АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/5491/15 Головуючий 1-ї інстанції Чудовський Д.О.
Справа № 2-646/1343/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Бобровського В.В., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності, визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі Банк) про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності, визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

В обгрунтування позову посилався на те, що у квітні 2008 року між ним та Банком було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно якого йому було надано кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 14% річних та кінцевим терміном погашення 05 квітня 2018 року.

Даний договір просив визнати недійсним, у зв'язку з тим, що Банком надано кредит в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України, що в свою чергу є незаконним, а також, що при укладені кредитного договору він вважав, що отримує кредит в національній валюті, а отримана ним іноземна валюта не була кредитними коштами, а лише коштами для обміну на кошти в національній валюті.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року позов залишено без задоволення.

Судові витрати, понесені відповідачем, компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав з тих підстав, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд обгрунтовано виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними.

Так,відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 зазначеного Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ліцензією, виданою акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» Національним банком України 28 жовтня 1991 року (а.с. 28) та дозволом № 75-2 від 24 грудня 2001 року (а.с. 29) і додатком до Дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року (а.с.30), які діяла на час укладення договору, відповідач має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

Судом першої інстанції правильно не прийняті до уваги доводи позивача про порушення його прав, про недійсність укладеного договору кредиту з підстав того, що зобовязання за кредитним договором виражене не у гривні, а в іноземній валюті для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України.

Із змісту ст. 1054 ЦК України вбачається, що кредит може надаватися у грошовій сумі, й не визначено, що кредит може надаватися тільки в гривні.

Частиною 2 статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, кошти можуть бути у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленті.

Апеляційний суд вважає, що оскільки за законом банк мав право на надання кредиту у іноземній валюті, позивач уклав договір кредиту саме у такій валюті, підстав для висновку, що вказаний правочин є недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦПК України не має.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про неврахування судом першої інстанції положень закону про те, що зобовязання може бути виражене тільки в національній валюті на висновки суду не впливають.

Відповідно ч. 1 ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Проте вказана норма матеріального права та правила, які закріплені в неї, не є підставою для висновку, що сторони не могли у встановленому порядку укладати договір кредиту у іноземній валюті, відповідно до правил ст. 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тому судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача про визнання недійсним кредитного договору.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, висновки суду вони не спростовують.

Керуючись ст. ст.303, 304, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року . залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: