У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Колос-08», треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокомінвест-Центр» в особі директора ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Колос-08» на рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона набула права власності на земельну ділянку, яка розташована в адміністративно-територіальних межах с. Баландине Кам»янського району Черкаської області площею 3,42 га на підставі договору міни від 24 квітня 2013 року, зареєстрований за № 845. Раніше ця ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_3, як власник, передала належну їй на праві власності земельну ділянку в оренду ТОВ «Агрокомінвест-Центр» за договором оренди від 3 травня 2013 року, який був зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Однак вказана земельна ділянка використовується ТОВ «Колос-08» на підставі договору оренди землі № б/н від 1 січня 2008 року, укладеного з ОСОБА_5

Спірна земельна ділянка не могла бути предметом договору оренди землі від 1 січня 2008 року, і колишній власник ОСОБА_5 не могла укласти правочин, оскільки набула право власності на земельну ділянку тільки 1 жовтня 2008 року. Крім того усупереч вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі» не усі істотні умови договору оренди землі зазначені в договорі оренди земельної ділянки, яка їй належить на праві приватної власності.

У зв'язку з цим ОСОБА_3 просила визнати договір оренди земельної ділянки від 01 січня 2008 року недійсним.

Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 грудня 2014 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі № б/н, укладений 1 січня 2008 року, між ОСОБА_5 та ТОВ «Колос-08», зареєстрований у Кам'янському відділі ЧРФ ДП «Центр ДЗК» 17 листопада 2008 року за № 20. Стягнуто з ТОВ «Колос-08» на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп.

У касаційній скарзі ТОВ «Колос-08», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в спірному договорі оренди землі відсутні умови визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, об'єкт оренди та орендна плата, які визначені законом як істотні умови договору оренди землі, тому такий договір оренди підлягає визнанню недійсним за правилами ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони суперечить вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 24 квітня 2013 року ОСОБА_3 на підставі договору міни набула права власності на земельну ділянку, яка розташована в адміністративно-територіальних межах с. Баландине Кам'янського району Черкаської області площею 3,42 га, зареєстрований за № 845 (а. с. 10 т. 1).

03 травня 2013 року ОСОБА_3, як власник, передала належну їй на праві власності земельну ділянку в оренду ТОВ «Агрокомінвест-Центр» за договором оренди, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 13 т. 1).

Раніше вказана земельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку та використовувалася ТОВ «Колос-08» на підставі договору оренди землі № б/н від 1 січня 2008 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Колос-08» (а. с. 16-18 т. 1).

Суди, задовольняючи позов, виходили з того, що в договорі оренди землі від 01 січня 2008 року відсутні умови визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, об'єкт оренди та орендна плата, які визначені законом як істотні умови договору оренди землі, тому такий договір оренди підлягає визнанню недійсним за правилами ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

При цьому суди не звернули уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено у абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова) відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як убачається з матеріалів справи до суду з указаним позовом звернулася ОСОБА_3, яка не є стороною спірного договору, як на підставу для визнання недійсним вказаного правочину посилалась на відсутність у договорі оренди землі істотних умов визначених у ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (а. с. 3-8 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи з того, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця (правова позиція згідно з постановою Верховного Суду України № 6-233цс14 від 04 лютого 2015 року).

Тобто, суди не звернули уваги на вказані норми права та не встановили яким чином порушено право ОСОБА_3, яка не є стороною спірного договору, не є орендодавцем, відсутністю у договорі оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Колос-08» задовольнити частково.

Рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко