Номер провадження: 22-ц/785/304/15
Головуючий у першій інстанції Бобуйок А. Д.
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Заїкіна А.П., Гірняк Л.А.,

за участю секретаря - Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України" про скасування наказу № 05-О від 12.02.2014 року "Про надання щорічної основної відпустки ОСОБА_2 та наступне його звільнення", за апеляційною скаргою державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України" на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА :

26.05.2014року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України" про скасування наказу № 05-О від 12.02.2014 року "Про надання щорічної основної відпустки ОСОБА_2 та наступне його звільнення".

Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що 12 лютого 2014 року згідно наказу № 05-О у зв'язку з реорганізацією відокремленого підрозділу, його було звільнено з посади заступника директора Південної регіональної філії ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України. Вважає зазначений наказ незаконним, оскільки звільнення за ініціативою відповідача в останній день відпустки є грубим порушенням ч. 3 ст.40 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, при цьому позовні вимоги не визнав та підтримав надані заперечення (а.с.30-31).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 вересня 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 до державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України" про скасування наказу № 05-О від 12.02.2014 року "Про надання

щорічної основної відпустки ОСОБА_2 та наступне його звільнення" задоволено.

Скасовано наказ державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України" № 05-О від 12.02.2014 року ""Про надання щорічної основної відпустки ОСОБА_2 та наступне його звільнення".

Рішення суду оскаржує державне підприємство "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України".

В апеляційній скарзі державне підприємство "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України" просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що наказ № 05-О від 12.02.2014року прийнятий в порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, так як позивач був звільнений в останній день відпустки.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно із ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти особі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується.

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 12 серпня 2010 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України на посаду заступника директора Південної регіональної філії ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України з посадовим окладом згідно штатного розкладу, що підтверджується наказом № 55-к від 12.08.2010 року "Про призначення ОСОБА_2" (а.с.5).

Відповідно до листа ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України № 314 від 23.12.2013 року (а.с.44) позивача було попереджено про заплановане вивільнення 24 лютого 2014 року у зв'язку зі скороченням штату.

У зв'язку з цим, позивачем власноручно було написано заяву про надання відпустки за увесь період праці в ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України, з 17 лютого 2014 року (а.с.37).

Наказом № 05-О від 12 лютого 2014 року ОСОБА_2 було надано щорічну відпустку за увесь період праці в ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України терміном 86 календарних днів, та у зв'язку з реорганізацією відокремленого підрозділу, останнього було звільнено з посади заступника директора ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.6-7).

Підставою для винесення відповідного наказу став наказ ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України № 320-П від 23.12.2013 року "Про скорочення посад Південної регіональної філії Державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій", якому, в свою чергу, передував наказ ДП "УМЦБДР та ІТ" МОЗ України № 321-П від 23.12.2013 року "Про реорганізацію відокремленого підрозділу шляхом перетворення філії в представництво" (а.с.8-9, 10-11).

Із зазначених наказів вбачається, що відповідач здійснив реорганізацію відокремленого підрозділу шляхом перетворення філії в представництво, а саме Південної регіональної філії Державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України у Південне представництво Державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України. У зв'язку з цим, скоротив посади директора, заступника директора та бухгалтера Південної регіональної філії Державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частинами 2, 3 зазначеного Кодексу встановлено, що звільнення з вказаних підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що кінцем відпустки може бути 18.05.2014 року. Цією ж датою позивача звільнено з займаної посади в порушення прямої заборони таких дій, встановлених ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, суд першої інстанції правомірно вважає, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу саме ДП " Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій " Міністерства охорони здоров;я України , яке є юридичною особою та на час звільнення позивача, юридична особа не ліквідована як підприємство, тобто ОСОБА_2 є працівником даного підприємства, а тому не було підстав для його звільнення в останній день відпустки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач скористався п.1 ст.3 Закону України " Про відпустки" і провів звільнення в останній день відпустки колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутня згода ОСОБА_2 на звільнення в останній день відпустки, як того вимагає п.1 ст.3 Закону України " Про відпустки".

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1п.1. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу державного підприємства "Український медичний центр безпеки дорожнього руху та інформаційних технологій" Міністерства охорони здоров'я України" відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Л.І. Доценко

Судді Л.А. Гірняк

А.П. Заїкін