УХВАЛА

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, факту родинних відносин та визнання договору дарування частково недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 26 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає у АДРЕСА_4. У цьому ж будинку проживала ОСОБА_7, яка була власником 1/2 квартири № 4 у цьому ж будинку. Протягом тривало часу вона доглядала за ОСОБА_7, яка в подальшому склала заповіт на її ім'я. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 померла. За її заявою Другою Чернівецькою нотаріальною конторою відкрито спадкову справу. Зазначала, що ОСОБА_4, який є співвласником спірної 1/2 іншої частини квартири, відмовляється надати до нотаріальної контори дублікат правовстановлюючого документа на вказану квартири, оскільки не погоджується із заповітом, що унеможливлює отримання нею спадщини.

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати за нею право власності на спадкове майно.

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 24 березня 2000 року було встановлено юридичний факт того, що він є сином ОСОБА_7, яке в подальшому ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 17 липня 2013 року було скасовано через наявність у справі спору про право та йому роз'яснено, що він має право звернутись до суду з такими самими позовними вимогами у загальному порядку. Зазначав, що він - від народження ОСОБА_8 - був усиновлений у 1940 році ОСОБА_7 в Монастирщенському РАЦСі Вінницької (нині Черкаської) області, що підтверджено ухвалою народного суду 2 участка Шевченківського суду м. Чернівців від 29 квітня 1958 року. Він звертався до Монастирщенського РАЦСу з приводу наявності актового запису про його народження, проте йому повідомлено, що актові записи за вказані роки не збереглися. Стверджував, що ОСОБА_7 є його матір'ю, після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. У встановленому законом порядку він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, оскільки він, як непрацездатна особа, має право на обов'язкову частку у спадщині. Але йому стало відомо про існування заповіту від імені ОСОБА_7 від 4 лютого 1999 року на ім'я ОСОБА_3, яка, скориставшись заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 21 січня 2013 року, яке в подальшому було скасовано, 15 лютого 2013 року відчужила (подарувала) вказане нерухоме майно іншій особі - ОСОБА_5 Оскільки він має право, як непрацездатна особа, на обов'язкову частку у спадщині, йому належить 2/6 частини спірного нерухомого майна, то ОСОБА_3 фактично розпорядилась майном, що їй не належить.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_4 просив встановити факт належності йому ухвали Шевченківського суду м. Чернівців від 29 квітня 1958 року, якою встановлено факт реєстрації його усиновлення ОСОБА_7, встановити факт, що остання є його матір'ю та визнати договір дарування 1/2 спірної квартири недійсним.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівців від 19 листопада 2013 року цивільні справи за вказаними позовними заявами об'єднано в одне провадження.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 26 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від

12 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт належності ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_2, ухвали народного суду 2 участка Шевченківського району м. Чернівці від 29 квітня 1958 року по цивільній справі

№ 2-225 за заявою ОСОБА_7, якою встановлено юридичний факт реєстрації усиновлення ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ОСОБА_8 у вересні 1940 року, такого що нині носить прізвище «ОСОБА_8» в Манастирищенському РАЦСі Вінницької області.

Встановлено факт, що ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, а він - її сином.

Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 15 лютого 2013 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_9, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5

1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в частині 2/3 частки подарованого майна.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, а у задоволенні позову ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин відмовити.

Отже, судові рішення в частині визнання договору дарування частково недійсним не оскаржужються, тому в касаційному порядку в цій частині не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 дійсно є усиновленим сином ОСОБА_7, а ухвала народного суду 2 участка Шевченківського суду від 29 квітня 1958 року стосується та належить саме йому. За життя ОСОБА_7 зробила заповідальне розпорядження на ім'я ОСОБА_3 Тобто, ОСОБА_7 правомірно розпорядилась належним їй майном. При цьому ОСОБА_3 подарувала отриману спадщину іншій особі, проте не мала права відчужувати обов'язкову частину на спадщину, яка належить ОСОБА_4

Такі висновки судів відповідають вимогам закону, а також фактичним обставинам справи, поданим сторонами доказам.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що згідно ухвали народного суду 2 участка Шевченківського суду м. Чернівців від 29 квітня 1958 року у вересні 1940 року ОСОБА_7 усиновила ОСОБА_8, 1938 року народження, батьки якого померли у 1939 році. Усиновлення було зареєстроване в Монастирщенському РАЦСі Вінницької (нині Черкаської) області, де матір'ю була записана ОСОБА_7 Факт реєстрації усиновлення був встановлений судом з метою оформлення батьківських прав заявниці.

Згідно повідомлень Монастирщенського районного відділу РАЦС записів акту про усиновлення ОСОБА_4, як і книг реєстрації актів по усиновленню за 1938, 1940 роки по зазначеному населеному пункту не збереглось, а тому в теперішній час неможливо встановити, віднайти та відновити такі документи.

Ураховуючи наведене та положення пп. 1, 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд правомірно встановив факт належності ОСОБА_4 правовстановлюючих документів та факт родинних відносин, від яких залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, тобто дає позивачу права на спадкування.

Також судами встановлено, що ОСОБА_4 був зареєстрований та постійно проживає з 1982 року у АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_7

При цьому суди вірно вважали, що ОСОБА_4, 1938 року народження, як непрацездатна особа, за віком, має право на обов'язкову частку у спадщині, яка у даному випадку становить 2/3 частини спірного нерухомого майна.

Також суди вірно виходили з того, що преюдиційне заочне рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 21 січня 2013 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на спадкове майно, та на підставі якого вона 15 лютого 2013 року укладала договір дарування успадкованого майна з ОСОБА_5, у подальшому було скасовано на підставі ст. 232 ЦПК України.

Тобто, оскільки зі скасуванням рішення суду втратились ті наслідки, які з нього випливають, тому ОСОБА_3 подарувала 1/2 квартири, будучи належним власником лише 1/6 її частини, тоді як ОСОБА_4, який є сином померлої ОСОБА_7 та непрацездатною особою, мав право на обов'язкову частку у спадковому майні, яка склала 2/3 частини спірного майна.

У п. 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною ту частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією із сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Також суди правильно відмовили ОСОБА_3 у визнанні права власності на спадкове майно у зв'язку з відсутністю порушеного права. Ураховуючи, що ОСОБА_3 добровільно відчужила спадкове майно ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 15 лютого 2013 року, і цей договір оспорений лише в частині 2/3 часток спадкового майна особою, яка є співвласником квартири та спадкоємцем, тобто ОСОБА_4, і в цій частині судом визнаний недійсним.

При цьому ОСОБА_3 не оспорювала договір дарування в тій частині, в якій вона мала право на відчуження, а суд не може вийти за межі позовних вимог (ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 26 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта