Справа №345/1863/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.11.2015 року Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кардаш О.І.

при секретарі Боднар Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна,

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення витрат на утримання спільного житлового будинку, що по вул. Українська, 12 в м. Калуші Івано-Франківської області, який на праві приватної власності належить їй та відповідачам по справі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що спільний житловий будинок споруджений у 1960 році і його відсоток зносу становить 40%, інвентаризаційна вартість складає 131192,00 грн. Для належного утримання та збереження майна позивач протягом двадцяти років витрачала власні кошти, здійснювала ремонтні роботи, сплачувала земельні податки. Загалом витрати на утримання та збереження майна склали 60 232,53 грн. Так як відповідачки в добровільному порядку не бажають повертати понесені витрати на ремонт помешкання, просить суд задовольнити її вимоги та стягнути з ОСОБА_2 30116,26 грн., ОСОБА_3 15058,13 грн.

Під час судового розгляду справи позивач подала заяву про збільшення розміру позовних на суму 63,92 грн., які нею сплачені в період 2003-2014 року за земельний податок.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 30 148,22 грн., та з ОСОБА_3 - 15 090,09 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та заперечив проти задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка не надала жодних доказів необхідності проведення капітальних та поточних ремонтів. Крім того позивачці належить лише 1/4 частка домоволодіння і відповідно до цивільного законодавства вона мала погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним житловим будинком. А відповідачі свою згоду на проведення реконструкції будинку не давали, оскільки не бачили такої потреби. Витрати вказані позивачкою грошових коштів нібито на ремонт та утримання будинковолодіння не вказують на сам факт такого ремонту. Долучені до матеріалів справи копії квитанцій та чеків придбання будівельних матеріалів не є підтвердженням використання їх саме на ремонт будинку. Просить відмовити позивачці у задоволенні позову.

Суд, заслухавши думку сторін, свідків та перевіривши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить 1/4 частини житлового будинку, що вул. Українська, 12 в м. Калуші Івано-Франківської області (а.с.5). Власниками інших частин вказаного житлового будинку відповідно до свідоцтв про право власності за заповітом є відповідачка ОСОБА_2, якій належить 1/2 частини та ОСОБА_3, якій належить 1/4 частини (а.с.6,8).

В даному помешканні зареєстровані позивачка із чоловіком ОСОБА_4М, донькою ОСОБА_5, та онуки ОСОБА_6, ОСОБА_7, про що свідчить довідка КП «ЖЕО №1» (а.с.12).

25.02.2015 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 направили письмове повідомлення ОСОБА_1 з пропозицією викупити їхню частку житлового будинку, або дати згоду на їхню продажу. Крім того просили надати всю документацію на будинок (а.с.13,14).

В судовому засіданні позивачка суду пояснювала, що відповідачі по справі ОСОБА_3 являється її сестрою, а ОСОБА_2 є племінниця і обидві проживають в Росії. Для належного утримання та збереження спільного житлового будинку нею проведені ремонтні роботи, зокрема, замінено водопровідні та каналізаційні труби, замінена електропроводка, проведено опалення та інші ремонтні роботи. Відповідачі знали про проведені ремонтні роботи та не заперечували. Крім того, нею сплачувався земельний податок. До 2015 року сторони по справі мали дружні відносини, однак згодом відповідачі стали вимагати повернення коштів за належні їм частки. І оскільки відповідачі подали позов щодо реального розподілу будинку то вона вважає на необхідне стягнути з них понесенні витрати за утримання та збереження спільного житлового будинку.

На підтвердження своїх вимог позивач надала свій власний розрахунок витрат на утримання майна від 08.06.2015 року, квитанції про придбання будівельних матеріалів та договору підряду на виконання робіт від 24.06.2011 року(а.с.15-23, 47-49)

Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 підтвердили, що позивачка проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснювала поточний ремонт будинку, замінила вікна, вхідні двері, опалення та інше.

Згідно з вимогами ч.1-2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, зі змісту зазначеної норми слідує, що учасники спільної часткової власності здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Однак в судовому засіданні не доведено, що відповідачі давали свою згоду на проведення реконструкції будинку .

В судовому засіданні позивачкою на обґрунтування своїх вимог не надано доказів, які б підтверджували згоду ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на проведення ремонтних робіт та відшкодування ними понесених витрат.

Пояснення свідків судом не приймається до уваги так як вони не змогли пояснити чи були домовленості між сторонами на проведення ремонтних робіт та відшкодування витрат.

Також позивачкою не надано належних доказів щодо понесених витрат при здійсненні ремонтних робіт про відшкодування яких була заявлена вимога.

За змістом п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, обчислюється виходячи із реальної вартості втраченого майна або вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, на момент розгляду справи. Така вартість може бути визначена експертним шляхом.

Всупереч вимогам чинного законодавства позивачкою не представлено відповідного висновку незалежного аудитора чи особи-спеціаліста з кошторисним розрахуноком та визначенням вартості проведених у будинку ремонтних робіт з урахуванням вартості будівельних матеріалів, який би був здійсненний при огляді будинку. А тому, подана копія договору підряду №11/42в від 24.06.2011р., а також копії товарних чеків на будівельні матеріали (а.с.15-22,23) не можуть бути належними доказами для визначення суми для відшкодування понесених витрат.

Також не підлягає стягнення сума коштів в розмірі 63,92 грн., які сплачені позивачкою в період 2003-2014 року за земельний податок, оскільки суду не представлено доказів щодо якої саме земельної ділянки сплачувався такий податок, і у власності кого перебуває.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_8 в користь позивача коштів витрачених на ремонт будинку що по вул. Українська, 12, в м. Калуші Івано-Франківської області слід відмовити за недоведеністю вимог.

На підставі наведеного та керуючись п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст.355,358 ЦК України, ст.ст.10,60, 209, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна, що по вул. Українська, 12, в м. Калуші Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: