АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарях: Мікітчак А.Л., Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Представництва Європейського Союзу в Україні, третя особа: Міністерство закордонних справ України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати її звільнення відповідно до наказу №3175957 від 26.09.2014 року незаконним, поновити її на посаді помічника голови адміністрації Представництва Європейського Союзу в Україні, зобов'язати Представництво Європейського Союзу в Україні повернути її особисті речі та персональні файли з робочого комп'ютера, а також відшкодувати заподіяну моральну шкоду в сумі 72 456 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року провадження у справі закрито.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свої доводи мотивує тим, що при винесенні оскаржуваної ухвали судом не було враховано приписи ст.2 КЗпП України, ст.15, ч.2 ст.109, ч.1 ст.110 ЦПК України, порушено вимоги ст.24, 26,55, 124 Конституції України, проігноровано норми ч.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не враховано положення п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», не застосовано норму ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Постанову Європейського Суду з прав людини у справі «Голдер проти Об'єднаного королівства» від 21 лютого 1975 року.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її уповноважений представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представники Представництва Європейського Союзу в Україні - Яковенко О.О., Борисенко А.С. просили апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Міністерства закордонних справ України - Камарчук В.В. також просив апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого указом Президента від 10.06.93 №198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції від 18.04.61 про дипломатичні зносини та Віденської конвенції від 24.04.63 про консульські відносини.

Пред'явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави (ст.32 Віденської конвенції 1961 року).

Пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором або законом України (ч.1 ст.79 Закону «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до ч. 2 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та інші особи, зазначені у відповідних законах України і міжнародних договорах України, підлягають юрисдикції судів лиже в межах, що визначаються принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами.

З посвідчення від 19.01.2010 р. №202/148/2-59 вбачається, що Департамент Державного протоколу Міністерства закордонних справ України підтверджує, що Представництво Європейського Союзу в Україні акредитоване в Міністерстві закордонних справ України.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що Представництво Європейського Союзу в Україні, володіючи судовим імунітетом, не надало згоди на розгляд справи в суді України.

При цьому суд першої інстанції врахував зобов'язання за Угодою між Урядом України та Комісією Європейських Співтовариств про заснування представництва Комісії Європейських Співтовариств в Україні та про його привілеї та імунітети, підписаної 17 вересня 1993 року, яка набула чинності 09 грудня 1993 року, положення Віденської конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, норми ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року.

Враховуючи, що пред'явлення позову до Представництва Європейського Союзу в Україні може бути допущено лише за згодою компетентного органу Європейського Союзу, суд першої інстанції постановив ухвалу про закриття провадження у справі з дотриманням вимог закону.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( надалі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

У справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» та у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції ґарантує кожному право на можливість учинення в суді чи органі з розгляду скарг будь-якого позову стосовно його цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб ця стаття передбачає «право на суд», з якого право доступу, тобто право вчиняти позов у суді з цивільних справ, становить лише один аспект.

Європейський суд з прав людини також констатує, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує реґулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини»; рішення у справі «Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства» ; а також у справі «Z. та інші проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи те, що дана цивільна справа з іноземним елементом не підсудна судам України, закриття провадження в такій справі не суперечить Конституції України, міжнародно-правовим актам щодо захисту прав і свобод людини та практиці Європейського суду з прав людини, не обмежує реалізацію позивачем свого права на звернення до компетентного суду, а застосовані судом обмеження переслідують легітимну мету та зберігають розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями, доводи апеляційної скарги про порушення права позивача на справедливий судовий розгляд є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Ухвала суду відповідає вимогам закону, обставинам справи і підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, немає.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про правовий статус закордонних українців» закордонний українець, який перебуває в Україні на законних підставах, користується такими самими правами і свободами а також несе такі самі обов'язки, як і громадянин України, за винятками, встановленими Конституцією, законами України чи міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

З огляду на викладене, посилання позивача в суді апеляційної інстанції на те, що вона має статус закордонного українця, на правильність висновків суду не впливає.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 312 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/13253/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.