становить 1/3 частину та дорівнює часткам інших співвласників.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-68цс14, який в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначаючи про те, що припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_3, який не має іншого житла, суд першої інстанції помилково виходив з положень ч.1 ст.405 ЦК України, яка не поширюється на правовідносини сторін.

Зазначаючи про те, що ОСОБА_4 є власником 1/8 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_2, суд першої інстанції не врахував, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є подружжям, на їх утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей. ОСОБА_4 разом з малолітніми дітьми зареєстрована у двокімнатній квартирі своїх батьків, площею 33,04 кв.м., в якій зареєстровано сім осіб, у зв'язку з чим останні вимушені орендувати житло.

При розгляді спору судом не враховано, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності.

При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

Доводи позивачів про те, що спільне володіння та користування спірною квартирою є неможливим, не може бути достатньою підставою для позбавлення осіб права власності на житло, частка яких не є незначною.

Колегія суддів враховує також ту обставину, що відповідачі відмовились від компенсації вартості їх часток у спільному майні.

При визначенні вартості спірного майна суд першої інстанції помилково взяв до уваги звіт про проведення незалежної оцінки вартості трикімнатної квартири АДРЕСА_1, складений ТОВ «Інтернейшинал Консалтинг ЛТД» за датою оцінки станом на 16.04.2013 року, валюта оцінки -гривня, офіційний курс гривні до долара США на дату оцінки -7,9930 грн., відповідно до якого вартість спірної квартири становить 615 310 грн.

Вказаний звіт на час розгляду справи втратив свою чинність.

Про неналежність вказаного доказу свідчать також відомості, зазначені в договорі дарування 1/6 частини квартири від 27.03.2014 р.

Як вбачається зі змісту вказаного договору, відповідно до звіту про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна, виданого суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_11 від 17.03.2014 р., оціночна вартість спірної квартири становить 809 834 грн. 92 коп. (а.с.13).

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки та всупереч вимогам ч.1, 4 ст.60 ЦПК України переклав обов'язок щодо визначення ринкової вартості спірного майна на відповідачів.

При апеляційному розгляді справи позивачі від призначення по справі відповідної експертизи відмовились.

Не відповідає обставинам справи й висновок суду в частині неможливості встановлення порядку користування спірним жилим приміщенням, з огляду на те, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання договору дарування 1/6 частини квартири недійсним. На час розгляду справи рішення по даній справі судом не ухвалено.

З огляду на те, що висновок суду першої інстанції про те, що припинення права власності на частки у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників - відповідачів у справі та членам його сім'ї не відповідає обставинам справи, є помилковим також висновок суду про наявність підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідачів на частку у спільному майні.

Допущенні судом першої інстанції порушення норм процесуального права в частині недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також невідповідності висновків суду обставинам справи, призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/4645/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Буша Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: КирилюкГ.М.