АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Справа № 644/459/15. Головуючий І інст.: - Сітало А.К.
Провадження №22-ц-/790/4776/15. Суддя-доповідач:- Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Черкасова В.В., Пономаренко Ю.А.,

при секретарі: - Лашаковій Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, 3 - особа: ОСОБА_9 - про визнання договору дарування квартири недійсним,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_8 звернулася в суд із вказаним позовом, який уточнила у квітні 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що їй на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1, в якій вона мешкала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10

У 2012 році їх онука ОСОБА_6 стала умовляти її та чоловіка передати їй у власність належну їй на праві власності квартиру, за що обіцяла сплачувати щомісячні комунальні платежі за квартиру, приносити продукти харчування, купляти необхідні ліки.

За станом здоровя та похилим віком вони з чоловіком потребували сторонньої допомоги від рідної їм людини, у звязку з чим вона погодилась передати у власність онуки належну їй квартиру.

10 травня 2012 року вона та відповідачка уклали договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської держаної нотаріальної контори за р. №5-1284, згідно з яким вона подарувала ОСОБА_6 належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Після підписання цього договору нічого не змінилося для неї та її чоловіка ОСОБА_10 Вони з чоловіком проживали у спірній квартирі виключно на свої пенсії та будь-якої матеріальної допомоги від онуки не отримували.

Після смерті ОСОБА_10, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачка відмовилася надавати їй будь-яку допомогу.

Вважала, що при укладанні договору дарування квартири вона помилялася щодо природи цього договору, прав та обовязків сторін, що має істотне значення, оскільки її онука ОСОБА_6 обіцяла її довічно доглядати, забезпечувати продуктами харчуванням, і тільки на цих умовах вона погодилася укласти з нею договір про відчуження належної їй квартири.

Крім того, 27 січня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 уклали договір позики грошей, за умовами якого останній передав у власність ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 595 000 грн. на строк до 6 лютого 2015 року.

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором 27 січня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_6 передала у іпотеку ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на вказані обставини та ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 219 ЦК України, ОСОБА_8 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_6 10 травня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської держаної нотаріальної контори за р. №5-1284.

Відповідачка ОСОБА_6, в особі свого представника ОСОБА_7, позов не визнала, посилаючись на його безпідставність.

3 - особа: ОСОБА_9 в судове засідання не зявився.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року позов задавлено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 10 травня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської держаної нотаріальної контори за р. №5-1284.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6- ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд виходив з факту відсутності волевиявлення позивачки під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідачки квартири, яка є її єдиним житлом.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

З матеріалів справи вбачається, що до 10 травня 2012 року квартира АДРЕСА_1 належала на прав власності ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 грудня 2001 року приватним нотаріусом Харківського МНО Озеровою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №3075, та договору про розірвання договору дарування, посвідченого 3 вересня 2007 року приватним нотаріусом Харківського МНО Бєсєдою Д.С., зареєстрованого в реєстрі за №603.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на імя ОСОБА_8 17 вересня 2007 року ( а. с. 74-76).

З грудня 2001 року в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані та мешкали ОСОБА_8, її чоловік ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 8, 78-80).

10 травня 2012 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 уклали договір дарування квартири, посвідчений держаним нотаріусом Першої Харківського державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 5-1284, згідно з яким ОСОБА_8 безплатно передала в дар, а ОСОБА_6 прийняла від неї у власність квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 16,6 кв. м., загальною площею 40,0 кв. м. ( а. с. 4, 112).

Згідно п. 2 вказаного договору, договір дарування квартири вчинено за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_8 - ОСОБА_13

Після укладання договору дарування ОСОБА_8 продовжує мешкати в зазначеній квартирі, несе витрати по її утриманню, постійно зареєстрована в квартирі ( а. с.5).

Відповідачка ОСОБА_6 з моменту укладання договору дарування по теперішній час в квартиру АДРЕСА_1 не вселялася, житловою площею квартири не користувалася, в квартирі не зареєстрована, оскільки мешкає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 ( а. с.82-83).

Після звернення 16 січня 2015 року ОСОБА_8 з позовом в суд до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 27 січня 2015 року уклали між собою договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Башинською Л.В. за р. №92, за умовами якого ОСОБА_9 передав у власність ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 595 000 грн., що за курсом НБУ складало еквівалент 35 000 доларів США, які ОСОБА_6 зобовязалася повернути позикодавцеві в строк до 6 лютого 2015 року (а. с.130).

Крім того, на забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором 27 січня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Башинською Л.В. за р. №94, згідно з яким ОСОБА_6 передала у іпотеку ОСОБА_9 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ( а. с. 131-133).

Із пояснень свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, наданих в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 не має ніякої освіти, вона не пише, не читає, не розуміє українську мову, незадовго до укладення спірного правочину перенесла операцію на очах. Зі слів ОСОБА_8 їм відомо, що вона уклала з онукою договір довічного утримання за умовами якого остання зобовязувалася довічно забезпечувати її доглядом та утриманням, а вона в свою чергу залишить їй після смерті квартиру.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_8 свої вимоги обґрунтовувала тим, що при укладанні договору дарування квартири вона помилялася щодо природи цього договору, прав та обовязків сторін, що має істотне значення, оскільки її онука ОСОБА_6 обіцяла її довічно доглядати, забезпечувати продуктами харчуванням, і тільки на цих умовах вона погодилася укласти з нею договір про відчуження належної їй квартири.

Судовим розглядом встановлено факт відсутності волевиявлення ОСОБА_8 під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідачки квартири, яка є її єдиним житлом. ОСОБА_8 як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_6 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд зясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про те, що позивачкою не надано суду доказів, що її чоловік ОСОБА_10 надаючи письмову згоду на укладання договору дарування спірної квартири також діяв під впливом помилки і не бажав відчуження спірної квартири, не можуть бути прийняті до уваги колегії суддів.

Із копії договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 10 травня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської держаної нотаріальної контори за р.№5-1284 вбачається, сторонами у даному договорі дарування є ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Покійний чоловік ОСОБА_8 - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, не є стороною договору дарування спірної квартири.

Крім того, після його смерті ОСОБА_10 його дружина ОСОБА_8 прийняла спадщину, оскільки на час смерті чоловіка проживала з ним у квартирі АДРЕСА_1.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про те, що рівень освіченості позивачки, її похилий вік, негаразди зі здоровям позивачки, самі по собі не можуть вказувати на неправильне сприйняття нею (у день підписання договору) умов та правових наслідків укладання договору дарування спірної квартири зі своєю онукою.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_8 не має будь-якої освіти, на час укладання спірного договору їй виповнилося повних 76 років, на цей вона страждала рядом хронічних захворювань та погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_6 лише за умови довічного її утримання.

Посилання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на те, що при вирішенні спору судом не враховано, що 27 січня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 уклали договір позики грошей та договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_6 передала у іпотеку ОСОБА_9 спірну квартиру, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Матеріали справи свідчать, договір позики грошей та договір іпотеки укладені ОСОБА_6 з ОСОБА_9 після звернення ОСОБА_8 з позовом в суд до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним та направлені на позбавлення позиваки єдиного житла.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, не є суттєвим та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання н ею законної сили.

Головуючий:

Судді: