АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 серпня 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором позики та за договором купівлі-продажу та установки вікон,

встановила:

у серпні 2014р. позивачі звернулися до суду з позовом про стягнення з відповідача солідарно на їх користь 40 851грн. 32коп. заборгованості за договором позики, розірвання договору купівлі-продажу та установки металопластикових вікон від 5 червня 2010р. та стягнення солідарно на їх користь 93 642грн. 30коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що 5 червня 2010р. між ОСОБА_3 та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позичальник отримав 55 616грн., але повністю суму боргу не повернув, має заборгованість у розмірі 27 808грн.

Також позивачі зазначали, що 5 червня 2010р. між ОСОБА_3 та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу та установки металопластикових вікон, відповідно до якого ОСОБА_3 сплатила 71 743грн. 70коп., а відповідач зобов'язався поставити та установити 14 металопластикових вікон через місяць, тобто 5 липня 2010р., проте свого обов'язку не виконав.

Позивачі стверджували, що зазначені правочини стосуються прав і законних інтересів і ОСОБА_2, як чоловіка ОСОБА_3, так як стосуються спільного майна подружжя, тому відповідач повинен сплатити кошти на їх користь солідарно та з врахуванням положень ст. 625 ЦК України.

28 серпня 2014р. позивачі уточнили позовні вимоги і просили стягнути за договором позики 43 894грн. 39коп., а за договором купівлі-продажу - 89 891грн. 91коп., а також судовий збір 1 337грн. 86коп.

Заочним рішенням суду від 28 серпня 2014р. позов задоволено.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2014р. заява відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на неповно з'ясовані судом обставини справи, неналежне повідомлення його про судовий розгляд 28 серпня 2014р., що позбавило його можливості

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/554/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
подати заяву про застосування позовної давності.

- 2 -

Також апелянт зазначає про те, що ОСОБА_2 не є належним позивачем по даній справі, так як не був стороною договорів, а також на пропущення позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивачів, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 5 червня 2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, відповідно до якого відповідач отримав 55 616грн., які зобов'язався повернути щомісячними платежами у розмірі 13 904грн. до 5 жовтня 2010р.

Крім того, 5 червня 2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу та установки металопластикових вікон, відповідно до якого ОСОБА_3 здійснила передоплату у розмірі 71 743грн. 70коп., а ОСОБА_1 зобов'язався поставити та встановити вікна до 5 липня 2010р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за договорами не виконав у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи, ґрунтується на наданих сторонами доказах та нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позико-давцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отримання грошових коштів за договором позики відповідачем не спростовувалося.

Оскільки грошові кошти відповідач у повному обсязі не повернув, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про стягнення їх з позичальника відповідно до вимог ст.ст. 530 та 1049 ЦК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Укладаючи договір позики, сторони визначили відповідальність позичальника у разі несвоєчасного повернення позики у вигляді сплати неустойки у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.5).

Отже, сплата неустойки (пені) у разі невиконання боржником взятого на себе зобов'язання передбачена, як нормами матеріального права, так як і умовами договору позики, який був укладений сторонами, тому суд першої інстанції правомірно стягнув пеню за договором позики у сумі 10 149,92грн. за 365 днів прострочки, тобто у межах позовної давності, визначеної статтею 258 ЦК України.

- 3 -

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що сума боргу за договором позики підлягає сплаті відповідачем з урахуванням пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Розмір вказаних сум судом визначений відповідно до вимог діючого законодавства та порядку розрахунку і не оспорювався відповідачем ні у заяві про перегляд заочного рішення суду, ні у апеляційній скарзі, тому колегія суддів відповідно до положень ст. 303 ЦПК України не має правових підстав вважати їх неправильними.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'я-зується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідачем не заперечувалося, що ним отримані грошові кошти, як передоплата за договором купівлі-продажу, але зобов'язання за договором купівлі-продажу та установки металоплатискових вікон не виконані.

Частиною 1 статті 665 ЦК України визначено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору, що передбачено ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність правових підстав для розірвання договору купівлі-продажу, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, та стягнення з відповідача отриманих за договором коштів.

Також правомірним є висновок суду про стягнення з відповідача пені за несвоєчасну передачу та установку вікон, яка передбачена п. 4.1. договору, та штрафу у розмірі 10% від суми договору (п.4.2.), що ґрунтується на нормах ст. 611 ЦК України.

При цьому, пеня розрахована за один рік, що відповідає положенням ст. 258 ЦК України.

Відповідач ні у заяві про перегляд заочного рішення, ні у апеляційній скарзі зазначені суми не оспорював.

Доводи апелянта про неправомірне незастосування судом першої інстанції позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, якщо про її застосування заявлено стороною у спорі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заяву про застосування позовної давності не подавав, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у позові у зв'язку із спливом позовної давності.

Твердження апелянта про те, що він не мав можливості подати заяву про застосуван-

- 4 -

ня позовної давності до суду першої інстанції, так як неналежним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, колегія суддів вважає безпідставним.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи судом, отримував судові виклики (с.с.25, 29), але у судові засідання двічі не з'явився, причини неявки у судове засідання 28 серпня 2014р. судом визнані неповажними.

Також колегія суддів вважає, що з моменту отримання копії позовної заяви відповідач мав достатньо часу для подачі до суду заяви про застосування позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції не мав правових підстав застосувати позовну давність до основних вимог, тому відсутні правові підстави для застосування позовної давності до додаткових вимог про стягнення пені та штрафу. Крім того, судом пеня стягнута у межах строків, визначених ст. 258 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає правомірними посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не є належним позивачем за даним позовом, так як не був стороною договорів.

Відповідно до положень статті 1049 ЦК України та статті 665 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику саме позикодавцеві, а відмовитися від договору купівлі-продажу у разі відмови продавця передати товар має право покупець.

Згідно договорів позики та купівлі-продажу, як позикодавцем, так і покупцем у договорах виступала ОСОБА_3

Доводи позивача ОСОБА_2 про те, що він має право вимоги до відповідача на підставі ст. 65 СК України, колегія суддів вважає безпідставними, так як зазначена норма матеріального права такого права другого з подружжя не передбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики та грошових коштів за договором купівлі-продажу солідарно на користь подружжя ОСОБА_2 не ґрунтується на нормах матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 серпня 2014р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: