Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорянка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Харківська міська рада, Виконавчий комітет Жовтневої районної ради м. Харкова, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, ОСОБА_9, про визнання незаконним самовільного будівництва житлового будинку, відновлення порушених прав, усунення перешкод, знесення самочинно зведеної будівлі, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2007 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Свирид Н.О., вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1, а також земельної ділянки за вказаною адресою на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 26 листопада 2014 року. Земельна ділянка та домоволодіння АДРЕСА_2, яка межує із земельною ділянкою позивача, належить померлому ОСОБА_10 та знаходиться у фактичному користуванні його дочки ОСОБА_7 Відповідач разом зі своїм чоловіком у 2006 році розпочали будівництво самочинної двоповерхової будівлі, яка розміщується на місці колишньої господарської будівлі, без отримання відповідних погоджувальних документів та дозволів відповідних державних установ. При зведенні другого поверху стіна будівлі відповідача фактично покладена на стіну будівлі, що розташована на ділянці ОСОБА_6, і призводить до її руйнування. З приводу самоправних дій ОСОБА_7 позивач неодноразово зверталася до компетентних органів, які виносили приписи про заборону зведення будівлі та її знесення, що відповідачем не виконується. Враховуючи викладене, позивач просила визнати незаконним проведення відповідачем самочинного будівництва двоповерхової будівлі на території домоволодіння АДРЕСА_2 на місці колишніх будівель літ. «Л» та «М» та зобов'язати останню знести зазначену самочинну будівлю за власний рахунок.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано незаконним проведення самочинного будівництва ОСОБА_7 двоповерхової будівлі на території домоволодіння АДРЕСА_2 на місці колишніх будівель літ. «Л» та «М» та зобов'язано відповідача знести зазначену самочинну будівлю за власний рахунок. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що у відповідача відсутні документи, які засвідчують відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, підстави для експлуатації такого об'єкта, укладення договорів про постачання ресурсів та оформлення права власності.

Також, пославшись на норми ЦК України та роз'яснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суди зазначили, що підставою для задоволення вимог позивача згідно зі ст. 376 ЦК України як власника суміжної земельної ділянки є саме доведеність порушення відповідачем її прав.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

За змістом ст. 41 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825963/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст. 391 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843442/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Свирид Н.О., ОСОБА_6 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 26 листопада 2014 року.

Земельна ділянка та домоволодіння АДРЕСА_2 належить померлому ОСОБА_10 та знаходиться у фактичному користуванні його дочки ОСОБА_7

Відповідач розпочала будівництво самочинної двоповерхової будівлі, яка розміщується на місці колишньої господарської будівлі, без отримання відповідних погоджувальних документів та дозволів відповідних державних установ.

З приводу самоправних дій ОСОБА_7 позивач неодноразово зверталася до компетентних органів, які виносили неодноразові приписи про заборону зведення будівлі та її знесення, що підтверджується листами Жовтневої СЕС м. Харкова від 20 липня 2007 року, відділення Державного пожежного нагляду Жовтневого районного відділу ГУ МНС України в Харківській області від 27 липня 2007 року, Інспекції держбудконтролю від 14 квітня 2007 року, Виконавчого комітету Харківської міської ради від 01 січня 2007 року, Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Харківської міської ради від 25 квітня 2008 року, Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова, актами від 21 вересня 2006 року, 21 травня 2007 року, 20 червня 2007 року, приписом від 26 вересня 2006 року.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч. 1 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

З урахуванням змісту ст. 376 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 16 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 386 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843437/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 391 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843442/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 15 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ст. 3 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1759/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, за змістом ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси позивача (чи існує можливість порушення) і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1819/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Разом з тим суди не звернули увагу на те, що, заперечуючи проти позову, відповідач вказувала, що саме позивачем порушено будівельні норми та правила, оскільки гараж ОСОБА_6 збудовано на межі з будинком АДРЕСА_2 та на фундаменті сараю (літ. «Л»), який належав ОСОБА_10, а останньому було надано дозвіл на перебудову житлового будинку та проведення прибудови для розташування підсобних приміщень рішеннями Виконавчого комітету Жовтневої в м. Харкові районної ради народних депутатів від 04 травня 1982 року № 7-1, від 07 лютого 1984 року № 31-5 та від 03 серпня 1999 року № 55-46, які судами не досліджені. Крім того, відповідач зазначила, що після завершення ОСОБА_10 вказаної прибудови Харківським БТІ були внесені відповідні зміни до технічної документації будинку АДРЕСА_2.

