Номер провадження: 22-ц/785/6835/15
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: відповідачки ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , та її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 березня 2015 року за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Котовської міської ради Одеської області, за участю Котовського міжрайонного прокурора Одеської області, про виселення з гуртожитку без надання іншого житла,

в с т а н о в и л а:
25 листопада 2014 року Квартирно-експлуатаційного відділ м. Одеси (далі КЕВ м. Одеси) звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 10 липня 2008 року на балансі КЕВ м. Одеси знаходиться гуртожиток Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_1 з сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заселились у кімнату № 5 гуртожитку (двокімнатний блок площею 59,9 кв.м.) в складі сім`ї військовослужбовця ОСОБА_4 , 19 листопада 2009 року шлюб між ними був розірваний й військовослужбовець залишив кімнату. На теперішній час відповідачка ОСОБА_1 не проходить військову службу, не знаходиться на обліку військовослужбовців потребуючих поліпшення житлових умов в гарнізоні та не є членом сім`ї військовослужбовця. Оскільки відповідачі проживають в гуртожитку без правових підстав, вони підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого житла.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 127,128 ЖК України, позивач, КЕВ м. Одеси просив суд позов задовольнити (а.с. 1-2).

Відповідачка ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , проти позову заперечувала й в своїх усних та письмових поясненнях зазначала, що 23 липня 2003 року вона вселилась у кімнату АДРЕСА_2 як дружина військовослужбовця та була зареєстрована за вказаною адресою. На момент вселення гуртожиток перебував на балансі військової частини НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_2 , який також був зареєстрований за місцем мешкання батьків. У 2009 році вона розлучилась з чоловіком ОСОБА_4 , який був звільнений з лав Збройних Сил України за скороченням штатів, вона є одинокою особою з якою проживає неповнолітня дитина. Тому відсутні підстави, передбачені ч. 2 ст. 132 ЖК України, для виселення без надання іншого житла (а.с. 27-29).

Представник третьої особи, Орган опіки та піклування Котовської міської ради, проти позову заперечував та надав висновок від 04 березня 2015 року № 589, яким визнав недоцільним виселення відповідачки з сином з гуртожитку, оскільки це призведе до порушення прав дитини, які охороняються чинним законодавством (а.с. 49).

Прокурор Котовської міжрайонної прокуратури Одеської області Бургарт О.В. також проти позову заперечував.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 55-56).

В апеляційній скарзі позивач, КЕВ м. Одеси, просить рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права, а саме, судом не враховано, що відповідачка ОСОБА_1 вселилась у кімнату №5 гуртожитку без спеціального ордеру, тобто самоуправно, що є підставою для її виселення з сином без надання іншого житла, та помилково визначив статус відповідачки як одинокої особи.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 просить скаргу відхилити у зв`язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача, КЕВ м. Одеси, пояснення на апеляцію відповідачки ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , та її представника ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, дослідивши документи, надані відповідачкою ОСОБА_1 до заперечень проти апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу України, п. 2 Примірного положення про гуртожитки (далі - Положення), затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року за № 208, жилі будинку реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті місцевої ради й призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.
Згідно зі ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Пунктом 17 Положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім`ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним.
Статтею 125 ЖК України та п. 41 Примірного положення визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і службовці припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією за власним бажанням, не може бути виселено певне коло осіб, у тому числі пенсіонерів по старості та одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, осіб рядового і начальницького складу та працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, рятувальників та членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

У статті 19 вказаного Закону зазначено, що забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону.
Судом першої інстанції встановлено, що 23 липня 2003 року відповідачка ОСОБА_1 вселилась у кімнату АДРЕСА_2 як дружина військовослужбовця ОСОБА_4 , який проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , та була зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 7).

На момент вселення гуртожиток перебував на балансі військової частини НОМЕР_1 , що вбачається з акту приймання (передачі) казармено-житлового фонду військового містечка № НОМЕР_2 в м. Котовську від 25 вересня 2014 року (а.с. 43-48).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_2 , який також був зареєстрований за місцем проживання батьків (а.с. 3).

У листопаді 2009 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний. ОСОБА_4 був звільнений з лав Збройних Сил України за скороченням штатів.

Висновком Органу опіки та піклування Котовської міської ради від 04 березня 2015 року № 589 визначено недоцільним виселення відповідачки з сином з гуртожитку, оскільки це призведе до порушення прав дитини, які охороняються чинним законодавством (а.с. 49).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачка ОСОБА_1 з неповнолітнім сином набули права користування спірним приміщення в гуртожитку у встановленому законом порядку, вона є одинокою особою, з якою проживає неповнолітня дитина, й не може бути виселена з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Тому законних підстав для задоволення позову немає.
Доводи позивача, КЕВ м. Одеси, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що відповідачка ОСОБА_1 вселилась у кімнату №5 гуртожитку без спеціального ордеру, тобто самоуправно, що є підставою для її виселення з сином без надання іншого житла, та помилково визначив статус відповідачки як одинокої особи, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У пункті 22 постанові №2 Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року Верховний Суд України роз`яснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст.132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст.125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме відповідачка ОСОБА_1 вселилась у кімнату №5 гуртожитку самоуправно, що є підставою для її виселення з сином без надання іншого житла, та не є одинокою особою.

Однак позивач не надав ні суду першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції належні та допустимі докази у підтвердженні вказаних обставин.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що, оскільки КЄВ м. Одеси привів в апеляційній скарзі доводи, які вийшли з межи підстав, зазначених у позовній заяві, встановлення яких має значення для правильного вирішення спору, у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для дослідження й оцінки документів наданих відповідачкою ОСОБА_1 до заперечень проти апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та встановлено, що 23 липня 2003 року відповідачка ОСОБА_1 вселилась у кімнату АДРЕСА_2 як дружина військовослужбовця ОСОБА_4 , який проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , та була зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 7).

Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 в встановленому порядку вселились у спірне приміщення, був відкритий особистий рахунок, вона проживає у ньому з неповнолітнім сином біля 12 років, сплачує за житлово-комунальні послуги, що підтверджується наданими нею квитанцією про сплату житлово-комунальних послуг з 2003 року.

Заслуговує на увагу й те, що вона з дитиною та чоловіком, військовослужбовцем ОСОБА_4 перебувала на квартирному обліку, що вбачається з подання на звільнення військовослужбовця від 15 березня 2004 року.

Відповідно до п. 5.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 30 листопада 2011 року № 737, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337, під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які мають бути зареєстровані у виконавчому органі сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районній державній адміністрації.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 810, 812, 821 та ст. 127 ЖК УРСР у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-6цс15, Верховний Суд України зазначив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з`ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому . комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

Однак в матеріалах справи відсутні докази того, що будинок АДРЕСА_3 , зареєстрований у виконавчому комітеті Котовської міської ради як гуртожиток.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснили, що до 2003 року в будівлі №614 у військовому містечку був розміщений медсанбат, після 2003 року приміщення цій будівлі було пристосовано під гуртожиток для сімей військовослужбовців, у якому за власний рахунок цих сімей, у тому числі й кімната №5 яку займала сім`я військовослужбовця ОСОБА_4 , були проведені відповідні переобладнання та перепланування нежитлових приміщень під житлові.

Посилання позивача на підтвердження статусу будівлі як гуртожитку на індивідуальну картку обліку будівлі (а.с. 8-9) та акти приймання (передачі) казарменно-житлового фонду військового містечка в м. Котовськ від 10 липня 2007 року та від 25 вересня 2014 року (а.с. 43-48) не є належними та беззаперечними доказами для визначення статусу спірного будинку як гуртожитку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що статус будівлі №614 як гуртожитку не встановлений у порядку передбаченому законом, що пояснює чому не був виданий військовослужбовцю ОСОБА_4 спеціальний ордер на вселення у гуртожиток згідно із положеннями ст. 129 ЖК України.

Згідно із наказом командувача військами Південного оперативного округу Збройних Сил України №4-пм від 14 квітня 2004 року військовослужбовець ОСОБА_4 був звільнений з лав Збройних Сил України в запас за пунктом 63 підпункт «г» Положення про проходження військової служби офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України у зв`язку з скороченням штатів з залишенням в черзі на отримання житла.
Розірвання шлюбу між військовослужбовцем ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_5 було зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Котовську 19 листопада 2009 року, актова запис №153 (а.с. 6) й колишній чоловік залишив спірну кімнату, тому відповідачка ОСОБА_1 виховує дитину без батька. В житловому законодавстві визначено, що одинока матір це жінка, яка виховує дитину без батька.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутність спеціального ордеру на вселення відповідачки та її колишнього чоловіка військовослужбовця, в спірну кімнату не свідчить про те, що вони зайняли спірне приміщення самоуправно. Відповідачка з сином прожила у гуртожитку більш 12 років, тому згідно із ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та ст. 125 ЖК України їх виселення без надання іншого житлового приміщення заборонено.
Аналогічний правовий висновок висловлений Верховний Суд України у постанові від 25 червня 2015 року у справі №691цс15, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів України.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.

У статті 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Термін «житло» в тлумачення Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.
В постанові від 13 листопада 2013 року у справі №6-115цс13 Верховний Суд України висловив наступну правову позицію: «кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону».

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному випадку рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням принципу справедливого судочинства - дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі та положень ч. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ст. 1 ЦПК України.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси відхилити, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік