АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8620/15 Справа № 202/4568/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шклярук Д. С. Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

09 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Безрукавому Є. О.

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та визнання за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на квартиру.

В обґрунтування вимог ОСОБА_3 посилався на те, що з 01 серпня 1996 року вони з відповідачем знаходились у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4.

В 2004 році вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем.

30 вересня 2009 року Індустріальним ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу ( актовий запис про розірвання шлюбу № 57 вчинено 13 лютого 2008 року). Того ж року ведення спільного господарства було припинено. Враховуючи, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, майно є спільною сумісною власністю і підлягає поділу у відповідності до ст. 60, 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідач позов не визнала, просили суд застосувати строк позовної давності до заявлених вимог.

Рішенням суду І інстанції позов задоволено. Розподілено спільне сумісне майно подружжя. Визнано за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину квартири, припинено право спільної сумісної власності на спірну квартиру. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 01 серпня 1996 року сторони уклали шлюб (актовий запис № 9), в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_4.

Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2004 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим № 2800, ОСОБА_2 купила у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Право власності на квартиру за відповідачем зареєстровано 18 серпня 2004 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Після придбання квартири сторони у встановленому законом порядку були зареєстровані за вказаною адресою та проживали у ній тривалий час.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2007 року шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 24 грудня 2007 року.

30 вересня 2009 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами, актовий запис за № 57 про розірвання шлюбу було вчинено 13 лютого 2008 року.

За згодою сторін, після розірвання шлюбу спільна дитина залишилася проживати з ОСОБА_2.

На час вирішення розірвання шлюбу спору про розподіл спільного майна між сторонами не було.

В березні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації в квартирі ОСОБА_3.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2011 року (справа № 0417/2-1081/2011) позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені, відповідач був знятий з реєстрації місяця проживання за адресою спірної квартири.

Як слідує із пояснень позивача на момент вирішення питання про розірвання шлюбу вони домовились про те, що відповідач не звертатиметься до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, а він в свою чергу надає їй згоду на тимчасове індивідуальне користування їй та дитині квартирою АДРЕСА_1. Ця домовленість була виконана, він залишив спільну квартиру, винайняв собі інше житло неподалік від квартири відповідача, щоб мати змогу частіше спілкуватися із дитиною.

Позивач почав винаймати житло у гр. ОСОБА_7, якій щомісячно сплачував грошові кошти, що підтверджується наданими у судове засідання розписками.

15 березня 2009 року між позивачем та ОСОБА_8 було укладено договір оренди квартири, відповідно до якого остання передала позивачу в строкове (строком на 6 місяців) платне (за 1100 грн. на місяць) користування (для проживання) своє нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

21 жовтня 2009 року між вказаними особами було укладено аналогічний договір та у подальшому позивач також продовжував користуватися зазначеною квартирою.

Проте, в 2015 році із заробітної плати позивача почали примусово стягувати аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4, що було розцінено позивачем як порушення його майнових прав на сумісну власність, зокрема на спільну квартиру, та саме у зв'язку із цим він вважає, що має право звернутися до суду заявою про розподіл спільної сумісної власності.

Як встановлено з матеріалів справи, поставною державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Фащенко К.А. від 13 січня 2015 року було звернуто стягнення на заробітну плату позивача, та запропоновано з усіх видів доходів, що належать до виплати позивачу, після відрахування податків, проводити утримання в розмірі 50 % (25 % на погашення заборгованості, та 25 % - поточні аліменти) до повного погашення заборгованості, яка станом на 01 грудня 2014 року становило 21004,22 грн.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором( ч.1 ст. 70 СК України).

За ч.1 ст. 71 СК України, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється( ч. 3 ст. 372 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, викладених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У п.15 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року зазначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Відповідно до наданих доказів суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог відповідача стосовно застосування строків позовної давності до вимог позивача , оскільки лише у 2015 році позивач дізнався про те, що заочним рішенням суду за заявою відповідача були усунуті перешкоди у користуванні спільною квартирою АДРЕСА_1 та позивач на підставі цього рішення був знятий з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, про що свідчить долучена до матеріалів справи довідка житлової організації.

Обгрунтовано суд прийняв до уваги наявність договорів оренди квартири укладених позивачем із третіми особами, наявність розписок про сплату коштів в рахунок найму житла, факт відсутності звернення відповідача до суду із вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини упродовж трьох років після вирішення спору між сторонами про розірвання шлюбу, факт відсутності між сторонами майнового спору на момент розгляду й вирішення справи про розірвання шлюбу судом, разом із поясненнями сторін у судовому засіданні, та дійшов висновку про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно існувала домовленість щодо порядку користування квартирою на яку посилався позивач у судовому засіданні.

За ст.355 ЦК України при спільній сумісній власності частки у праві власності на майно співвласників не визначені. Право кожного з них поширюється на все майно. Частки співвласників визначаються у разі припинення правовідносин (поділу, виділу).

Відповідно до вимого Закону суд поділив спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнавши право власності по ? частці спірної квартири за кожним із них припинивши їхнє право спільної сумісної власності на це майно.

З відповідача на користь позивача обгрунтовано стягнуто витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

При розгляді спору, суд І інстанції в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сто рін, перевірив доводи, обставини справи, надав їм належну оцінку і постановив рішення, яке відповідає вимогам Закону.

Апеляційна скарга не містить спростувань правових підстав для скасування рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.