Справа № 2-5/11
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого судді Плохотніченко Л.І.

при секретарі Волошиній І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді скаргу ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 на дії державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда зі скаргою на дії державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції зазначивши, що на виконанні у Кіровському відділі державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції знаходиться на виконанні виконавчий лист № 2-5 від 09.04.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у сумі 2 808, 50 грн.

27.11.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 40022265 від 04.10.2013 року, з якою заявник не погоджується та подав до суду дану скаргу.

Представник заявника у судове засідання зявився, посилаючись на викладені в скарзі обставини скаргу підтримав та просив задовольнити.

У звязку зі звільненням з посади державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції ОСОБА_3, ухвалою суду від 07.10.2015 року до участі у розгляді скарги, відповідно до ст. 386 ЦПК України залучено Кіровський відділ державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, представник якого зявився у судове засідання.

У судове засідання зявилася третя особа ОСОБА_2, яка залучена до участі у розгляду даної скарги ухвалою суду від 07.10.2015 року.

Третя особа та її представник скаргу вважали необґрунтованою, безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Заслухавши осіб, які зявилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд дійшов висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.10.2013 року державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції ОСОБА_3, на підставі належним чином оформленого та виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 09.04.2013 року виконавчого листа № 2-5 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат в розмірі 2 808, 50 грн. було відкрито виконавче провадження ВП № 40022265, відповідно до п. 2 якого боржнику надавався строк для добровільного виконання рішення суду, а саме виконати рішення суду в добровільному порядку до 11.10.2013 року та розяснено наслідки невиконання рішення суду в добровільному порядку.

Згідно з п. п. 4 та 5 вказаної постанови на все майно, що належить боржнику було накладено арешт та заборонено здійснювати відчуження будь якого майна, яке належить боржнику, лише в межах суми боргу.

27.11.2014 року державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції ОСОБА_3, встановивши, що рішення суду виконано повністю та фактично, керуючись п.8 ч. 1 ст. 49 та ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Зясованими фактичними даними встановлено, що при зверненні ОСОБА_1 до ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 надав до відділу державної виконавчої служби оригінал довідки ПАО КБ «Приватбанк» під № 561374 від 23.04.2013 року з банківськими для перерахування коштів.

При наявності у відділі державної виконавчої служби банківських реквізитів стягувача, не дивлячись на сплив встановленого державним виконавцем строку для виконання рішення суду в добровільному порядку, боржник ОСОБА_2, на виконання вказаного вище рішення суду, здійснювала перерахування коштів на користь стягувача частинами.

Так, боржником у виконавчому провадженні ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_1 було перераховано через термінал відділення «Приватбанк»: 07.03.2014 року 199,00 грн.; 07.04.2014 року 199,00 грн.; 07.05.2014 року 201.00 грн.; 06.06.2014 року 199,99 грн.; 07.07.2014 року 199,99 грн. Крім того, через поштове відділення на користь стягувача було перераховано: 1,02 грн. 29.12.2014 року; 1 808,50 грн. 22.11.2014 року.

Факт перерахування на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 1808, 50 грн. та отримання ним вказаної суми коштів від стягувача ОСОБА_2, між іншим підтверджується копією листа Кіровоградської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» від 23.06.2015 року № 64, а також копією роздруківки повідомлення по переказу коштів стягувача, оригінали яких оглянуті у судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює доводи представника заявника щодо того, що стягувачу ОСОБА_1 при отриманні коштів не було зрозуміло підставу їх перерахування ОСОБА_2, тобто що це саме ті кошти, які боржник повинна була сплатити на виконання рішення суду, оскільки представником заявника не було доведено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 існують будь які інші боргові зобовязання, або на виконанні знаходиться інший виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у державного виконавця, при отриманні відповідних доказів про фактичне виконання рішення суду були підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, відповідно, для задоволення скарги суд підстав не вбачає.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування,їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про державну виконавчу службу» працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом (ст. 13 Закону України «Про державну виконавчу службу»).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну виконавчу службу» правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України та Закон України «Про державну виконавчу службу», інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та

громадянами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом (ст. 5 «Про виконавче провадження»).

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; зокрема, надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня

надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про

відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання

цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що

виноситься відповідна постанова ( ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» ).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

У відповідності до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. ( ст. 387 ЦПК України).

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 383 - 387, 210 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Л. І. Плохотніченко