Справа № 459/4954/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/5064/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановила:

Оскарженим заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? ідеальної частки нежитлового приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 185,4 кв.м.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд не в повному обсязі дослідив обставини справи, зокрема не було досліджено договір іпотеки спірного майна. Не погоджується з висновком суду про те, що позивачка не надавала згоду на передачу в іпотеку спірного майна, оскільки згода була отримана у встановленому законом порядку та підтверджується заявою №242 від 12.06.2012року. Вважає, що дане рішення порушує його права як іпотекодержателя, оскільки перехід права на частку предмету іпотеки перешкоджає (ускладнює) йому реалізації права на звернення стягнення на дане майно.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Сторони в судове засідання не з'явились, а тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити у відсутності сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Апеляційний суд у порядку, встановленому ст. ст. 74, 76, 77 ЦПК України, повідомив сторони про дату судового розгляду, однак вони у судове засідання не з'явились без поважних причин. Представник позивача ОСОБА_5 отримав повістку, однак в дане судове засідання не з'явився, а тому вважається, що про судове засідання належно повідомлена позивач.

Для ОСОБА_2 повістки неодноразово надсилались за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі, за місцем його проживання, проте повернулись із відміткою, за закінченням терміну зберігання. Аналогічно направлялись повістки відповідачу, однак повернулись із відміткою, за закінченням терміну зберігання. Отже, колегія суддів вважає, що Апеляційний суд належним чином повідомив апелянта та відповідача про дату апеляційного розгляду справи 13 листопада 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.09.1978 року до 14.05.2013 року, після чого шлюб було розірвано в судовому порядку, що стверджується копією рішення Червоноградського міського суду від 14.05.2013 року, яке набрало законної сили 23.06.2013 року.

Відповідно до копії договору № 79/05 від 09.11.2005 року купівлі-продажу індивідуально визначеного майна підвального приміщення площею 185,4 м2 що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 при викупі, ОСОБА_4 придбав у власність дане підвальне приміщення.

Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9662063 від 25.01.2006 року, виданого ДКП «Червоноградське МБТІ», нежиле приміщення № 1 по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 1-2632 від 09.11.2005 року.

Згідно розпорядження міського голови Червоноградської міської ради Львівської області № 14 від 20.01.2006 року про реєстрацію договору купівлі-продажу індивідуально визначеного майна нежитлового приміщення, було вирішено зареєструвати договір купівлі-продажу індивідуально визначеного майна нежитлового приміщення площею 185,4 м2 що по АДРЕСА_1 від 09.11.2005 року № 79/05. Спосіб приватизації шляхом викупу (покупець субєкт підприємницької діяльності - ОСОБА_4.).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, матеріалами справи встановлено, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі та вказане нежитлове приміщення придбане за спільні кошти.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду з таких підстав.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна,

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Отже для з'ясування чи грошові кошти, використані відповідачем для придбання нежитлового приміщення, що по АДРЕСА_1, були за рахунок спільних коштів подружжя, слід спочатку встановити той факт, чи грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання.

Сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права особистої приватної власності одного з подружжя.

Таким чином правовий режим майна, придбаного під час шлюбу, визначається не за його цільовим призначенням і не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а за джерелами його придбання, за спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, крім речей особистого користування. Тобто, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити, крім іншого, і той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Саме така правова позиція є в постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 р. у справі № 6-38цс15.

Встановлено, що нежиле приміщення № 1 по АДРЕСА_1, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_4, придбане за рахунок спільних коштів подружжя.

Крім посилань на це позивачем та пояснень його представником в судовому засіданні місцевого суду це підтверджено тим, що 12.06.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки між фізичними особами. Відповідно до даного договору іпотекодержавець ОСОБА_4 передав в заставу іпотекодержателю наступне нерухоме майно: нежиле приміщення № 1 що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 185,4 м.2.

При цьому в п.7.6 договору вказано, що вказане майно не є предметом, право власності на який внесено до статутних фондів підприємств.

В п. 17 договору з посиланням на заяву від 12.06.2012 року за №242 вказано, що отримана згода ОСОБА_3, як дружини ОСОБА_4, на передачу майна в іпотеку (а.с.11).

Отже, сторони договору іпотекив момент її оформлення, вважаючи ОСОБА_3 співвласником майна, отримали від неї вказану згоду на передачу майна в іпотеку.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Саме така правова позиція є в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. у справі № 6-21цс15, яка згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов"яковим для судів України.

З врахуванням наведеного та Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої зазначеної статті, спільним майном подружжя може бути й майно, яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів, судова колегія прийшла до висновку, що судом правильно визнано право спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, оскільки джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя.

Посилання апелянта на те, що дане рішення порушує його права як іпотеко- держателя, оскільки перехід права на частку предмету іпотеки перешкоджає (ускладнює) йому реалізації права на звернення стягнення на дане майно, судова колегія не приймає до уваги, оскільки встановлено, що в даній справі не встановлено порушення прав іпотеко- держателя.

При цьому судова колегія враховує те, що статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця й має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже ОСОБА_3 набула статус іпотекодавця в частині ? ідеальної частки нежитлового приміщення та має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржуване рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись п.1ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.