У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Поспішіленко» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою приватного підприємства «Поспішіленко» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 23 травня 2011 року вона була прийнята на посаду юриста у приватному підприємстві «Поспішіленко» (далі - ПП «Поспішіленко»). 26 червня 2012 року ОСОБА_3 звільнилася, але на час звернення до суду розрахунок при звільненні не отримала. Зазначала, що Святошинським районним судом м. Києва 9 квітня 2014 року було видано судовий наказ про стягнення заробітної плати. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2014 року за заявою відповідача судовий наказ скасовано у зв'язку з наявністю спору про право між сторонами щодо виплати заробітної плати. Також зазначала, що заборгованість із заробітної плати становить 61 845 грн 95 коп., яку просила стягнути. Крім того, просила стягнути заборгованість із урахуванням індексу інфляції у розмірі 15 425 грн 16 коп., 3 % річних у розмірі 4 798 грн 49 коп. та середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати за період з липня 2012 року по грудень 2014 року у розмірі 150 тис. грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 3 червня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПП «Поспішіленко» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної платі у розмірі 82 069 грн 60 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 150 тис. грн, а всього 232 069 грн 60 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПП «Поспішіленко», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що з вини відповідача перед ОСОБА_3 виникла заборгованість по заробітної плати, яка підлягає стягненню з урахуванням норм ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Крім того, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Апеляційний суд залишив рішення районного суду без змін, виходячи із того, що справу було розглянуто на підставі встановлених фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, та належних письмових доказів.

Проте повністю з висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 3 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу, яка була задоволена. 28 квітня 2014 року ПП «Поспішіленко» звернулося з заявою про скасування судового наказу, посилаючись на те, що ОСОБА_3 вчасно отримувала заробітну плату за період її роботи на підприємстві у встановленому законом порядку. Заробітна плата виплачувалась двічі на місяць. За кожну виплачену заробітну плату позивач проставляла свій підпис на відомостях. За таких обставин 16 червня 2014 року судовий наказ було скасовано.

При цьому ОСОБА_3 6 червня 2014 року звернулася до Святошинського РУГУ МВС України щодо підробки її підпису, невиплати заробітної плати, заволодіння даними грошовими коштами ПП «Поспішіленко». 7 червня 2014 року Святошинським РУГУ МВС України в м. Києві було внесено відомості до ЄРДР та зареєстровано кримінальне провадження, у рамках якого ОСОБА_3 визнана потерпілою.

Висновком експерта почеркознавчої експертизи від 6 листопада 2014 року № 1406 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 у платіжних відомостях за травень 2013, квітень, червень 2012, червень 2012 року виконані не ОСОБА_3

Згідно із довідкою про середню заробітну плату (дохід) від 26 червня 2012 року № 125, розмір заробітної плати з травня 2011 року по травень 2012 року складає 61 845 грн 95 коп.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок з ним.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Так відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він погоджується, а також на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь - яким строком.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин апеляційний суд дійшов передчасного висновку про залишення рішення районного суду без змін, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив та безпідставно вважав, що положення ст. 625 ЦК України застосовуються до трудових правовідносин.

Оскільки в судовому рішенні, у тому числі, в резолютивній частині не визначена сума, нарахована згідно із ст. 625 ЦК України і апеляційний суд цей недолік не усунув, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню у повному обсязі.

Отже ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Поспішіленко» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик