У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,
суддів: Касьяна О.П., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Остапчук Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа на стороні позивача - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Яремчанської міської ради, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу відповідача та надання дозволу на оформлення документів на дитину для виїзду за кордон без згоди відповідача, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон малолітньому сину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, до настання його повноліття в її супроводі, без згоди і супроводу батька ОСОБА_7 та надання дозволу на оформлення проїзних документів для багаторазових короткострокових виїздів за кордон сина до настання його повноліття, без згоди батька ОСОБА_7

На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_6 посилалася на те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 13 жовтня 2001 року по 26 грудня 2005 року, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_8, який згідно з рішенням суду проживає з позивачем. Після розірвання шлюбу стосунки між сторонами не склалися. Відповідач категорично відмовляється спілкуватися та не бере участі у вихованні дитини: не цікавиться його здоров'ям, фізичним та духовним розвитком, байдужий до дитячих цінностей, потреб та інтересів. Єдина участь відповідача у житті сина є примусова сплата аліментів. З 2005 року позивач з сином неодноразово усно зверталися до відповідача з проханням надати сину дозвіл для перетину кордону України для оздоровлення, навчання, подорожі. Кожного разу відповідач без обґрунтованих пояснень категорично' відмовляв. У 2012 році позивачу із сином один раз вдалося випросити вказаний документ і син зміг побачити культурні памятки Франції. У даний час с <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_22/ed_2013_11_05/pravo1/T385700.html?pravo=1>ин сторін навчається в спеціалізованій школі № 15 м. Рівне з поглибленим вивченням іноземних мов, бере участь у шкільних та позашкільних олімпіадах. Для кращого вивчення іноземних мов у школі постійно організовуються міжнародні поїздки для школярів. Протягом 2013-2014 навчального року син неодноразово втрачав можливість брати участь у міжнародних шкільних та позашкільних гурткових поїздках. Це н'егативно відобразилось не тільки на його духовному та розумовому розвитку, а й на емоційно-психологічному стані, тому що його батько безпідставно позбавляє його права на свободу пересування, гарантованого Конституцією України. У квітні 2014 року вона з сином повторно звернулися до відповідача з проханням надати дозвіл, так як планували влітку поїхати з сімєю та з його класом на оздоровлення до Болгарії. Відповідач впевнено пообіцяв сину надати таку можливість, проте взамін зажадав написати відмову від аліментів. Позивач вважала, що така позиція відповідача є протипр <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_06_12/pravo1/KP950231.html?pravo=1>авною та антигуманною. Відповідач зловживає своїми батьківськими обов'язками, свідомо шкодить здоров'ю дитини, порушує права дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості.

03 червня 2014 року позивач письмово звернулася до відповідача з пропозицією надати згоду на тимчасовий виїзд сина за кордон, але жодної відповіді вона не отримала, тому позивач просила надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за кордон малолітньому сину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, до настання його повноліття, в її супроводі, без згоди і супроводу батька ОСОБА_7 та надання дозволу на оформлення проїзних документів для багаторазових короткострокових виїздів за кордон сина ОСОБА_8 до настання його повноліття, без згоди батька ОСОБА_7 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_16/pravo1/KP950057.html?pravo=1>

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково. Дозволено без нотаріальної згоди батька ОСОБА_7 виїзд неповнолітньому ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі його матері - ОСОБА_6 або інших уповноважених нею осіб за кордон України строком на один рік з дня набрання цим рішенням законної сили в країни: Польща, Франція, Німеччина, Англія, Кіпр, Мальта в рамках співпраці з цими країнами Рівненської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 15. Дозволено ОСОБА_6 оформляти проїзні документи та згоди (заяви) для виїзду неповнолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, без нотаріальної згоди батька дитини.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно із записом у свідоцтві про народження (а. с. 8), записами у паспорті позивача про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_9 (а. с. 5), ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є малолітнім сином сторін.

Записами у свідоцтві про розірвання шлюбу (а. с. 10) встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 03 жовтня 2007 року.

Малолітня дитина проживає з позивачем (а. с. 9).

Відповідач не надає згоди на виїзд сина за кордон. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843357/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не вказано країну та період виїзду малолітньої дитини за кордон України, та отримання згоди відповідача на оформлення проїзного документа у разі коли дитина проживає з матір'ю, після розірвання шлюбу, не потрібна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею 16-років та без згоди батька, як на цьому наполягала позивач, суперечить ст. ст. 141, 157 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанові Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Однак суд апеляційної інстанції вважав, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини без згоди батька з визначенням його початку і закінчення та враховуючи, що неповнолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у спеціалізованій школі із вивченням іноземних мов, поїздки за кордон згідно з міжнародними угодами, які організовуються у встановленому порядку, будуть сприяти розвитку дитини, причин, які б унеможливлювали тимчасовий виїзд дитини за кордон, не встановлено, тому дійшов висновку про те, що надання дозволу для тимчасового виїзду дитини за кордон у країни з якими здійснюється співпраця навчального закладу, без згоди батька в супроводі його матері - ОСОБА_6 або інших уповноважених нею осіб протягом одного року буде відповідати інтересам дитини та жодним чином не порушить права батька на участь у спілкуванні з сином та у його вихованні. Також вважав, що для можливості виготовлення проїзних документів дозвіл слід надати позивачу.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил, встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон малолітньому сину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, до настання його повноліття, в її супроводі, без згоди і супроводу батька ОСОБА_7 та надання дозволу на оформлення проїзних документів для багаторазових короткострокових виїздів за кордон сина до настання його повноліття, без згоди батька ОСОБА_7

Виходячи з того, що ОСОБА_6 у позовній заяві не просила про надання дозволу на виїзд за кордон із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі малолітньої дитини, апеляційний суд неправильно застосував норми процесуального права та дійшов помилкового висновку щодо меж заявлених вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у апеляційного суду були відсутні правові підстави для самостійного визначення держав прямування та загального часового проміжку перебування у цих державах та для надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька.

З огляду на те, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, позивач, звертаючись з позовом про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без надання згоди батька, не зазначила державу прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі малолітньої дитини, суд першої інстанцій правомірно дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог в цій частині.

Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 року № 380) оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Суд апеляційної інстанції залишивши поза увагою наведені норми та те, що ОСОБА_6 у своїй позовній заяві не посилалася на те, що відповідач заперечує проти оформлення проїзного документа малолітньої дитини, дійшов помилкового висновку про те, що документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі відсутності заперечень відповідача, оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви того з батьків, з ким проживає дитина після розірвання шлюбу, отримання згоди відповідача на оформлення проїзного документа не потрібно.

Викладене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим рішення суду апеляційної інстанції скасуванню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.І. Мартинюк О.П. Касьян Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О. Остапчук