АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар: Лук»янишина М.В.

за участю: представника позивача Корня В.Т., відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Глибоцького професійного ліцею до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку, стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за апеляційною скаргою Глибоцького професійного ліцею на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року Глибоцький професійний ліцей звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку ліцею, що знаходиться по АДРЕСА_1, без надання іншого житла та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Вказував на те, що відповідно до договору найму житла від 1 липня 2010 року позивач надав відповідачу в тимчасове користування житлове приміщення у вказаному гуртожитку на строк з 1 липня 2010 року по 1 липня 2011 року. Після закінчення дії договору в порушення його умов ОСОБА_2 надане житлове приміщення не звільнив та продовжує ним користуватися без законних на те підстав.

Просив виселити ОСОБА_2 з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення та стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 квітня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Глибоцький професійний ліцей просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені у скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 вселився в приміщення гуртожитку відповідно до діючого на той час в училищі порядку, тобто на підставі спільного рішення адміністрації та профкому, що підтверджено показами свідків, а відсутність у відповідача ордеру не є достатньою підставою для виселення його із займаного приміщення. Відповідач щомісячно сплачував плату за проживання в гуртожитку, тому підстав для стягнення з нього грошових коштів з оплати житлово-комунальних послуг немає.

Проте повністю погодитись із таким висновком не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що Глибоцький професійний ліцей є державною установою - навчальним закладом, якому на праві оперативного управління належать гуртожитки літ. А, Б за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 вселився в гуртожиток літ. «А» у серпні 1989 року як працівник Глибоцького ПТУ. 1 липня 2010 року між сторонами було укладено договір найму житла у гуртожитку Глибоцького професійного ліцею, відповідно до якого ОСОБА_2 надана у тимчасове користування житло з 2 кімнат на період з 1 липня 2010 року до 1 липня 2011 року. У період з 18 серпня 1989 року до 25 жовтня 2011 року відповідач працював у Глибоцькому професійному ліцеї.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не є учнем і не працює в Глибоцькому професійному ліцеї, оскільки був звільнений з роботи 25 жовтня 2011 року на підставі ст..40, ч.1, п.4 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни.

Частиною 2 ст. 128 ЖК УРСР передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, жила площа надається на підставі спільного рішення адміністрації та профкому, однак для вселення до гуртожитку закон вимагає і видачу ордеру.

Встановлено, що спільного рішення адміністрації ліцею та профспілкового комітету про надання ОСОБА_2 жилої площі в гуртожитку не приймалося, ордер для вселення не видавався.

Покази свідків в частині правомірності вселення відповідача в гуртожиток, на які послався суд, не є належними доказами.

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 132 ЖК України, яка безпосередньо регулює питання виселення з гуртожитків, без надання іншого житлового приміщення підлягають виселенню: сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них; працівники підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК УРСР, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був звільнений з роботи з 25.10.2011 року на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни, допустивши прогул без поважних причин (т.1 а.с.72).

Посилання відповідача на ч.3 ст.132 ЖК України про те, що він може бути виселений лише з наданням йому іншого жилого приміщення - не заслуговують на увагу, оскільки передбачені в цій нормі права гарантії для осіб, що пропрацювали на підприємстві не менш як 10 років, стосуються осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж зазначені в частині другій цієї статті, тобто гарантії для осіб, які порушили трудову дисципліну, не зберігаються.

Є безпідставними посилання суду першої інстанції та відповідача на ст..125 ЖК України, оскільки ця норма права встановлює коло осіб, яких не можна виселяти з службових житлових приміщень. В даному випадку відповідача просили виселити з учнівського гуртожитку, отже, є відмінності в категорії житлових приміщень.

З огляду на викладені обставини, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 з гуртожитку підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, то суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позову, оскільки позивач не довів наявність у відповідача боргу за надані комунальні послуги. А тому рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст..88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за сплату судового збору при подачі позову до суду, апеляційної та касаційної скарги.

На підставі вищевикладеного, керуюсь ст.ст.303. 307, 309 ЦПК України , колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Глибоцького професійного ліцею задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 квітня 2014 року в частині відмовити в задоволенні позову про виселення скасувати.

Позов Глибоцького професійного ліцею до ОСОБА_2 в цій частині задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з житлового приміщення в гуртожитку літ. «А» Глибоцького професійного ліцею, що знаходиться по АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Глибоцького професійного ліцею судові витрати по справі в сумі 663,10 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту вступу в законну силу.

Головуючий: підпис

Судді: підписи