АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач- Панченко .М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

при секретарі - Мікітчак А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року про задоволення подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної Виконавчої служби Міністерства юстиції України Борейко М.В. щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, стягувач - ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної Виконавчої служби Міністерства юстиції України Борейко М.В. звернувся до суду з поданням, в якому просив тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до повного виконання останнім зобов'язань за рішеннями Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2012 року та від 14 серпня 2012 року.

В обґрунтування подання державний виконавець зазначав, що боржник ухиляється від виконання вказаних судових рішень та не вчиняє жодних дій для погашення своєї заборгованості перед ОСОБА_3.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року вказане подання задоволено. Обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання останнім зобов'язань за рішеннями Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2012 року та від 14 серпня 2012 року.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою у задоволенні подання відмовити. Скаржник послався на те, що з його боку відсутній факт ухилення від виконання своїх зобов'язань. Крім того, зазначав, що державним виконавцем накладено арешт на все його майно, вартість якого є достатньою для погашення боргових зобов'язань, у зв'язку з чим відсутня необхідність в обмеженні виїзду боржника за межі України.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та з'ясувавши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів №1007/576/2012 та №1007/1963/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості в загальному розмірі 25 484 059 грн. 29 коп. та судових витрат в сумі 1820 грн.

На даний момент рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2012 року та від 14 серпня 2012 року, на підставі яких видані зазначені вище виконавчі листи, боржником не виконані.

При цьому, протягом здійснення виконавчого провадження, державним виконавцем накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1, а також винесено постанову про привід боржника для надання пояснень щодо факту невиконання рішення суду.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання своїх боргових зобов'язань, а обмеження його у праві виїзду за межі України в даному випадку є необхідним заходом.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитися не може.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішеннямю.

Разом з тим, за змістом ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Так, матеріали справи містять відомості про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника, зокрема, на земельні ділянки. Таким чином, є недоречним висновок суду першої інстанції про ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань та необхідності обмеження останнього у праві виїзду за межі України, за умови наявності на території України майна боржника, на яке накладено арешт та вартість якого є достатньою для погашення заборгованості останнього.

Крім того, державним виконавцем не доведено, що органами ДВС були вжиті всі можливі та необхідні дії для забезпечення виконання рішення суду(зокрема, не реалізовано майно боржника, на яке накладено арешт), а також не надано суду підтверджень намірів боржника виїхати за межі України саме з метою уникнення відповідальності.

Так, ОСОБА_1 згідно документів, наявних в матеріалах справи, є директором іноземної компанії «Penfold Oil Marketing Limited», а тому можливість виїзду за кордон необхідна останньому для здійснення своїх повноважень як директора.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання державного виконавця щодо обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Згідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Керуючись ст. ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної Виконавчої служби Міністерства юстиції України Борейко М.В. щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді: