Справа № 127/3294/15-ц
Провадження № 2/127/2283/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2015 року м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, сплату процентів за прострочення виконання грошового зобовязання, -

В С Т А Н О В И В:

25.02.2015 року ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики, сплату процентів за прострочення виконання грошового зобовязання. Свій позов мотивувала тим, що 06 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики за яким позивач передала у власність відповідачеві 16814 грн. Вказану суму грошей відповідач зобовязалась повернути до 15 серпня 2014 року включно, що підтверджується власноруч складеною відповідачем розпискою.

Після настання дати повернення боргу відповідач грошові кошти не повернула, що обумовило звернення позивача до правоохоронних органів, де під час допиту в якості підозрюваного ОСОБА_4 вказаний факт підтвердила, що підтверджується протоколом від 30.09.2014 року. Ухвалою Вінницького міського суду від 16 лютого 2015 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 191 КК України закрито у звязку з тим, що ОСОБА_3 відмовилась від обвинувачення, оскільки вирішила стягнути з відповідача кошти в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, позивач посилаючись на ст.ст. 525, 526, 527, 530, 1046, 1047 ЦК України просила стягнути з відповідача 16814 грн., суму основного боргу (неповернутої позики) та 266, 72 грн. 3 % річних.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, що наведено у позовній заяві. Вказавши, що оскільки наявна розписка, відповідно підлягають стягненню грошові кошти та відсотки за користування коштами.

Відповідач ОСОБА_4, та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позову з підстав, що наведені позивачем, оскільки між позивачем та відповідачем правовідносин, що виникають із договору позики не виникало. Вказали, що ОСОБА_4 була найманим працівником у гр. ОСОБА_3, яка зареєстрована субєктом підприємницької діяльності, та відповідно працювала на посаді продавця торгового відділу ФОП ОСОБА_3 на підставі трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність працівника. За результатами проведених інвентаризацій ОСОБА_3 було встановлено недостачу коштів на суму, що наведено у розписці, а саме 16814 грн., що і обумовило відповідно написання розписки. Вони не заперечують ту обставину, що розписка написана власноручно ОСОБА_4, однак розписка написана у звязку з тим, що позивачем під час інвентаризацій були виявлені недостачі. Розписка написана під тиском ОСОБА_3, та на суму що нею вказана, однак вони заперечують наявність спричиненої шкоди у зазначеному позивачем розмірі. Грошові кошти ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_4 не передавались, а тому не можна задовольняти позов з підстави отримання відповідачем позики від позивача. Вказані обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 0005687, від 08.08.2014 року відносно ОСОБА_4 по її обвинуваченню за ч. 1 ст. 191 КК України, яке судом 16 лютого 2015 року закрито за відмовою ОСОБА_3 від обвинувачення.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_4, та її представника ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами по справі, що 08.08.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 0005687 відносно ОСОБА_4 по її обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, яке ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2015 року відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України було закрито, у звязку з відмовою ОСОБА_3 від обвинувачення (а.с. 8,9).

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_4, займаючи посаду продавця торгового відділу ФОП ОСОБА_3, працюючи на підставі укладених трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність працівника, в період часу з 29.04.2014 року по 06.08.2014 року вчинила самовільне вилучення товарно матеріальних цінностей, а саме грошових коштів, на загальну суму 16814, 93 грн., які використала на власний розсуд.

Так, 29.04.2014 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно із трудовим договором, ОСОБА_4 було прийнято на посаду продавця торгового відділу ФОП ОСОБА_3, що розташований на території ринку «Вишенька», що за адресою м. Вінниця, вул. Келецька, 122. Відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність, ОСОБА_4, як єдиний продавець вказаного відділу, несла повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного їй майна. Договір про повну матеріальну відповідальність працівника передбачав матеріальну відповідальність ОСОБА_4 за передані їй матеріальні цінності, а також за ті, що надходять їй під звіт. При цьому ОСОБА_4 зобовязалась відшкодували вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, за діючими роздрібними цінами.

Матеріалами кримінального провадження також встановлено (відображено в ухвалі суду від 16.02.2015 року), що 28.05.2014 року ФОП ОСОБА_3 спільно з матеріально відповідальною особою ОСОБА_4 було проведено інвентаризацію у вищевказаному відділі за період з 29.04.2014 року по дату проведення інвентаризації, також було проведено і чергові інвентаризації 14.07.2014, року, 27.07.2014 року та 06.08.2014 року, за результатами проведення яких виявлено нестачу грошових коштів на загальну суму 16814 грн., 93 коп. (а.с. 8,9).

Вказані обставини справи відтворено також в протоколі допиту ОСОБА_4, в якості підозрюваної від 30.09.2014 року (а.с. 5,6).

Під час розгляду Вінницьким міським судом Вінницької області кримінального провадження № 0005687 відносно ОСОБА_4 по її обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, вказані обставини сторонами по справі, зокрема ОСОБА_3 не заперечувались, що вбачається з ухвали суду від 16.02.2015 року у справі № 127/22565/14 к, вказана ухвала набула законної сили, та сторонами по справі не оскаржувалась.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Як вбачається з представленого в судовому засіданні оригіналу розписки, ОСОБА_4 у розписці вказує, що вона «зобовязується повернути ОСОБА_3 суму, яку вона зазначає у розписці, а саме 16814 грн.», однак не вказує на те, що вказані грошові кошти вона у позивача отримала (позичила), як позику. В розписці також не наведено коли вона отримала від позивача вказані кошти, на який строк, та на яких умовах (а.с. 32).

Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 79 цс 14).

Зміст розписки ОСОБА_4 вказує на те, що між позивачем та відповідачем існують інші не врегульовані відносини зобовязального характеру, формулювання, наведене у розписці вказує на відсутність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики.

Такий зміст розписки кореспондується та узгоджується з встановленими під час розслідування кримінального провадження, та встановленими в судовому засіданні під час його розгляду 16.02.2015 року обставинами, а саме те, що вказані грошові кошти відповідачем реально від позивача не отримувались (не позичались) а відносини зобовязального характеру, про існування яких вказує розписка мають іншу правову природу, ніж договір позики, в його класичному розумінні.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13).

Представником позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено факту укладення між позивачем та відповідачем договору позики, а документ представлений ним як доказ укладення договору позики під назвою «розписка» не свідчить про існування між позивачем та відповідачем договірних зобовязальних відносин, що виникають із договору позики. На запитання суду він не зміг пояснити, коли відбувалась передача грошових коштів (як позики), на яких умовах здійснювалась така передача, де це відбувалось, якими належними та допустимими доказами підтверджуються описані ним у позові обставини.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем по справі дійсно як між роботодавцем та працівником існували правовідносини, що витікають з трудового договору між працівником і фізичною особою, що використовує його найману працю (а.с.8-9, 22,23).

Розмір коштів, які наведено в розписці кореспондує розміру виявлених нестач грошових коштів (16814 грн.) під час проведення інвентаризацій 28.05.2014, 14.07.2014, 27.07.2014, 06.08.2014 року ФОП ОСОБА_3

Частинами 1,2 ст. 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівника гарантуються шляхом установлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку, передбачених законодавством і за умови, що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Так, повна матеріальна відповідальність настає лише у випадках, передбачених ст. 134 КЗпП України, у якій наведено вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству.

П.1 ст.134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо повязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: посада, яку працівник займає, або робота, яку він виконує, включена до зазначеного Переліку; виконання обовязків за посадою чи роботи відповідно до професії безпосередньо повязане зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва довірених працівникові цінностей.

Статтею 136 КЗпП України визначено, що порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

На виконання ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв учасникам процесу у всебічному і повному зясуванню обставин справи, розяснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, та сприяв здійсненню їхніх прав, однак представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову саме з підстави, що наведено у позові, а саме з підстави стягнення боргу за договором позики, не довівши перед судом факту укладення такого договору.

Таким чином судом встановлено, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права, оскільки звернувся до суду з позовом не з тих підстав, що відповідали фактичним (а в певний період часу і юридично оформленим) правовідносинам, що склались між сторонами по справі.

Будь яких інших доказів, які б свідчили про передачу суми позики позивачем відповідачу представником позивача суду не представлено, а тому таких тверджень представника позивача суд до уваги не приймає.

Враховуючи викладене вище, в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 130, 134, 135, 136 КЗпП України; ст.ст. 10, 60, 88, 212- 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі у десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: