АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9592/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/789/549/15 Доповідач - Жолудько Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Сташківа Б.І., Кузьми Р.М.

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника ПАТ Креді ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства Креді ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Креді ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ПАТ Креді ОСОБА_3 звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ПАТ Креді ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року позов ПАТ Креді ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Креді ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №53/08 КІ від 23.09.2008 року в сумі 284 311 доларів США 67 центів, що за курсом НБУ еквівалентно 7 056 802 грн. 73 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ Креді ОСОБА_3 3 654 грн. судового збору, сплаченого останнім при зверненні із позовом в суд.

У позові ОСОБА_1 до ПАТ Креді ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ Креді ОСОБА_3, його позов задовольнити у повному обсязі.

Апелянт зазначає, що надані представником ПАТ Креді ОСОБА_3 меморіальні валютні ордери на підтвердження надання Банком кредиту у розмірі 330 000 доларів США є неналежними доказами. Вказані ордери посвідчують проведення Банком внутрішньобанківських переказів іноземної валюти з аналітичного рахунку банку 2233 на транзитний рахунок 2909, який призначений для обліку заборгованості самого банку перед своїми клієнтами. Наголошує на тому, що судом неправомірно відмовлено у проведенні судової економічної експертизи, висновки якої мали важливе значення для справи. При підписанні кредитного договору № 53/08-КІ від 23.09.2008 року йому не було надано інформацію про особу кредитодавця, його статус та наявність будь-яких ліцензій. Станом на 23.09.2008 року акціонерне товариство Індустріально-експортний банк не мало права надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам, оскільки отримало таке право тільки 12.10.2011 року відповідно до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній, просить її задовольнити.

Представник ПАТ Креді ОСОБА_3 заперечив проти апеляційної скарги та просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Судом установлено, що 23 вересня 2008 року між АТ Індустріально-експортний банк, правонаступником якого є ПАТ Креді ОСОБА_3(надалі-Банк), та ОСОБА_1О.(надалі-Позичальник) укладено кредитний договір № 53/08-КІ, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов'язується надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у валюті, обумовленій у цьому договорі, у розмірі 330 000 доларів США, а Позичальник зобов'язується прийняти Кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі строком до 21 вересня 2018 року (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 3.10 вказаного договору надання кредиту здійснюється шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № 9000, що відкритий у філії Тернопільська дирекція АТ Індекс-Банк.

Факт отримання кредитних коштів Позичальником підтверджується валютними меморіальними ордерами за № 53/08-КІ від 24.09.2008 року та № 53/08-КІ від 30.09.2008 року, згідно з якими АТ Індекс-Банк перераховано кредитні кошти на поточний рахунок, відкритий в філії Тернопільська дирекція АТ Індекс-Банк ОСОБА_1, на суми 74 240 та 255 760 доларів США (а.с. 88, 89).

Пунктами 4.2.1, 5.1, 6.4 договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 14 % річних. Позичальник зобов'язаний повернути кредит частинами щомісячно до 15 числа місяця наступного за періодом нарахування процентів відповідно до графіку погашення, що є додатком №1 цього договору. Платежі по основній сумі кредиту та процентах за користування кредитом повинні бути здійснені у тій валюті, у якій нараховано кредит.

Згідно із п. 6.7 договору виконання боргових зобов'язань Позичальником за цим Договором здійснюється шляхом безготівкових перерахувань грошових коштів на користь банку: повернення кредиту на рахунок № 8501 в філії Тернопільська дирекція АТ Індекс-банк; сплата процентів на рахунок № 8501 в філії Тернопільська дирекція АТ Індекс-банк.

У подальшому між сторонами укладено договори № 1 від 14.07.2009 року та № 3 від 09.07.2010 року, якими внесено зміни та доповнення до кредитного договору № 53/08-КІ від 23.09.2008 року в частині встановлення розміру кредитної лінії та терміну користування кредитом, який продовжено ОСОБА_1 до 15 липня 2021 року.

Крім того, сторони додатковими угодами визначили:

· додатковою угодою № 5 від 23.11.2010 року - проценту ставку у розмірі 12,5 % річних (а.с. 28);

· додатковою угодою № 7 від 22.06.2012 року - проценту ставку: за період з 23.11.2010 року до 14.07.2012 року - 12,5 % річних; за період з 15.07.2012 року по 14.07.2013 року - 10 % річних; з 15.07.2013 року до 15.07.2021 року- 12,5 % річних (а.с. 30-32);

· додатковою угодою № 8 від 15.07.2013 року - процентну ставку у розмірі 9,5 % річних з 15.07.2013 року (а.с. 35-37).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 23 вересня 2008 року між АТ Індустріально-експортний банк та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нежитлового приміщення загальною площею 109,3 м.кв., яке знаходиться у місті Тернополі по вул. Валовій,1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 (а.с. 158-161).

Згідно з п. 9.2.1 Кредитного договору № 53/08-КІ від 23.09.2008 року ОСОБА_3 має право вимагати дострокового повернення кредиту у випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.

ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання згідно з кредитним договором № 53/08-КІ від 23.09.2008 року, внаслідок чого станом на червень 2015 року в нього утворилась заборгованість у розмірі 284 311 доларів США 67 центів за курсом НБУ на 18.05.2015 року, з яких:

· 264 530,60 доларів США сума строкової заборгованості;

· 8 329,75 доларів США сума простроченої заборгованості;

· 2 232,15 доларів США сума нарахованих відсотків;

· 8 649,20 доларів США сума прострочених відсотків;

· 569,97 доларів США пеня за несвоєчасне погашення кредиту, процентної та комісійної винагороди (а.с. 5).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити.

Задовольняючи позов ПАТ Креді ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено умови кредитного договору, у результаті чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка підлягає поверненню в розмірі та на умовах, установлених договором та Законом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1О, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними. Укладаючи кредитний договір з ОСОБА_1 в іноземній валюті та нараховуючи платежі за цим договором, ОСОБА_3 діяв у межах своїх повноважень та згідно з вимогами чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

В силу вимог ст. 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 526, 611, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. У разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом. Договір є обов'язковий для виконання сторонами.

В силу ст.ст. 530, ч.1; 612, ч.1 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно із ст.ст. 1050, ч.2; 1054, ч.1 ЦК України якщо за договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому.

За договором кредиту банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як убачається з доданих до матеріалів справи валютних меморіальних ордерів за №№ 53/08-КІ від 24.09.2008 року та від 30.09.2008 року, виписки з історії операцій ПАТ Креді ОСОБА_3 власника рахунку ОСОБА_1, розпоряджень бухгалтерії філії Тернопільської дирекції АТ Індекс-Банк від 24.09.2008 року та від 30.09.2008 року, ОСОБА_3 виконав взяте на себе зобовязання за кредитним договором та перерахував на поточний рахунок ОСОБА_1 № 9000 кредитні кошти на загальну суму 330 000 доларів США (74240 та 255760 доларів США).

Колегія не приймає до уваги доводи апелянта про те, що належним доказом на підтвердження суми наданих ОСОБА_1 кредитних коштів має бути лише витяг з особового рахунку, оскільки за змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і які встановлюються, у тому числі, й на підставі письмових доказів.

Колегія вважає подані Банком валютні меморіальні ордери та виписки з історії операцій ПАТ Креді ОСОБА_3 власника рахунку ОСОБА_1 належними і допустимими доказами, які не спростовані відповідачем-позивачем ОСОБА_1 та матеріалами справи.

Доводи апелянта щодо порушення Банком порядку анулювання касової операції за заявою ОСОБА_1 на переказ готівки за № 47 від 15.12.2008 року на суму 2559 доларів США колегія до уваги не приймає, оскільки сама по собі ця банківська операція для вирішення спору не має правового значення.

Як видно із пояснень представника Банку, згадана операція була помилковою і відміненою. 16.12.2008 року Банком був зарахований платіж від ОСОБА_1 на погашення кредиту в сумі 2750,30 доларів США, що стверджується деталізованим розрахунком заборгованості станом на 10.06.2014 року ( а.с. 127).

Колегія вважає мотивованим висновок суду про відмову в позові ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів.

Посилання апелянта на те, що кредитних грошей позивач (Позичальник) не отримував, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо зняття грошей стосуються його виконання, а не укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні.

Крім того, в матеріалах справи містяться докази виконання ОСОБА_1 умов вказаного кредитного договору, а саме: заяви на переказ готівки на рахунок ПАТ Креді ОСОБА_3 (а.с. 131-135).

Відповідно до ст. 215, ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ст. 627, ч.1 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладенні спірного договору, ОСОБА_1 погодив з банком розмір та порядок отримання кредитних коштів, графік погашення кредиту, строк повернення кредиту, відсоткову ставку за користування кредитними коштами.

Таким чином, ОСОБА_1, підписавши кредитний договір та додаток до нього, погодився з усіма його умовами, у тому числі, із порядком отримання кредитних коштів, розміром відсоткової ставки, графіком погашення платежів, строку виконання зобов'язання.

Крім того, 16 січня 2003 року АТ Індустріально-експортний банк отримав від НБУ банківську ліцензію № 99 на право здійснювати банківські операції, визначені ст. 47, ч.1; ч.2, п.п. 5-11 Закону України Про банки і банківську діяльність та дозвіл № 99-3 на право здійснення банківських операцій, визначених ст. 47, ч. 2, п.п. 1-4; ч.4 Закону України Про банки і банківську діяльність згідно з додатком до даного дозволу (а.с. 90-91, 136).

В пунктах 10-11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин № 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України Про банки і банківську діяльність банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" п. 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень ст. 11 цього Декрету, ст. 44 Закону України Про національний банк України в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу в жодної із сторін кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, укладаючи кредитний договір з ОСОБА_1 в іноземній валюті та нараховуючи платежі за цим договором, ОСОБА_3 діяв у межах своїх повноважень та згідно з вимогами чинного законодавства.

З огляду на вищенаведене посилання апелянта на неправомірність надання банком кредиту в іноземній валюті за відсутності Генеральної ліцензії на валютні операції та введення його в оману стосовно відсутності у Банку повноважень на здійснення валютних операцій колегія до уваги не приймає.

Колегія суддів вважає, що АТ Індустріально-експортний банк, укладаючи оспорювані договори, діяв в межах закону та не порушив вимоги статей 18, 19 Закону України Про захист прав споживачів щодо здійснення нечесної підприємницької діяльності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору № 53/08-КІ від 23.09.2008 року та договору іпотеки від 23.09.2008 року недійсними.

Як роз'яснено в п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин № 5 від 30.03.2012 року, у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, а тому підстав для його скасування з мотивів , викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, ч.1, п.1; 313; 314; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6