Провадження № 2/752/554/15
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Мирошниченко О.В.,

при секретарях Конельській А.С., Криган Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2013 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1, житловою площею 17,2 кв.м., кухнею, площею 4,9 кв.м., коридором, площею 9,3 кв.м., загальною площею 31,4 кв.м.

В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначила про те, що у 1952 р. ОСОБА_7 було збудовано самовільно будинок АДРЕСА_1

У відповідності до поверхневого плану №2326 від 21.10.1976 р. та журналу внутрішніх обмірів площі, зазначений вище будинок було проінветаризовано, та він складається з однієї жилої кімнати, площею 17,2 кв.м., кухні, площею 4,9 кв.м., коридора, площею 9,3 кв.м.

Земельна ділянка площею 660 кв.м., на якій знаходиться будинок АДРЕСА_1 не приватизована.

На цій самій земельній ділянці, площею 660 кв.м., розташований будинок під літ. «А» за №17, власниками якого на даний час є: ОСОБА_3, якому належить 1/3 будинку, ОСОБА_4, якому належить 1/3 будинку, ОСОБА_5 якому належить 1/9 та 1/18 будинку, ОСОБА_6 - якому належить 1/9 та 1/18 будинку.

Зазначене підтверджується відповіддю Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно від 26.12.2012 №47811.

Між матір'ю ОСОБА_1 - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у 1979 р. було зареєстровано шлюб. На той час ОСОБА_7 належала 1/3 частина будинку АДРЕСА_1

14 червня 1979 р. ОСОБА_8 виплатила 5500 рублів за самовільно збудований будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та вони дійшли згоди щодо заселення ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в цей будинок, що підтверджується довідкою Першої Київської нотаріальної контори та довідкою форми 3.

19 січня 1982 р. шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було розірвано, про що Відділом ЗАГСу Московського району було зроблено актовий запис №78.

У 1994 році ОСОБА_7 помер, що підтверджується довідкою №25 від 14.03.1995 р. Відділу ЗАГСу Московського району м. Києва.

У 1995 р. ОСОБА_8 отримала погодження від 18.05.1995 р. на експлуатацію будинку літ. «Б» по вул. Казачій у м. Києві від Загону воєнізованої пожежної охорони МВС України у Московському районі та погодження на введення в експлуатацію приватного домоволодіння будинку НОМЕР_1 від Санітарно-епідеміологічної станції Відділу охорони здоров'я Виконкому Московської районної ради народних депутатів за №349.

Починаючи з 1999 р. ОСОБА_1 одноособово володіє будинком АДРЕСА_1 і для належної експлуатації цього будинку укладено відповідні договори з ДКП «Київгаз», АЕК «Київенерго».

Будинок АДРЕСА_1 є нерухомим майном, яке відповідає вимогам, що у відповідності до законодавства ставляться до житлових будинків на час його будівництва, що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 р. в справі №2-2046/15.2006, а відповідно право власності на нього може бути набуто в порядку передбаченому ст.. 344 ЦК України, тобто в порядку набувальної давності.

Оскільки позивач - ОСОБА_1 вважає, що вона добросовісно, відкрито, безперервно протягом більш ніж 10 років володіє будинком АДРЕСА_1 користується ним весь цей час несе витрати по його утриманню, то за правом набувальної давності набула право власності на цей будинок згідно ст.. 344 ЦК України.

Позивач та представник позивача - ОСОБА_11 в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Київської міської ради - Власенко І.І. проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. На підтвердження надав суду письмові заперечення.

В обґрунтування заперечень представником Київської міської ради було зазначено, що позивачем не виконано всіх необхідних умов, які необхідні для набуття права власності на житловий будинок за набувальною давністю, а саме:

-до винесення рішення Голосіївським районним судом м. Києва від 17.08.2006 р. у справі №2-2046/15.2006 спірний будинок вважався самочинно збудованим, тому він не може підпадати під поняття «чуже майно», адже юридично він нікому не належав на праві власності чи користування;

-право власності на житловий будинок було в судовому порядку визначено за ОСОБА_3, тому що не виконана умова щодо «добросовісного заволодіння» спірним майном, оскільки позивачем оскаржувалось рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.08.2006 р. в апеляційному та касаційному порядку.

-оскільки спірний жилий будинок став для позивача «чужим майном» лише після 2006 р., то не сплив необхідний строк, встановлений в 10 років для нерухомого майна, який необхідний для визнання права власності за набувальною давністю.

Представник ОСОБА_3 та одночасно третя сторона по справі ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та надав суду свої письмові заперечення на позов.

В обґрунтування свої заперечень зазначив, що рішенням Московського районного суду по справі №2-452/6 від 30.09.1999 р. визнано, що будинок під літ. АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7, а рішенням Київського міського суду від 26.11.1980 р. рішення Московського районного суду залишено без змін. Рішенням народного суду Московського району м. Києва від 04.05.1983 р., визнано, що незареєстрований будинок під літ. «Б» належить ОСОБА_7, уже після розлучення з ОСОБА_8

У 1994 р. ОСОБА_7 помер та будинковолодіння правомірно перйшло до його спадкоємця - ОСОБА_3 на основі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1167 від 09.03.1995 р.

На думку представника відповідача, та одночасно третьої особи по справі - ОСОБА_4 положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані щодо ОСОБА_1 оскільки останній було відомо, що спірний будинок належить ОСОБА_3, а також що позивач не виконувала умови визначені у вказані статті, що стосується добросовісного набуття власності на майно.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи й дослідивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено,що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, складається з двох жилих будинків під літерами «А» та «Б».

Зазначене домоволодіння належить 4 співвласникам, а саме: ОСОБА_3, якому належить 1/3 будинку, ОСОБА_4, якому належить 1/3 будинку, ОСОБА_5 якому належить 1/9 та 1/18 будинку, ОСОБА_6 - якому належить 1/9 та 1/18 будинку.

Судом встановлено, що жилий будинок під літ. «Б» був збудований в 1952 році ОСОБА_7 на земельній ділянці площею 660 кв.м., що була видана йому в користування рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів№1163 від 31.07.1956 р. Однак права власності належним чином за ним зареєстровано не було, а тільки рішенням Московського районного суду м. Києва від 04.05.1983 р. встановлено, що цей будинок належить ОСОБА_7 без належним чином оформлених документів.

У 1979 р. між матір'ю ОСОБА_1 - ОСОБА_8 та ОСОБА_7було зареєстровано шлюб. На момент укладення шлюбу ОСОБА_7 належала 1/3 частина будинку АДРЕСА_1

14 червня 1979 р. ОСОБА_8 виплатила 5500 рублів за самовільно збудований будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та вони дійшли згоди щодо заселення ОСОБА_1, ОСОБА_9 ОСОБА_10 в цей будинок, що підтверджується довідкою Першої Київської нотаріальної контори та довідкою форми 3.

19 січня 1982 р. шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було розірвано, про що Відділом ЗАГСу Московського району було зроблено актовий запис №78. У 1994 році ОСОБА_7 помер, що підтверджується довідкою №25 від 14.03.1995 р. Відділу ЗАГСу Московського району м. Києва.

У 1995 р. ОСОБА_8 отримала погодження від 18.05.1995 р. на експлуатацію будинку літ. АДРЕСА_1 у м. Києві від Загону воєнізованої пожежної охорони МВС України у Московському районі та погодження на введення в експлуатацію приватного домоволодіння будинку НОМЕР_1 від Санітарно-епідеміологічної станції Відділу охорони здоров'я Виконкому Московської районної ради народних депутатів за №349.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що починаючи з 1999 р. одноособово володіє будинком АДРЕСА_1 і для належної експлуатації цього будинку укладено відповідні договори з ДКП «Київгаз», АЕК «Київенерго».

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, які виникли з 01.01.2001 р.

Суд звертає увагу на те, що диспозиція статті 344 ЦК України передбачає, що інститут набувальної давності може застосовуватись в сукупності наступних обставин: правовий режим майна має бути визначений як «чуже майно», володіння має бути добросовісним, відкритим та безперервним, строк володіння має бути не менше 10 років для нерухомого майна з моменту заволодіння.

Як вбачається з матеріалів справи, до визнання права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_3, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.08.2006 року правовий режим вказаного будинку можна визначити як самочинно збудованний.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушення будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, набуває права власності на нього. Права власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, і наданих сторонами суду доказів, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.08.2006 року було визнано право власності за ОСОБА_3 за будинком під літ. «Б», що розташований по адресу: АДРЕСА_1

Однак, до винесення вказаного рішення, тобто до 17.08.2006 року вказаний будинок вважався самочинно збудованим, що підтверджується рішенням Московського райвиконкому ОСОБА_7 про відмову в прийнятті в експлуатацію будинку під літерою АДРЕСА_1, та видачі свідоцтва про право власності на нього, оскільки будинок зведено самовільно.

З урахуванням викладеного суд надходить до висновку, що будинок під літ. «Б» розташований за адресою: АДРЕСА_1, не може вважатися «чужим майном» оскільки, право власності на вказаний будинок згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.08.2006 року визнано за ОСОБА_3

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 оскаржувала рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.08.2006 року, згідно якого право власності на будинок під літ. «Б» розташованого по адресу, АДРЕСА_1 було визнано за ОСОБА_3 в апеляційному та касаційному порядку, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2006 р. та ухвалою Верховного суду України від 03.05.2007 року, суд надходить то висновку, що позивачем ОСОБА_1 не було виконано умову щодо «добросовісного заволодіння» спірним майном.

Суд також звертає увагу на те, що саме після рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.08.2006 року, спірне майно набуло по відношенню до ОСОБА_1 статусу «чужого майна», оскільки вказаним рішенням було визнано право власності на будинок під літ. «Б» розташованого по адресу, АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, а отже на момент звернення до суду, тобто станом на 18.12.2013 р. не сплив встановлений 10-річний термін, для визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.328, 344, 376 ЦК України ст.ст.10, 11, 27, 31, 58-61, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя