УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив виселити ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що він є основним квартиронаймачем вказаної вище квартири, відповідачі вселилися до неї без будь-яких законних на те підстав і відмовляються в добровільному порядку виселитися з квартири, а тому вони повинні бути виселені в судовому порядку з підстав, передбачених ст. 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК України).

У жовтні 2014 року із зустрічним позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 звернулися ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та просили суд визнати за ними право спільної сумісної власності на вказану вище спірну квартиру в порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України (за набувальною давністю).

Позовні вимоги обґрунтували тим, що починаючи з 1996 року (більше 10 років) вони безперервно на законних підставах проживають у спірній квартирі, яка перебуває у комунальній власності. Позивач за первісним позовом ОСОБА_6 намагається виселити ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і останні вважають що у такий спосіб порушується їх право на житло, тому просять суд задовольнити їх позов у обраний ними спосіб.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 01 липня 2015 року, первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Виселено ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 просять скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 липня 2015 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Садгірської районної ради м. Чернівці, перебуває на утриманні та обслуговуванні приватного підприємства «Садгора-Сервіс».

Основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6, який зареєстрований у квартирі 06 лютого 1987 року. Також у спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані члени сім'ї ОСОБА_6: дружина - ОСОБА_11; син - ОСОБА_12; син - ОСОБА_13

ОСОБА_6 набув прав наймача вказаної квартири, яка має статус службового приміщення, на підставі рішення виконавчого комітету Садгірської районної ради народних депутатів м. Чернівці від 19 грудня 1986 року (а. с. 5).

Судом першої інстанції встановлено, що у спірній квартирі з 1996 року проживають без реєстрації ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, що підтверджується відповідними довідками комунального підприємства № 123 (а. с. 52) від 12 січня 2011 року та довідками районної ради № 61 (а. с. 54) від 05 липня 2011 року та № 47 (а. с. 58) від 17 липня 2014 року.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що вселення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до спірної квартири відбулося зі згоди основного квартиронаймача ОСОБА_6, а тому їх вселення не є самовільним і норми ч. 3 ст. 116 ЖК України в даному випадку як підстава виселення не застосовуються. Садгірський районний суд м. Чернівці дійшов висновків, що ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 вселилися до спірної квартири для безоплатного та безтермінового у ній проживання у якості тимчасових жильців за усною згодою наймача квартири і за правилами ст. ст. 98, 99 ЖК України самостійного права на займане жиле приміщення вони не набули незалежно від тривалості проживання та зобов'язані негайно звільнити приміщення в добровільному порядку (у разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення).

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, районний суд, виходив з того, що до обов'язкових вимог набуття права власності на майно за набувальною давністю відноситься добросовісне заволодіння майном, відкритість та безперервність у його володінні (ст. 344 ЦК України). В даному випадку володіння квартирою добросовісним визнано бути не може, оскільки ОСОБА_7 та члени її сім'ї при заволодінні в 1996 році спірною квартирою, знали про відсутність у них підстав для набуття права власності оскільки їм було відомо, що квартира належить територіальній громаді, а ОСОБА_6 отримав цю квартиру у встановленому законом порядку та є основним квартиронаймачем. Починаючи з 1996 року позивачі за зустрічним позовом знали про те, що квартира не є їх власністю, а вони проживають у ній з дозволу ОСОБА_14, який своє право володіння та користування службовим житловим приміщенням не відчужував, позбавлений не був та не відмовлявся від нього, а тому суд дійшов висновків, що зустрічний позов, поданий в порядку ст. 344 ЦК України, задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду, вказані вище висновки суду першої інстанції визнав обґрунтованими.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_6 не відповідають вимогам закону, матеріалам справи та є передчасними.

Підстави виселення з жилого приміщення передбачені ЖК України.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України, на підставі якої ОСОБА_6 заявлено позов, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення, передбачено ст. 65 ЖК України

Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, а суд повинен розглянути справу в межах заявлених вимог на підставі зібраних у справі доказів.

З урахуванням вимог ст. 214 ЦПК України, предмета та підстав позову ОСОБА_6, суд першої інстанції мав під час ухвалення рішення в тому числі вирішити питання про: доведеність/не доведеність підстав позову, а саме факту самовільного вселення відповідачів за первісним позовом до спірної квартири; чи слід даний позов задовольнити або в позові відмовити саме на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Натомість, при розгляді справи районний суд змінив підстави позову та керувався ст. ст. 98, 99 ЖК України, якими врегульовано питання щодо тимчасових мешканців та порядок їх виселення, незважаючи на те, що позов з підстав, передбачених вказаними нормами права, ОСОБА_6 не заявлявся, і в порядку, встановленому п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, судом позовні вимоги в попередньому судовому засіданні не уточнювалися.

Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, згідно із ст. 31 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві.

Наведене вище свідчить про те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. ст. 11, 31 ЦПК України, за власною ініціативою змінив підстави позову, а відтак не розглянув справи в межах заявлених позовних вимог та підстав зазначених первісним позивачем ОСОБА_6 Апеляційний суд таких недоліків не виправив, чим порушив вимоги ст. 303 ЦПК України.

Висновки судів попередніх інстанцій щодо безпідставності зустрічних позовних вимог ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання за ними права спільної сумісної власності на спірну квартиру в порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України (за набувальною давністю), зводяться до того, що власником спірної квартири був не ОСОБА_6, а територіальна громада, яка у встановленому законом порядку не надавала згоди на проживання у ній відповідачам за первісним позовом, про що останнім було відомо.

Оскільки відповідачам за первісним позовом було відомо про відсутність у них законних підстав для набуття права власності на спірне майно, то їх володіння спірною квартирою не є добросовісним і правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України, в даному випадку не застосовується.

Вказана правова позиція узгоджена з роз'ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. 9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, і висновки судів попередніх інстанцій щодо безпідставності зустрічного позову є обґрунтованими та такими, що не спростовуються наявними в матеріалах справи документами і доводами касаційної скарги.

З урахуванням викладеного вище та керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 липня 2015 року скасувати в частині позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про виселення та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська