Справа № 146/1117/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"27" жовтня 2015 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого Ставнійчука В.С.

при секретарі Гриб Ю.А.

з участю позивача ОСОБА_1

представників позивача Корнійчука С.А., Мукомела А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" м. Київ про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» (далі Товариство) про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.02.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №000221, предметом лізингу за яким є транспортний засіб, а саме трактор «Фотон» моделі FT 454. Позивач відповідно до домовленості, досягнутої під час попередніх переговорів, обрав модель трактора МТЗ 892, вартістю 150 000 грн, у день укладання договору сплатив 30 000 грн., що, як він вважав, є складовою частиною ціни вартості трактора. Ознайомившись більш детально з умовами договору, він зрозумів, що його свідомо ввели в оману, оскільки за умовами договору відповідач зобов`язався передати йому трактор марки «Фотон» моделі FT 454 протягом 120 днів після оплати позивачем 50 % його вартості у розмірі, яка самостійно без його згоди була визначена відповідачем у сумі 285 000 грн, а здійснена ним оплата у розмірі 30 000 грн. є адміністративним платежем, що складає 10 % від вартості трактора, який не повертається у разі розірвання договору фінансового лізингу. Відповідач відмовився передавати трактор, вказавши, що сплачена позивачем сума є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організацію та оформлення договору, а позивач вважав, що це часткова оплата вартості трактора. Тому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000221 від 17 лютого 2015 року і стягнути з відповідача сплачені грошові кошти у розмірі 30 000 грн. та 1000 грн. грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , його представники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позов підтримали із наведених у позовній заяві підстав, просять його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи по суті у його відсутності, надавши при цьому письмове заперечення на позов згідно яких позов не визнає, просить у його задоволенні відмовити, так як договір фінансового лізингу № 000221 від 17.02.2015 року, укладений між сторонами даного цивільно - правового спору відповідає вимогам Закону України "Про фінансовий лізинг", ЦК України. Договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки Договору та додатків до нього, а отже між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. При підписанні Договору позивач сплатив 30 000 грн. як адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, що засвідчує свідоме прийняття лізингоодержувачем умов Договору та початок виконання частини зобов`язань по Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу, куди слід віднести адміністративний платіж.

Пунктом 1.7. ст.1 Договору чітко визначено, що "предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 Договору. Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату адміністративного платежу та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору, а тому Авансовий платіж - відповідає вимогам п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Що стосується ціни договору, відповідач звертає увагу суду на те, що, відповідно до вимог ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що і було врегульовано в даному випадку статтею 8 Договору. Відповідач також вважає, що безпідставним є посилання позивача на Закон України "Про захист прав споживачів", оскільки правовідносини, що виникли при вирішенні даного спору, регулюються спеціальним Законом України "Про фінансовий лізинг" та положеннями ЦК України. Лізингоодержувач, підписуючи Договір, погодився на всі його умови, підписав кожний його аркуш, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджер-консультанта. В укладеному сторонами Договорі відсутні несправедливі умови, а тому твердження позивача про наявність таких умов у Договорі є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В спірному договорі не відбулося дисбалансу договірних прав між Сторонами чи порушення принципу добросовісності, які створюють істотний дисбаланс прав та обов`язків, оскільки в договорі відсутні обов`язки Лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Посилання позивача на те, що Товариство своїми діями ввело його як споживача в оману, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 погодився з умовами та самостійно підписав Договір №000221, обрав на власний розсуд предмет лізингу по Договору і ознайомився з умовами Договору, підписав його, відповідно і підстави для задоволення його позову відсутні.

Заслухавши пояснення позивача, його представників, розглянувши заяву представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2015 року між Товариством та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №000221 з додатками до нього (а.с. 12-18, 21-22), відповідно до якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор марки «Фотон» моделі FT 454 , який відповідач зобов`язався передати у користування позивача в строк та на умовах визначених договором.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається з квитанції №22240472 від 17.02.2015 року (а.с. 23) ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» 30 000 гривень і при цьому, призначення платежу зазначено як «згідно договору №000221», тобто ніяким чином не йде мова про призначення платежу як «адміністративний платіж».

З п.1.7 та 4.1 оспорюваного договору фінансового лізингу вбачається, що предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачем протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

З договору фінансового лізингу та додатку №1 (а.с. 21) вбачається, що сплачені ОСОБА_1 30 000 гривень є першочерговим адміністративним платежом у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов`язувати споживача їх оплатити.

Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов`язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу.

Відповідно до пп.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Оскільки за умовами спірного договору лізингу, виконання зобов`язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Окрім того, договір лізингу не містить графіку покриття витрат, виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили і не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (10 754,72 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу №000221 по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Враховуючи положення пп.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень договору, а тому оспорюваний договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 30 000 грн. під вигляд платежу за договором, який за умова договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обгрунтованість позову в цій частині заявлених вимог, який підлягає задовленню.

Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до змісту п. 5 ст. 4 Закону України Про захист прав споживачів споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Згідно ч.2 ст. 22 вказаного Закону при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Разом з тим, судом встановлено, що предмет лізингу відповідачем позивачеві не передавався, тобто відсутні правові підстави, передбачені п.5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів для відшкодування моральної шкоди, а відтак в задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині повинно бути відмовлено.

Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі в сумі 487,20 грн.

Керуючись ст.ст. 10,60,88,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" м. Київ про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів та моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати договір фінансового лізінгу № 000221 від 17 лютого2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_1 сплачений адміністративний платіж в сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

У решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В. С. Ставнійчук