Справа № 758/2629/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря Шабатин Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом відповідач), про стягнення боргу.

З урахуванням уточнень, позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1. Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.10.2006 р. З 2007 р. до 2012 р. відповідач значився зареєстрованим у квартирі, починаючи з 2008 р. по 2011 р. позивач перебував у декретній відпустці. За період з 2006 р. по 2011 р. комунальні платежі не сплачувались, у звязку з чим, виникла заборгованість у розмірі 6 347 грн. Таким чином, позивач просила суд стягнути з відповідача половину суми заборгованості, а саме, 3 173 грн. 50 коп., у звязку з чим, звернулась до суду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів викладених у позові.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що позовні вимоги є безпідставним та необґрунтованими, надав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у звязку з наступним.

Як встановлено судом, позивач є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджено реєстраційним посвідченням № 021730 виданого Київським БТІ, договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру правочинів (а.с. 6-9).

Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.10.2006 р., що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 21.10.2006 р., серія НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 881 (а.с. 10)

Відповідно до довідки виданої ЖБК «Ювілейний-5» від 21.11.2013 р. за № 208, відповідач був зареєстрований в квартирі з 20.02.2007 р. по 08.05.2012 р. (а.с. 11).

З 2008 р. по 2011 р. позивач перебувала у декретній відпустці, що підтверджено наказом № 72-ВК виданого ТОВ «УкрПромХім» (а.с. 5).

За період з 2006 р. по 2011 р. комунальні платежі не сплачувались, у звязку з чим, виникла заборгованість у розмірі 6 347 грн., що підтверджено довідкою ЖБК «Ювілейний-5» (а.с. 48).

Відповідно наданих позивачем квитанцій від 30.01.2012 р., 28.01.2012 р. та 15.02.2012 р., позивачем було сплачено 2 000 грн., 3 100 грн. та 1 240 грн. (а.с. 46).

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема , є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а правилами ч. 1 ст. 22 цього Кодексу встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як визначено у ч. 1 ст. 68 ЖК УРСР, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ст.. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Так, згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно ст.. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у разі зміни адреси житла в межах адміністративно-територіальної одиниці особа або її законний представник повинні письмово повідомити про це орган реєстрації протягом десяти днів.

Відповідно до ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 592, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний, зокрема, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, відповідач в судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності.

Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 3 173 грн. 50 коп., з яких це борг станом на грудень 2012 ро., проте, належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, в обґрунтування того, у який період та яким чином утворилась дана заборгованість позивачем не надало.

Як визначено у ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки позивач звернулася з позовом до відповідача 04.03.2015 р., то має право стягнути заборгованість за останні три роки, які передують дню звернення до суду з даним позовом, в той час, як про порушення свого права позивач дізналась 15.02.2012 р., враховуючи письмову заяву відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

На основі зясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 10, 24, 64, 66, 67, 68, 179 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, ст. ст. 11, 13, 15 ЦК України, ст. ст. 10, 27 30, 57 60, 88, 168, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишити без задоволення;

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Гребенюк