Проте суди на вказане уваги не звернули, не перевірили доводи відповідача та не зазначили, якими належними та допустимими доказами спростовані такі заперечення.

Крім того, з роз'яснень, викладених у пунктах 22, 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вбачається, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Проте суди в порушення вимог статей 212-214 ЦПК України не перевірили заявлених у позові обставин щодо порушення прав позивача, не встановили, яким чином порушуються права останньої, хоча для правильного застосування статей 376, 386, 391 ЦК України встановлення цього факту є обов'язковим, та не вказали доказів, якими підтверджуються відповідні обставини, не з'ясували обставини справи щодо наявності порушень будівельних норм та правил з боку обох сторін спору, не встановили, чи є ці порушення істотними.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог повністю або частково чи відмову в їх задоволенні.

Якщо буде встановлено, що порушення існують, необхідно встановити можливість перебудови об'єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила будівництво із порушеннями, від такої перебудови.

Разом з тим, зобов'язуючи відповідача знести самочинну будівлю, місцевий суд залишив поза увагою опис цього об'єкта, не вказав, яке саме приміщення слід знести, які розміри та якого року вказана побудова, чи є такий спірний об'єкт відокремленим від інших споруд, на які за померлим оформлено право власності.

Невстановлення вказаних обставин унеможливить виконання такого рішення.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Зобов'язуючи ОСОБА_7 знести самочинну будівлю за власний рахунок, суди зазначили, що земельна ділянка та домоволодіння АДРЕСА_2 належать померлому ОСОБА_10

Проте у матеріалах справи відсутні належні то допустимі докази, що відповідач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_10 та є власником або користувачем земельної ділянки та домоволодіння по АДРЕСА_2.

Таким чином, висновок суду про те, що ОСОБА_7 набула прав та обов'язків щодо об'єктів нерухомості, які позивачем зазначаються як самочинне будівництво, ґрунтується на припущеннях, що відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є неприпустимим.

За правилами диспозитивності цивільного судочинства, зокрема ч. 1 ст. 11 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1767/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Поряд із цим правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини 1, 2 ст. 3 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1759/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це (абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_12_18/pravo1/VS090827.html?pravo=1>).

Однак судом не з'ясовано, чи є ОСОБА_7 належним відповідачем за вказаним позовом.

Крім того, судам необхідно встановити, чи припис про усунення порушень було видано саме особі, яка здійснила самочинне будівництво, чи було врахований такий припис, чи було усунуто порушення.

Разом з тим при оцінці наявних в матеріалах справи доказів судом не враховано вимоги ч. 2 ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, згідно з якими обставини справи, що за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами ст. 143 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1914/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> України (п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва.

У процесі розгляду даної справи судом не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, фактично суд допустив однобічність у дослідженні доказів, що є порушенням ст. 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Таким чином, суд першої інстанції на порушення вимог статей 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> на зазначені вище положення закону уваги не звернув; роз'яснень, викладених у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», належним чином не врахував; не встановив розміри самочинно збудованого нерухомого майна; з урахуванням доводів та заперечень відповідача, не перевірив, за яких обставин зведено це приміщення; не з'ясував, чи є таке будівництво самочинним й таким, що порушує права позивача; взагалі не дослідив можливості перебудови спірної будівлі та чи вирішувалося таке питання між сторонами у добровільному порядку; унаслідок чого не встановив, чи існують перешкоди у користуванні позивачем належним їй майном та земельною ділянкою; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин й правовою нормою, що їх регулює, а тому дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Отже, судом неповно з'ясовані дійсні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, помилок суду не виправив та залишив рішення без змін.

За таких обставин оскаржувані рішення судів, які не відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана