Ухвала

іменем україни

24 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» про визнання правочинів недійсними та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» (далі - ТОВ «Економкомфорт»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 18 липня 2013 року вона звернулась до відповідача за наданням позики та як на необхідну умову для отримання коштів сплатила вступний внесок у розмірі 5 600 грн. Після сплати вступного внеску, 18 липня 2013 року, між нею та відповідачем було укладено договір № 01485, згідно з умовами якого відповідач за плату зобов'язався забезпечити дбайливе оформлення договору про її участь в програмі адміністрування придбання товарів з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої її участі у програмі. Того ж дня між нею та відповідачем також було укладено договір № 01485/13, згідно з умовами якого відповідач зобов'язався від її імені та за плату за її рахунок вчинити певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до договору, а саме: надати їй як учаснику програми безвідсоткову позику у розмірі 80 000 грн. Вказувала, що у подальшому нею було здійснено ряд поточних платежів за договором № 01485/13, проте позики вона не отримала. Посилаючись на те, що зазначені договори і додатки до них не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими, вводять споживача в оману нечесною підприємницькою практикою, а відповідач не має повноважень на здійснення господарської діяльності по наданню фінансових послуг, просила визнати зазначені договори від 18 липні 2013 року недійсними та стягнути з відповідача на її користь 8 512 грн 41 коп. сплачених нею коштів.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 18 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Економкомфорт» укладено договір № 01485, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні й довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі ОСОБА_3 у програмі. Згідно з п. 2.1 вказаного договору оплата наданих послуг становить 5 600 грн (а. с. 6).

Відповідно до акта приймання-передачі виконаних робіт, наданих послуг від 18 липня 2013 року вбачається, що виконавець (відповідач) забезпечив замовнику (позивачу) надання інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальщої участі замовника у програмі адміністрування придбання товарів, а замовник оплатив вартість робіт у сумі 5 600 грн (а. с. 7).

Також 18 липня 2013 року між сторонами було укладено договір № 01485/13, згідно з умовами якого адміністратор (відповідач) за згодою учасника (позивача) зобов'язався вчинити за плату за рахунок останнього певні юридичні дії спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до цього договору, а саме отримання позики у розмірі 80 000 грн, які ОСОБА_3 повинна повернути шляхом здійснення 180 платежів у розмірі по 444 грн 44 коп. та сплатити адміністративні витрати, які становлять 120 грн (а. с. 8, 9).

На виконання умов вищевказаних договорів позивачем усього було сплачено відповідачу 8 512 грн 41 коп. (а. с. 15-17).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що умови оскаржуваних договорів відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте повністю погодитися із такими висновками судів першої та апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити зокрема дату виготовлення.

З огляду на те, що ТОВ «Економкомфорт» є адміністратором програми, позивачем укладено з ним договори по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договорів про надання послуг щодо забезпечення їх дбайливого оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі може свідчити про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605429/ed_2015_01_03/pravo1/T102300.html?pravo=1>.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначені вимоги законодавства уваги не звернули, у порушення вимог ст. ст. -212214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 303, 315 ЦПК України фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановили, зокрема, не звернули уваги на те, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману, зокрема, потреби у послугах.

Тому, викладений у рішеннях судів попередніх інстанцій, висновок про відсутність підстав для задоволення позову у частині визнання недійсним договору від 18 липня 2013 року № 01485 є передчасним.

Доводи касаційної скарги щодо недійсності оскаржуваних договорів з підстав відсутності у ТОВ «Економкомфорт» ліцензії на надання фінансових послуг є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно п. 111 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_31/ed_2015_02_07/pravo1/T012664.html?pravo=1> фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Як вбачається із договорів № № 01485 та 01485/13, їх предметом є вчинення дій спрямованих на отримання позики у групі.

Чинним законодавством не передбачено отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів для отримання грошей у позику в групах, тому рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у позові з цих підстав про визнання договорів недійсними ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Наведені в цій частині у рішенні апеляційного суду висновки відповідають обставинам справи, встановленим на підставі поданих доказів, і ґрунтуються на нормах матеріального права.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування у частині відмови у позові про визнання недійсним договору від 18 липня 2013 року № 01485 із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року скасувати в частині відмови у позові ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» про визнання недійсним договору № 01485 від 18 липня 2013 року, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак