Справа №487/5359/14-ц 02.02.2015 02.02.2015 02.02.2015
Провадження №22-ц/784/390/15
Провадження №22ц/784/390/15 Головуючий у суді 1 інстанції - Андрощук В.В.
Категорія 57 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

02 лютого 2015 року м. Миколаїв Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Романенко Ю.О.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_3,

- представника відповідача Байраченка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року ухвалене за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк» або Банк) про встановлення нікчемності умов кредитного договору щодо сплати комісійної винагороди,

встановила:

28 травня 2014 року позивач ОСОБА_5, через свого представника ОСОБА_3, пред'явила до суду до ПАТ «ВТБ Банк» вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

28 лютого 2013 року на споживчі потереби в інтересах сім'ї уклала з Банком кредитний договір № R5В, за умовами якого отримала 60 000 грн. кредитних коштів строком до 28 лютого 2017 року під 27 % річних.

Зазначала, що умови п. 3.7, 1.1., 5.3.1 кредитного договору, за яким вона повинна сплачувати відповідачу комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1, 69 % від початкової суми кредиту щомісячно, є нікчемними відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3. 6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 (далі - Правил).

Посилаючись на те, що вказана винагорода не є послугою та встановлена за дії, які банк здійснює на власну користь, позивач просила встановити нікчемність з моменту укладання вказаного кредитного договору п. 3.7 щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту, п.п. 1.1, 5.3.1 договору - в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду, розділу ІІ Умов надання кредиту «Розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки» - в частині, що передбачає обов'язок позичальника сплачувати за управління кредитом щомісячно 1014 грн.

-2-

Заперечуючи проти позову, ПАТ «ВТБ Банк» посилався на те, що спірний платіж є супутньою послугою, яка надається банком за кредитним договором та не протирічить чинному законодавству.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 в частині встановлення нікчемності розділу ІІ Умов надання кредиту «Розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки» - в частині, що передбачає обов'язок позичальника сплачувати за управління кредитом щомісячно 1014 грн. залишені без розгляду.

Рішенням того ж суду від 27 листопада 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено. Встановлено нікчемність з моменту укладання кредитного договору від 28 лютого 2013 року № R5В між Банком та ОСОБА_5 п. 3.7 договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту, пунктів 1.1, 5.3.1 договору - в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду.

В апеляційній скарзі ПАТ «ВТБ Банк» просив рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умовами кредитного договору не визначено в чому полягає надання банком послуг позивачу за управління кредитом та яка природа цих послуг, тому дійшов висновку, що спірні умови договору суперечать ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору врахуванням вимог розумності і справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

-3-

Пунктом 17 частини 1 статті 1 цього ж Закону визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Пункт 3.6 Правил передбачає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Частиною 4 статті 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Також, відповідно до ст.1 зазначеного Закону розрахунково-касове обслуговування це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» з однієї сторони та позивач, з другої, уклали кредитний договір № R5В, за умовами якого, банк надав кредитні кошти в сумі 60 000 грн., а ОСОБА_5, в свою чергу, зобов'язувалася повернути одержаний кредит, сплачувати процентну ставку в розмірі 27 % до 28 лютого 2017 року.

Пунктами 1.1., 3.7, 5.3.1 сторони договору передбачили обов'язок позичальника сплачувати щомісячно, відповідно до Графіка комісійну винагороду за управління Кредитом у розмірі 1, 69 % від початкової суму кредиту на рахунок Банку НОМЕР_1 у відділенні «Комсомольське» ПАТ «ВТБ Банк».

Згідно графіку сума щомісячної комісійної винагороди складає 1014 грн.

Із заперечень представника відповідача та з матеріалів справи вбачається, що кредитним договором комісійна винагорода передбачена в якості супутніх послуг, які надаються банком за індивідуальним дорученням, письмовою заявою і на вимогу позичальника та не є такими, що здійснюються банком на свою користь.

Так, у п. 4. 21 цього договору передбачено здійснення банком розрахунково-касового обслуговування позичальника - надання позичальником доручення банку та обов'язок останнього виконувати щомісячно договірне списання коштів з карткового рахунку НОМЕР_2 у відділенні «Комсомольське» ПАТ «ВТБ Банк» або будь-якого іншого карткового рахунку вказаного у письмовій заяві позичальника на транзитний рахунок позичальника НОМЕР_1.

У п. 4.16, 4.18, 5.1.3, 5.1.4, 5.4.1 договору передбачені такі послуги, як забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що пов'язані з коригуванням розміру платежів, оформлення нового графіку повернення кредиту, формування кредитної історії та надання консультаційних послуг.

-4-

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_5 знала про ці договірні умови і свідомо погоджувалась з ними.

Позивач не навела суду доказів, які б могли свідчити про нікчемність укладеного нею з відповідачем окремих частин вказаного правочину.

Таким чином, слід вважати, що умовами кредитного договору, як комісійна винагорода, визначені дії банку, які є послугами в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не є такими, що здійснюються банком на власну користь.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що передбачене кредитним договором стягнення комісійної винагороди банку є процедура, яка не протирічить чинному законодавству і є характерною для відносин банківського кредиту.

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_5 про встановлення нікчемності умов кредитного договору по сплаті комісійної винагороди слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і встановив нікчемність частини кредитного договору, то у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України таке рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про встановлення нікчемності умов кредитного договору № R5В від 28 лютого 2013 року щодо сплати комісійної винагороди.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: