Справа № 465/5647/14 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/4265/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов'язання не вчиняти дій та не вчиняти перешкод у користуванні спільними комунальними нежитловими приміщеннями, -

встановила:

У вересні 2014 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_5, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.10.2014 року просили зобов'язати відповідача не вчиняти дій, а саме по укладенню договорів оренди, інших договорів) та здійснювати інші дії, наслідком яких є користування спільним з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 комунальними нежитловими приміщеннями кухнею, ванною, вбиральнею та коридором, третіми особами без згоди співвласників квартири АДРЕСА_1, а також не чинити позивачам перешкод у користуванні цими приміщеннями (а.с. 38-40).

В обґрунтування покликались на те, що є власниками квартири АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_5 є власницею 7/8 частин квартири АДРЕСА_2. Квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею 35,60 кв.м. Квартира АДРЕСА_2 складається з однієї кімнати житловою площею 19,7 кв.м. Кухня, ванна, вбиральня та коридор перебувають в спільному користуванні. На протязі 2012-2014р.р. відповідач порушує права і чинить перешкоди позивачам у користуванні спільними комунальними вигодами, шляхом укладення договорів оренди, за якими орендарі мають право користуватись спільними комунальними вигодами без згоди позивачів. Просили позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов'язання не вчиняти дій та не вчиняти перешкод у користуванні спільними комунальними нежитловими приміщеннями - відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2, вважають, що оскаржуване рішення не грунтується на вимогах закону та ухвалене з порушенням вимог матеріального та процессуального права.

В апеляційній скарзі зазначають, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.

Стверджують, що відповідач систематично на протязі 2013-2014 років укладає договори оренди квартири, яка належить на праві власності, з наданням орендарям права користування спільними нежитловими приміщеннями, чим порушує належні їм права.

Звертають увагу на те, що відповідач не проживає у зазначеному вище приміщенні, оскільки має інше житло, вона ніколи не повідомляла позивачів про заселення сторонніх осіб у свою кімнату та не узгоджувала порядку користування цими особами спільними комунальними вигодами.

Також, суд не взяв до уваги те, що 15.10.2014 р. апелянти звертались до Франківського РВ ЛМВСУ із заявою про влаштування орендарями дебошів та погроз в їх сторону, що свідчить про створення перешкод у користуванні допоміжними приміщеннями, а також суд не надав оцінку договору оренди квартири від 24.09.2013 року, оскільки дія такого закінчилась 24.05.2014 року.

Вважають, що суд не встановив всіх обставин щодо правовідносин, які виникли між сторонами, не надав їм належної оцінки, не врахував і не наддав оцінки всім доказам.

Просять скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2015 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скаргивідсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання судової колегії оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позовна вимога не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України, оскільки ч.ч. 1,4 ст. 369 ЦК України передбачають, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Крім цього, факт здійснення перешкод у користуванні спільними комунальними нежитловими приміщеннями не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за № 15861684 від 10.09.2007 року та свідоцтвом про право власності на приміщення квартири спільного заселення від 24.07.2007 р. (а.с. 5, 6)

Відповідач ОСОБА_5 є співвласником 7/8 частин квартири АДРЕСА_2, що стверджується Витягом про державну реєстрацію права, інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.10.2014 р. за № 28703367 (а.с. 31, 83-86).

У спільному користуванні власників квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 перебуває кухня, ванна, вбиральня та коридор, що стверджено довідками, виданими ЛКП «Затишне» від 27.11.2014 р. за № 2233 та № 513 від 20.03.2013 р.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Згідно із ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відтак, відповідач ОСОБА_5, як власник житлової квартири АДРЕСА_2, має право на укладення договору найму житла з наймачами відповідно до положень глави 59 ЦК України, при цьому, в силу приписів ч. 3 ст. 812 ЦК України, такі наймачі житла мають право користуватися майном, що обслуговує будинок.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача не вчиняти дій по укладенню договорів оренди, інших договорів та здійснювати інші дії, наслідком яких є користування спільним з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 комунальними нежитловими приміщеннями кухнею, ванною, вбиральнею та коридором, третіми особами без їх згоди.

В свою чергу, доводи апелянтів про те, що відповідно до ч. 4 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ст. 369 ЦК України відповідач ОСОБА_5 не вправі без їх згоди передавати в найм належну їй квартиру, не відповідають зазначеним вище вимогам законодавства, оскільки квартира АДРЕСА_2 не перебуває у спільній власності сторін по справі, а допоміжні приміщення коридору, вбиральні, кухні та ванної знаходяться у спільному користуванні власників квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, інший порядок користування такими приміщеннями сторонами не встановлювався.

У той самий час, частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності.

Таким чином, виходячи зі змісту частини другої статті 386 ЦК України, позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.

Разом з цим, місцевий суд надаючи оцінку доказам у справі проаналізував наданий позивачами договір оренди квартири від 24 вересня 2013 року, який укладений між ОСОБА_5 та третіми особами і встановив, що на час подання позовної заяви строк дії такого закінчився (24.05.2014 р.).

З відповіді ЛКП «Затишне» № 1027 від 24.10.2013 року вбачається, що підприємству відомо про договори оренди, що їх укладає власник ОСОБА_5

Актом № 249 від 25.09.2014 року, складеного комісією з працівників ЛКП «Затишне» встановлено факт перебування у квартирі відповідача третіх осіб (а.с. 27, 28).

Крім цього, листами від 22.10.2013 року, 18.09.2014 року Франківський РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області повідомляв ОСОБА_4 про відсутність у діях відповідача ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення, звертав увагу на наявність між сторонами цивільних правовідносин щодо користування спільним майном (а.с. .41,44).

В свою чергу, у відповіді від 09.07.2013 року на ім"я ОСОБА_4, начальник Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області повідомив, що на громадянина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП, матеріали направлено у Франківський районний суд (а.с. 42).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні докази, і такі не надані і в апеляційному суді, про здійснення перешкод у користуванні спільними комунальними нежитловими приміщеннями зі сторони відповідача ОСОБА_5

Що стосується доводів апелянтів про заподіяння їм шкоди наймачами квартири АДРЕСА_2, такі обставини, відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, можуть бути підставою для відповідальності у виді відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин