Справа № 671/2508/14-ц
Провадження № 2/685/210/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року

Теофіпольський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого Бурлак Г.І.

при секретарі Перепелиці С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Теофіполі

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування спричиненої моральної та матеріальної шкоди

встановив:

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування спричиненої моральної та матеріальної шкоди.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що 29 вересня 2012 року в м. Волочиськ Хмельницької області по вул. Незалежності, 45 сталася дорожньо транспортна пригода за його участі під час керування ним автомобілем «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2, який керував в стані алкогольного спяніння автомобілем «Ауді», державний номер НОМЕР_2. В наслідок ДТП було пошкоджено його автомобіль, який будучи абсолютно новим з пробігом 8000 км. втратив товарну вартість і перейшов в розряд битих. Також при відшкодуванні шкоди страховою компанією з нього було вирахувано 1650 грн. франшизи. Крім того, неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, оскільки довелося не користуватись своїм автомобілем протягом 2 місяців, через що він змінив свій звичний спосіб життя, він був вимушений доводити свою невинність в суді, витратив гроші на послуги адвоката, тому просить визнати ОСОБА_2 винним у скоєнні ДТП, стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 1650 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що дійсно 29 вересня 2012 року він став учасником ДТП за участі позивача. Однак під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 Волочиським районним судом він уклав із представником позивача мирову угоду, відшкодував шкоду, передавши гроші адвокату позивача, у звязку з чим той подав заяву про відмову від позову. Вважає, що позивач має намір стягнути з нього шкоду повторно і його дії є неправомірними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі - право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо/ володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром і страховим відшкодуванням.

Згідно з п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»),

В силу наведених норм, франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування, а компенсується страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, якщо вона (франшиза) була передбачена договором.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

У ч. 4 ст. 61 ЦПК визначено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, який розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що 29 вересня 2012 року в м. Волочиськ Хмельницької області по вул. Незалежності, 45, сталася дорожньо транспортна пригода за участі ОСОБА_1, який керував автомобілем «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2, який керував автомобілем «Ауді», державний номер НОМЕР_2. В наслідок ДТП було пошкоджено автомобіль позивача. Постановою Волочиського районного суду від 20 листопада 2013 на підставі висновку судової авто технічної експертизи № 4058/1322 від 25 жовтня 2013 року визнано, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення передбачений ст. 124 КУпАП. Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 14 лютого 2014 року вказана вище постанова залишена без змін, а апеляція ОСОБА_2 без задоволення, оскільки суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що в даному випадку водію ОСОБА_3 була створена аварійна ситуація, що при виникненні небезпеки для руху він застосував екстрене гальмування, та уникнути зіткнення не вдалося, оскільки не вистачило зупинного шляху, тому в діях ОСОБА_3 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст 124 КУпАП.

Згідно довідки ПАТ «СК «Країна» № 5116 від 11 серпня 2014 року, франшиза згідно укладеного договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №05/ТЗ/0005461 від 26.07.2012 року укладеного між ПАТ «СК «Країна» та ОСОБА_1 становить 1 650 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст 61 ЦПК України.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідач не надав суду належних доказів того, що він відшкодував позивачу заподіяну внаслідок ДТП , що сталося 29.09.2012 року у м.Волочиську шкоду, оскільки ухвалою Волочиського райсуду від 23 січня 2014 року закрито провадження по справі у звязку із відмовою представника позивача від позову, а не затверджено мирову угоду (як стверджує відповідач), під час зазначеного судового засідання не йшлося про те, що відповідач відшкодував позивачу заподіяну шкоду ( що встановлено під час прослуховування звукозапису судового засідання ). Адвокат ОСОБА_4 , який був представником позивача під час розгляду справи Волочиським районним судом) неодноразово викликався в суд в якості свідка, однак в судове засідання не зявився.

Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1650 грн. 00 коп., оскільки дійсно обов'язок щодо сплати франшизи покладено на відповідача.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Суд вважає, що позивач зазнав моральних страждань, що полягають в стресі, який був викликаний ДТП, нервовим хвилюванням завданим наслідками ДТП, незручностями, повязаними з неможливістю користування автомобілем. Однак, керуючись принципом виваженості, розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму компенсації заподіяної моральної шкоди, що полягала сукупно у моральних стражданнях, порушенні нормальних життєвих звязків, яких він зазнав у звязку із нервовим хвилюванням, повязаним з наслідками ДТП, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль в розмірі 500 гривень.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати винним ОСОБА_2 у скоєнні ДТП 29 вересня 2012 року в м. Волочиськ по вул. Незалежності, 45. Однак до таких вимог суд ставиться критично, оскільки обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений ст. 16 ЦК України суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу то, витрати на правову допомогу підлягають стягненню з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» в ст. 1 якого визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Стаття 84 ЦПК України визначає, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 47, 48 Постанови Пленуму ВСУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У справі відсутні належні та допустимі докази, що засвідчують кількість годин участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні. Належний детальний розрахунок таких витрат позивачем не надавався. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що послуги адвоката ОСОБА_4 не оплатив.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на првову допомогу необхідно відмовити.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. 6, 22, 29 Закону України « Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів», ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. 10-11, 60, 61, 79, 84, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167, 1187 ЦК України, районний суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування спричиненої моральної та матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної майнової шкоди 1650 грн. 00 коп, 500 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди, та 243, 60 коп судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 10 днів з моменту проголошення рішення до апеляційного суду Хмельницької області через районний суд.

Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.