У х в а л а

іменем україни

1 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору застави, виключення майна із реєстру застав та заборон відчуження майна за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 2 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 76 073 грн 81 коп.

Свої вимоги позивач мотивув тим, що 15 січня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту, за яким останній отримав кошти на придбання автомобіля у розмірі 9 801 доларів США зі сплатою 9,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 14 січня 2014 року. Між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним Банком України 30 червня 2010 року укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк», зокрема, право вимоги до боржників перейшло до ТОВ «Український промисловий банк». Вказував на те, що позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого у останнього станом на 3 вересня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 76 073 грн 81 коп.: по тілу кредиту - 55 840 грн 70 коп., за відсотками - 17 263 грн 84 коп., з комісії - 2 969 грн 27 коп.

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору застави, виключення майна із реєстру застав та заборон відчуження майна, посилаючись на те, що банк скористався юридичною необізнаністю позичальника та уклав з ним кредитний договір, який за своїм змістом не відповідає законодавству України та порушує його законні права та інтереси. А саме пункт 1.1 договору суперечить ч. 1 ст. 524 ЦК України про те, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, іноземна валюта може використовуватися лише в окремих випадках. Іноземна валюта не може бути предметом договору споживчого кредиту, а відтак порушено істотну умову договору. Зміст договору суперечить ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії банк не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав повної інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. Вказував, що кредитний договір також не відповідає його внутрішній волі, зокрема, волевиявленню щодо підвищення в односторонньому порядку процентної ставки, а умови щодо сплачуваних процентів та комісійних винагород, штрафів є несправедливими. Крім того, він не знав про заміну кредитора та на користь кого мав сплачувати платежі за кредитним договором.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_1 об'єднано в одне провадження з позовом ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 2 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» скасовано.

Позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» борг за кредитним договором у розмірі 76 073 грн 81 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Судове рішення в частині відмови у задоволені зустрічного позову не оскаржується, а тому в силу ст. 335 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позову, виходив із того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, це є підставою для стягнення з нього грошових коштів за цим договором, однак банком пропущено строк позовної давності, про що заявлено ОСОБА_1, що є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та задовольняючи позов в цій частині, правильно виходив із того, що якщо умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Крім того, апеляційний суд поновив банку строк позовної давності.

Проте, повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що 15 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту, за яким останній отримав кошти на придбання автомобіля у розмірі 9 801 доларів США зі сплатою 9,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 14 січня 2014 року.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним Банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк», зокрема перейшло право вимоги до боржників ТОВ «Український промисловий банк».

У зв'язку з порушенням ОСОБА_1 виконання умови договору станом на 3 вересня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 76 073 грн 81 коп.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили строк повернення кредиту до 14 січня 2014 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору (пп. 2.4 - 2.10) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити комісію.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 20 числа поточного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснював оплату з погашення кредиту до 31 липня 2010 року, у зв'язку із чим з у нього утворилась заборгованість за кредитним договором.

Отже, у серпні 2010 року розпочався строк позовної давності для звернення банку за захистом своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише 2 грудня 2013 року, тобто з пропущенням строку позовної давності на платежі за період з серпня по листопад 2010 року включно.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не врахував, заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом, дав невірну оцінку наданим доказам у їх сукупності, неправильно витлумачив норми закону, поновив строк та дійшов передчасного висновку про задоволення позову про стягнення боргу за період з серпня 2010 року по грудень 2010 року.

У зв'язку з наведеним висновок суду про початок перебігу строку позовної давності та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку в частині позовних вимог про стягнення боргу за період серпень - грудень 2010 року ґрунтується на неправильному застосуванні норм права.

Таким чином судом апеляційної інстанції у зв'язку з неповним з᾽ясуванням обставин справи були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 2 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко