АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Бережняк Н.В.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості по вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягання з відповідача 23 634 грн. відповідно до рахунків: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.08.2015 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права та ст. 15 Європейської Конвенції з прав людини. В обґрунтування своїх доводів вказує, що саме Банк виплачує компенсацію за втрачені заощадження, тому відповідач повинен нести відповідальність за невиконання вказаного договору. Зазначила, що відмовляючи у задоволенні позову, суд позбавив позивача права на отримання відповідної компенсації.

Позивач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена судом про час та місце слухання справи. Крім того, від позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності. Враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу у відсутності позивача.

Справа № 757/12104/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13863/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виплата вказаних коштів можлива лише за умови, коли вони будуть передбачені відповідним Державним бюджетом та перераховані на рахунок відповідача.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що у 80-х роках ОСОБА_2 - позивач та її чоловік ОСОБА_3 клали гроші на рахунок в Ощадний Банк СРСР. У 1996 році дані суми були проіндексовані з рублів на гривні. В жовтні 2004 року позивач отримала 50 грн. В жовтні 2006 року помер ОСОБА_3 - чоловік позивача (а. с. 10), а останнявизнана спадкоємцем його майна (а. с. 11). В даний час у ОСОБА_2 наявні три ощадні книжки: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, загальна сума вкладів яких складає 23 634,60 грн. (а. с. 6-8). Зважаючи на те, що відповідачем не повернуто вклади, позивач (громадянка Російської Федерації) звернулась з відповідним позовом до суду.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02.01.1992 в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992 - 1994 років, і які знаходилися на рахунках зазначених установ не менше одного повного календарного року в період 1992 - 1995 років. Дія цього Закону поширюється на іноземних громадян та осіб без громадянства, які станом на 02.01.1992 мали заощадження в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Відповідно до ст. 4 даного Закону компенсація зазначених у частині першій статті 1 цього Закону заощаджень громадян проводиться в порядку, встановленому статтями 6 і 7 цього Закону.

Згідно з ст. 5, 6 Закону установи Ощадного банку України на підставі цього Закону протягом грудня 1996 року - березня 1997 року проводять одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, вкладнику видається ощадна книжка.Компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства.

Таким чином, ПАТ «Державний ощадний банк України» проводить лише виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум.

Відповідно до ст. 7 Закону проіндексовані заощадження повертаються громадянам поетапно, у межах коштів, передбачених для цього бюджетом України на поточний рік. Перелік груп вкладників і черговість виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із ст. 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене, Кабінетом Міністрів України на 2015 рік не приймалася постанова про виплату громадянам України компенсаційних виплат від знецінених грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадного банку СРСР, в Державному бюджеті України відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не передбачені кошти на проведення таких виплат, а отже в ПАТ «Державний ощадний банк України» не настав обов'язок провести такі виплати.

За наведених обставин, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про те, що компенсаційні кошти наявні на рахунку позивача належать до коштів державного казначейства правильними.

Посилання апелянта на те, що саме відповідач виплачує компенсацію за втрачені заощадження, тому він повинен нести відповідальність є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене.

Разом з тим, позивач не позбавлений права наотримання компенсаційних сум у майбутньому в порядку, передбаченому Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», однак у останнього відсутні правові підстави вимагати повернення зазначених сум в ПАТ «Державний ощадний банк України».

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук