Справа № 2/331/1045/15
331/3123/15-ц
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2015 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі :
головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,
при секретарі - Постарнак М.М.,
за участю представників :
позивачів ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Квартирно експлуатаційного відділу м. Запоріжжя про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями,

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2015 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Квартирно експлуатаційного відділу м. Запоріжжя про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями.
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_3 у період з 10.11.1988 по 02.01.2013 року безперервно проходив військову службу у Збройних Силах СРСР та у Збройних Силах України, орієнтовно з 1989 року, але не пізніше з 29 червня 1992 року, зокрема, по 18.06.2013 року перебував у військовій частині НОМЕР_1 Запорізького гарнізону на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (квартирному обліку).

29 червня 1992 року ОСОБА_3 на себе та членів його сім`ї (всього 4 особи) отримав житлове приміщення (квартира АДРЕСА_1 , жилою площею 28,75 кв.м., загальна площа 50,80 кв.м.) за розміром менше рівня середньої забезпеченості громадян жилої площею в м. Запоріжжя, що відповідно до пункту 54 Правил обліку і надання жилих приміщені, №470 від 11.12.1984, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР, можливо, але при цьому він повинен бути залишеним на обліку та в списках першочерговиків чи в списку позачерговиків.

05 квітня 2012 року у наданій ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_1 на правах члена сім`ї набула права проживання ще одна людина, внаслідок чого з 05 квітня 2012 року у вказаній квартирі проживають вже 5 (п`ять) осіб, а тому з 05.04.2012 року на кожну особу, яка на законних підставах проживає у цій квартирі, вже стало припадати по 5,75 кв.м. (28,75/5). З урахуванням кількості членів сім`ї ОСОБА_3 , а також значення рівня середньої забезпеченості громадян жилої площею в м. Запоріжжя, який складає 8 кв.м. на одну особу у м. Запоріжжі (додаток до постанови виконкому Запорізької обласної ради народних депутатів і президії обласної ради профспілок від 08.01.1985 року №2), а також вимог пункту 53 Правил обліку і надання жилих приміщені, №470 від 11.12.1984 року, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР, позивачі вважають, що вони мають право на отримання жилої площі не нижче 40 кв.м. (5 чол. х 8 кв.м.). При цьому, позивачі вважають, що з урахуванням вже наявної у них жилої площі у розмірі 28,75 кв.м. (квартира АДРЕСА_1 ), вони мають право на отримання додаткової жилої площі у розмірі 11,25 кв.м. (4028,75) у вигляді однокімнатної квартири навіть якщо її жила площа буде перевищувати 11,25 кв.м., яких їм не вистачає до норми (40 кв.м.).

У 2012 році для сімей військовослужбовців Збройних Сил України та осіб, звільнених з військової служби Запорізького гарнізону від імені держави в особі Міністерства оборони України надійшло 49 квартир, які були придбані у місті Вільнянську Запорізької області, з яких 10 квартир виділено під службові жилі приміщення, а 39 квартир призначені для надання на праві постійного користування. У зв`язку із чим 17 грудня 2012 року начальником КЕВ м. Запоріжжя було прийняте рішення №2 «Про надання квартир для постійного проживання», зокрема, щодо розподілу 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі цього рішення КЕВ м. Запоріжжя розробив Списки розподілу житлової площі щодо вказаних 39 квартир, які були погоджені житловою комісією в/ч НОМЕР_1 та гарнізонною житловою комісією. В подальшому на підставі вказаного рішення КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 КЕВ м. Запоріжжя подало затверджений начальником гарнізону витяг із Списку розподілу житлової площі щодо вказаних 39 квартир, погоджений протоколом засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, до виконавчого комітету Вільнянської міської ради, який на підставі цих документів видав ордери на вказані квартири для їх заселення.

Проте, КЕВ м. Запоріжжя в порушення Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737, протиправно не було включено ОСОБА_3 та членів його сім`ї до вказаного вище рішення від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житловим приміщенням з числа виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 .

Таке не включення потягнуло за собою порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 та членів його сім`ї у вигляді не отримання ними додаткового житлового приміщення у вигляді однокімнатної квартири з числа виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 .

З метою захисту порушених прав ОСОБА_3 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання протиправними дій КЕВ м. Запоріжжя та зобов`язання його вчинити дії, спрямовані на відновлення порушених прав.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року визнано протиправними дії КЕВ м. Запоріжжя щодо не включення ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житловим приміщенням з числа виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язано КЕВ м. Запоріжжя розглянути питання про надання ОСОБА_3 та членам його сім`ї на праві постійного користування вільної однокімнатної квартири у місті Запоріжжі з числа новозбудованого, або виключеного з числа службового, або вивільненого, або придбаного у фізичних чи юридичних осіб житла, передбаченого для надання у Запорізькому гарнізоні військовослужбовцям Збройних Сил України та особам, звільненим з військової служби.

Вважаючи, що наведений спосіб захисту, який визначив адміністративний суд, не гарантує поновлення прав ОСОБА_3 та членів його сім`ї на отримання житла, оскільки він є не конкретним, ОСОБА_3 було оскаржено постанову Запорізького окружного адміністративного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року в частині визначення способу захисту прав.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року без змін.

Надалі, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2014 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 .

Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі Жовтневий ВДВС) від 25.01.2014 року з приводу примусового виконання вказаних судових рішень було відкрите виконавче провадження, яке було закінчене 10.02.2014 року як таке, що фактично виконане, про що державним виконавцем було винесено постанову про його закінчення.

Станом на день звернення позивачів до суду із позовом вони не отримали житлового приміщення, з приводу якого було розглянуто адміністративну справу та ухвалено постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року.

З листа Головного квартирного-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 13.03.2014 року №303/3/203 позивачам стало відомо, що на виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року КЕВ м. Запоріжжя було фактично розглянуто питання щодо надання ОСОБА_3 та членам його сім`ї на праві постійного користування вільної однокімнатної квартири у м. Запоріжжя. Тобто, КЕВ м. Запоріжжя виконав постанову Запорізького окружного адміністративного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року у повному обсязі, виконання якої відповідно до її резолютивної частини було закінчено фактичним розглядом питання щодо забезпечення ОСОБА_3 квартирою, а не фактичним забезпеченням нею ОСОБА_3 та членів його сім`ї. Внаслідок вище наведеного ОСОБА_3 позбавлений можливості повторно вирішити фактично не вирішений публічно-правовий спір між ним на КЕВ м. Запоріжжя з приводу забезпечення житловим приміщенням, оскільки постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року набрала законної сили та є перешкодою для цього, так як нею цей спір був формально вирішений. У зв`язку із цим подання ОСОБА_3 повторного адміністративного позову про той самий предмет і з тих самих підстав є неможливим, оскільки у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили постанова суду.

Позивачі вважають, що протиправними діями КЕВ м. Запоріжжя у зв`язку із фактичним незабезпеченням ОСОБА_3 та членів його сім`ї одним із житлових приміщень з числа виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 , на отримання якого станом на 17 грудня 2012 року вони набули право, з урахуванням виконання у повному обсязі постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року, внаслідок якого вони не отримали додаткового житлового приміщення, їм завдано майнової шкоди, яку вони оцінюють у розмірі реальної вартості доходів, які вони могли б реально одержати за звичайних обставин, якби їх право не було порушене (упущена вигода). Таким реальним доходом, на думку позивачів, мала бути надана їм (за умови не порушення їх прав) найменша однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , у зв`язку із її безоплатною приватизацією в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» після отримання цієї квартири у постійне користування. Вартість цієї квартири відповідно до ринкової вартості складає 162873,81 грн.

На підставі викладеного, просять суд стягнути з КЕВ м. Запоріжжя на свою користь 162873,81 грн., як відшкодування шкоди, завданої протиправними діями Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя у зв`язку із не включенням ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житлових приміщень, виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2

01.07.2015 року в ході судового розгляду справи позивачі шляхом подання уточненого позову збільшили розмір позовних вимог та просили стягнути на їх користь 228144,78 грн. як відшкодування шкоди, завданої незаконною дією органу державної влади у зв`язку із не включенням ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житловим приміщенням з числа виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 76-80)

28.10.2015 року в ході судового розгляду справи позивачі шляхом подання уточненого позову уточнили зміст позову та просили стягнути з КЕВ м. Запоріжжя на їх користь 228144,78 грн. як відшкодування шкоди, завданої протиправною дією КЕВ м. Запоріжжя у зв`язку із не включенням ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житловим приміщенням з числа виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 155-160)

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги позивачів підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, повністю підтримав надані ним до матеріалів справи письмові заперечення та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

З письмових заперечень представника відповідача вбачається, що представник відповідача проти позову заперечує та вважає, що позивачі безпідставно послались на статтю 1173 ЦК України (відшкодування шкоди, завданої органом державної влади), оскільки КЕВ м. Запоріжжя у розумінні цієї статті не є органом державної влади. Також зазначив, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2014 року, зобов`язано розглянути питання про надання ОСОБА_3 та членам його сім`ї на праві постійного користування вільної однокімнатної квартири у місті Запоріжжі. Іншого способу захисту прав ОСОБА_3 суд не визначив, не зважаючи на вимоги останнього в апеляційній та касаційній скарзі. Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС від 25.01.2014 року виконавче провадження з виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року було закінчено у зв`язку із фактичним виконанням у повному обсязі, тобто КЕВ м. Запоріжжя вимоги, визначені у постанові суду, виконав, ніяких неправомірних дій чи бездіяльності з боку КЕВ м. Запоріжжя не відбулося, не встановлено факту спричинення шкоди позивачам, вважає, що згідно діючої підсудності спори з органом державної влади розглядаються адміністративним судом, якщо позивач вважає, що КЕВ м. Запоріжжя є органом державної влади. Також зазначив, що судом не встановлено факт спричинення позивачу шкоди, а тому посилання позивача на ст.1166 ЦК України є безпідставними. Крім цього, представник відповідача вважає, що позивачі в порушення вимог закону змінили предмет та підстави позову під час судових дебатів, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, прийнявши до уваги пояснення представників позивачів та відповідача, письмові заяви позивачів, письмові заперечення відповідача, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 , у період з 10.11.1988 по 02.01.2013 безперервно проходив військову службу у Збройних Силах СРСР та у Збройних Силах України у військових частинах Запорізького гарнізону в тому числі у період з 15.10.1990 по 15.04.1994 - у 3043 базі зберігання майна 55 артилерійської дивізії (інша назва цієї бази - військова частина НОМЕР_2 ; інша назва 55 артилерійської дивізії у цей період - військова частина НОМЕР_1 ); у період з 04.12.1996 по 02.01.2013 - у військовій частині НОМЕР_1 (інша назва цієї частини у цей період - спочатку 55 артилерійська дивізія, потім 55 окрема артилерійська бригада). Військове звання на день звільнення зі служби ОСОБА_3 - «старший прапорщик». Також адміністративним судом встановлено факт перебування ОСОБА_3 на квартирному обліку та встановлено, що за рішенням начальника Запорізького гарнізону від 22.06.1992 року №419 ОСОБА_3 на склад сім`ї 4 (чотири) особи була виділена квартира АДРЕСА_4 , жилою площею 28,75 кв.м., у якій він проживає по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , як військовослужбовець Збройних Сил України, який перебував на квартирній черзі у Запорізькому гарнізоні, отримав житлове приміщення за розміром менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в м. Запоріжжі, що відповідно до пункту 54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року №470, можливо, але при цьому він повинен бути залишеним на обліку та в списках першочерговиків чи в списку позачерговиків.

У зв`язку із втратою квартирної справи 24.02.1993 року головою житлової комісії військової частини НОМЕР_2 з метою поновлення ОСОБА_3 на квартирному обліку йому було запропоновано написати рапорт про включення його до поліпшення житлових умов. Вказаний рапорт був написаний ОСОБА_3 , та на даний час знаходиться у квартирній (обліковій) справі. Згідно документів, що знаходяться у квартирній справі, ОСОБА_3 на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 перебуває з 24.02.1993, тобто з дати написання рапорту. Проте фактично з урахуванням наведених вище обставин адміністративний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 знаходиться на обліку орієнтовно з 1989 року, але не пізніше дня отримання позивачем квартири АДРЕСА_4 у порядку тимчасового поліпшення житлових умов, тобто не пізніше 29 червня 1992 року (день видачі ордеру на вказану квартиру). У період з 24.02.1993 до часу розгляду справи (18.06.2013 року) ОСОБА_3 продовжує перебувати на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 .

У 2012 році для сімей військовослужбовців Збройних Сил України та осіб, звільнених з військової служби Запорізького гарнізону від держави в особі Міністерства оборони України надійшло 49 квартир, які були придбані у місті Вільнянську Запорізької області, з яких: 10 квартир - виділено під службові жилі приміщення, а 39 квартир -- призначенні для надання на праві постійного користування. 17 грудня 2012 року начальником КЕВ міста Запоріжжя було прийняте рішення №2 «Про надання квартир для постійного проживання» зокрема щодо розподілу 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 . Дане рішення було погоджено з житловою комісією в/ч НОМЕР_1 та гарнізонною житловою комісією 21.12.2012 року під час засідання гарнізонної житлової комісії. На підставі цього рішення, яке погоджене вказаними житловими комісіями, КЕВ міста Запоріжжя розробив Списки розподілу житлової площі щодо вказаних 39 квартир, які були погоджені житловою комісією в/ч НОМЕР_1 та гарнізонною житловою комісією. Дані списки були затверджені начальником Запорізького гарнізону 25.12.12 року. 26.12.2012 року вказані списки були подані на розгляд Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, яка протоколом №231 від 27.12.12 їх погодила (затвердила).

05 квітня 2012 року у наданій позивачу квартирі АДРЕСА_4 на правах члена сім`ї набула права проживання ще одна людина, внаслідок чого з 05 квітня 2012 у вказаній квартирі проживають вже 5 (п`ять) осіб, а тому з 05 квітня 2012 року на кожну особу, яка на законних підставах проживає у цій квартирі, вже стало припадати по 5,75 кв.м.(28,75 /5).

У рішенні начальника КЕВ міста Запоріжжя від 17 грудня 2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» не передбачено надання ОСОБА_3 та членам його сім`ї житла з числа 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому адміністративний суд встановив, що на момент розподілу житла ОСОБА_3 за чергою входив до 39 осіб, які потребують поліпшення житлових умов, що було підтверджено показаннями свідків у справі та наданими документами. (а.с. 7-8)

Наведені вище обставини щодо позивачів та щодо відповідача встановлені постановою Запорізького окружного адміністративного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року, а також ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2014 року, а тому у відповідності до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України вони є такими, що не підлягають доказуванню, зокрема, при розгляді цієї справи. (а.с. 22-30)

Більш того, будь-яких доказів, які б спростовували ці обставини, відповідачем не було надано суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що діяла станом на 17.12.2012 року, - зокрема, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до вимог ст.43 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення надається в порядку черговості. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Статтею 43 Житлового кодексу Української РСР для визначених у ній категорій осіб передбачено надання жилих приміщень поза чергою.

Також судом встановлено, що відповідно до наданої відповідачем інформаційної довідки від 09.06.2015 року №1668, старший прапорщик запасу ОСОБА_3 знаходився та знаходиться на даний час в списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов зі складом родини 4 особи (він, дружина, син, син) в загальній черзі з 30.11.1993 року - №31 та в списках осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень з 29.02.2008 року - №19. (а.с.58)
З 05 квітня 2012 у квартирі на правах члена сім`ї ОСОБА_3 проживають вже 5 (п`ять) осіб, а тому з цього часу на кожну особу, яка на законних підставах проживає у цій квартирі, вже стало припадати по 5,75 кв.м.(28,75 /5).
Відповідно до пункту 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року №470, - жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.
З урахуванням кількості членів сім`ї ОСОБА_3 (всього разом з ним п`ять осіб), а також значення рівня середньої забезпеченості громадян жилої площею в м. Запоріжжя, який складає 8 кв.м. на одну особу у м. Запоріжжі (додаток до постанови виконкому Запорізької обласної ради народних депутатів і президії обласної ради профспілок від 08.01.1985 року №2), суд приходить до висновку, що позивачі мають право на отримання жилої площі не нижче 40 кв.м. (5 чол. х 8 кв.м.).

При цьому з урахуванням вже наявної у них жилої площі у розмірі 28,75 кв.м. (квартира АДРЕСА_1 ) вони мають право на отримання додаткової жилої площі у розмірі 11,25 кв.м.

Відповідно до вимог ч.4 ст.48 Житлового кодексу Української РСР, - жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі мають право на отримання однокімнатної квартири, жила площа якої буде дорівнювати або перевищувати 11,25 кв.м.

Крім цього, дослідивши зміст рішення начальника КЕВ міста Запоріжжя від 17 грудня 2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» щодо кількості осіб, які отримали житлові приміщення поза чергою (всього 7 осіб), а також кількість осіб, які отримали житлові приміщення першочергово (всього 3 особи), суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 , який станом на 17 грудня 2012 року користувався правом першочергового одержання жилого приміщення, за чергою входив до 39 осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та міг би отримати житлове приміщення з числа виділених державою для постійного користування 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 ?а. (а.с. 7-8)

Такий висновок повністю узгоджується із встановленою як постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року, так і ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2014 року обставиною, що на момент розподілу житла (17 грудня 2012 року) ОСОБА_3 за чергою входив до 39 осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Дослідивши Договір купівлі-продажу нерухомості в регіонах України від 20.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є , реєстр №3145, а також рішення начальника КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання», судом встановлено, що найменшою однокімнатною квартирою з числа 39 квартир, що виділені для надання військовослужбовцям на праві постійного користування, є однокімнатна квартира АДРЕСА_5 загальною площею 34,21 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м. (а.с. 9-19)

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 17.12.2012 року ОСОБА_3 та члени його сім`ї (всього 5 осіб), виходячи із потреби забезпечення їх жилою площею у розмірі 11,25 кв.м., мали право отримати від держави у постійне користування квартиру АДРЕСА_3 .

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що КЕВ м. Запоріжжя, не включивши ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житловим приміщенням з числа виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 ?а, діяло з перевищенням владних повноважень, тобто протиправно, що потягнуло за собою порушення прав позивачів на отримання найменшої однокімнатної квартири АДРЕСА_5 загальною площею 34,21 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м. Аналогічний висновок міститься в ухвалі Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2014 року, а постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року окрім цього такі дії визнані судом ще й протиправними, адміністративний суд у цій справі також дійшов висновку, що вказаними діями були порушені права та законні інтереси ОСОБА_3 .

На підставі наведеного суд також приходить до висновку, що вина КЕВ м. Запоріжжя у порушенні житлових прав ОСОБА_3 та членів його сім`ї є доведеною.

Надаючи оцінку зазначеним позивачами обставинам, які, на їх думку вказують, на спричинення їм винними діями КЕВ м. Запоріжжя шкоди, яку вони оцінюють у розмірі ринкової вартості квартири АДРЕСА_6 , суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року була спрямована на реальне відновлення порушених житлових прав позивачів у вигляді забезпечення їх однокімнатною квартирою. Як спосіб захисту порушених прав ОСОБА_3 у ній суд визначив покладення на КЕВ м. Запоріжжя обов`язок розглянути питання про надання ОСОБА_3 та членам його сім`ї на праві постійного користування вільної однокімнатної квартири у місті Запоріжжі з числа новозбудованого, або виключеного з числа службового, або вивільненого, або придбаного у фізичних чи юридичних осіб житла, передбаченого для надання у Запорізькому гарнізоні військовослужбовцям Збройних Сил України та особам, звільненим з військової служби.

З листа Головного квартирного-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 13.03.2014 року №303/3/203, а також з письмових заперечень відповідача судом встановлено, що КЕВ м. Запоріжжя у суворій відповідності до резолютивної частини постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року було фактично розглянуто питання щодо надання ОСОБА_3 на праві постійного користування вільної однокімнатної квартири у м. Запоріжжя, однак за результатом цього розгляду йому було відмовлено у забезпеченні квартирою. У зв`язку фактичним виконанням (розглядом питання) вказаного судового рішення постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС від 10.02.2014 року виконавче провадження щодо примусового виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року було закінчене, законні підстави для його оскарження відсутні, оскільки КЕВ м. Запоріжжя виконав постанову Запорізького окружного адміністративного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013 року у повному обсязі, моментом виконання якої відповідно до її резолютивної частини є фактичний розгляд КЕВ м. Запоріжжя питання щодо забезпечення ОСОБА_3 квартирою, а не фактичне забезпечення нею ОСОБА_3 та членів його сім`ї. Внаслідок вище наведеного ОСОБА_3 позбавлений можливості повторно вирішити фактично не вирішений публічно-правовий спір між ним на КЕВ м. Запоріжжя з приводу забезпечення житловим приміщенням, оскільки постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року набрала законної сили та є перешкодою для цього, так як нею цей спір був формально вирішений. (а.с. 34)

У зв`язку із цим подання ОСОБА_3 повторного адміністративного позову про той самий предмет і з тих самих підстав у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.109 КАС України є неможливим.

Суд повністю погоджується з доводами позивачів, що протиправними діями КЕВ м. Запоріжжя у зв`язку із не включенням ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання», з урахуванням виконання у повному обсязі постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року, внаслідок якого вони не отримали додаткового житлового приміщення, їм завдано майнової шкоди, яку вони оцінюють у розмірі реальної вартості доходів, які вони могли б реально одержати за звичайних обставин, якби їх право не було порушене (упущена вигода).

Суд погоджується, що таким реальним доходом позивачів мала бути надана їм (за умови не порушення їх прав) найменша однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , у зв`язку із її безоплатною приватизацією в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» після отримання цієї квартири у постійне користування.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , у якій проживають позивачі, має загальну площу 50,80 кв.м. З урахуванням того, що квартира АДРЕСА_7 має загальну площу 34,21 кв.м., то у разі отримання позивачами цієї квартири у постійне користування займана ними загальна площа склала би 85,01 кв.м. (50,80 + 32,21). З урахуванням кількості осіб, які мали би право на цю загальну площу (5 осіб), вона не буде перевищувати встановленої статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» санітарної норми (21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю), яка безоплатно передається громадянам у власність.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі реально могли б безоплатно отримати у власність в порядку приватизації квартиру АДРЕСА_7 за умови її надання ОСОБА_3 та членам його сім`ї, тобто за умови включення ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житлових приміщень, виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України,цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.1192 ЦК України, - розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Відповідно до наданого позивачами Звіту про ринкову вартість жилої однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 , виконаного 30.04.2015 року приватним підприємцем ОСОБА_8 (сертифікат Фонду держмайна України №15706/13 від 13.12.2013 року), її ринкова вартість станом на 30.04.2015 року складає 228144,78 грн. (а.с. 81-129)

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як звернув увагу Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В порушення вищенаведених норм процесуального права відповідачем належних та допустимих доказів, того, що позивача завдано шкоди завдано не з вини КЕВ м. Запоріжжя, суду не надано.
Отже, на підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що дії КЕВ м. Запоріжжя у вигляді не включенням ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» є неправомірними, між ними і завданою позивачам шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина КЕВ м. Запоріжжя.
Надалі твердження відповідача, що позивачі безпідставно послались на статтю 1173 ЦК України (відшкодування шкоди, завданої органом державної влади), оскільки КЕВ м. Запоріжжя у розумінні цієї статті не є органом державної влади, є неспроможними та судом до уваги не приймається, оскільки зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, на що звернув увагу Пленум Верховного Суду України у пункті 9 своєї вище згаданої постанови від 12 червня 2009 року N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду».

Крім того, у своєму уточненому позові позивачі не посилались на статтю 1173 ЦК України, а послались на статтю 1166 ЦК України (загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду).

Суд також не приймає твердження позивача, що позивачі під час судових дебатів змінили підставу і предмет позову, вважає таке твердження помилковим, оскільки останній уточнений позов, яким був уточнений зміст позову без зміни підстав та предмету позову, позивачі подали суду 28.10.2015 року в ході судового розгляду справи, а судові дебати відбулись у судовому засіданні від 11.11.2015 року.

Не заслуговують на увагу також твердження відповідача, що дана справа згідно діючої підсудності справ повинна розглядатись адміністративним судом, оскільки відповідно до ч.2 ст.23 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Суд звертає увагу, що у даній справі публічно-правовий спір між позивачами та відповідачем (органом державної влади) з приводу забезпечення останніх жилим приміщенням не вирішується, такий спір був фактично вирішений постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2013 року.

Аналізуючи перелічені норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази вказують на наявність задоволення позову позивачів до відповідача щодо стягнення з відповідача на користь позивачів грошових коштів в розмірі 228144,78 грн. як відшкодування шкоди, завданої протиправною дією КЕВ м. Запоріжжя у зв`язку із не включенням ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення КЕВ м. Запоріжжя від 17.12.2012 року №2 «Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житловим приміщенням з числа виділених державою 39 квартир за адресою: АДРЕСА_2 .

Аналізуючи перелічені норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215 ЦПК України, ч.1 ст. 1166 ЦК України, суд
ВИРІШИВ :
Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задовольнити.
Стягнути з Квартирно експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 228 144, 78 грн. ( двісті двадцять вісім тисяч сто сорок чотири гривні 78 копійок) як відшкодування шкоди, завданої протиправними діями Квартирно- експлуатаційного відділу міста Запоріжжя у зв`язку із не включенням ОСОБА_3 та членів його сім`ї до рішення Квартирно- експлуатаційного відділу масті Запоріжжя від 17 грудня 2012 року № 2 « Про надання квартир для постійного проживання» як осіб, які в порядку черговості мають бути забезпечені одним з житлових приміщень, виділених державною 39 квартир за адресою : АДРЕСА_2 .
Стягнути з Квартирно експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 2 281, 46 грн. ( дві тисячі двісті вісімдесят одна гривня 46 коп.).
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Суддя: Н.Г.Скользнєва
11.11.2015