Справа № 372/150/15ц Головуючий у І інстанції Проць Т.В.
Провадження № 22-ц/780/1632/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб
Категорія 11.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

11 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 23 січня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою посилаючись на те, що 11 квітня 2011 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 09 березня 2011 року №2-1373/10, яким у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №83 від 19.09.2007 року в розмірі 27384999,12 грн. та 1820,00 грн. судових витрат звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, земельну ділянку, загальною площею 0,2511 га; земельну ділянку, загальною площею 0,15 га та розташований на ній житловий будинок з надвірними побудовами.

В матеріалах виконавчого провадження міститься інформація, відповідно до якої, згідно баз даних Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №35962593 від 10 травня 2012 року на нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт згідно Постанови слідчого з ОВС ГСУ МВС України, кримінальна справа №24-300 від 12 березня 2012 року.

Посилається скаржник і на те, що лише 23 грудня 2014 року стало відомо, що майно відповідно опису ВП №25884244 передано стягувачу ПАТ «АКБ «Київ» в рахунок погашення боргу. ОСОБА_1 зазначає, що вона не повідомлялася про вчинення окремих виконавчих дій.

За таких обставин, скаржник вважав, що державним виконавцем при ухваленні Постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, і дії держаного виконавця є неправомірними та порушують права скаржника.

Просить суд, визнати протиправними дії головного держаного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в м. Київ щодо передачі нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, загальною площею 0,2511 га, яка розташована на території ТІЗ «Сосновий Бір» АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:013:0039, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту серії КВ №043149 виданого 24.06.2004 року на підставі договору купівлі-продажу №3614 від 27.12.2003 року та земельну ділянку, загальною площею 0,15 га, яка розташована на території ТІЗ «Сосновий Бір» АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :05:013:0038, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту серії КВ №043150 виданого 24.06.2004 року на підставі договору купівлі-продажу №3614 від 27.12.2003 року та розташований на ньому житловий будинок з надвірними побудовами, належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності б/н виданого Козинською селищною радою 12.01.2007 року, в рахунок погашення боргу ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» та скасувати Постанову про передачу вказаного майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Крім того, просить зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в м. Київ усунути порушення.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 23 січня 2015 року в задоволенні скарги відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги одні докази та не звернув уваги на інші, неправильно застосував норми матеріального права, а саме п.1 ст. 31 та ч.3,4 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що суд прийшов до неправильного висновку, оскільки наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою в реалізації майна в передбаченому законом порядку. І на час винесення Постанови про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу від 18.11.013 року запис був актуальним і арешт не скасований . Тому передача у власність нерухомого майна ОСОБА_1 стягувачеві була вчинена з порушенням норм чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення державного виконавця та представника ОСОБА_1, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2010 року позовні вимоги ПАТ «АКБ «Київ» задоволено та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №83 від 19.09.2007 року в розмірі 27 384 999 грн. 12 коп. та 1820 грн. судових витрат звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, земельну ділянку, загальною площею 0,2511 га, яка розташована на території ТІЗ «Сосновий Бір» АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:013:0039, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту серії КВ №043149 виданого 24.06.2004 року на підставі договору купівлі-продажу №3614 від 27.12.2003 року та земельну ділянку, загальною площею 0,15 га, яка розташована на території ТІЗ «Сосновий Бір» АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :05:013:0038, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту серії КВ №043150 виданого 24.06.2004 року на підставі договору купівлі-продажу №3614 від 27.12.2003 року та розташований на ньому житловий будинок з надвірними побудовами, належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності б/н виданого Козинською селищною радою 12.01.2007 року.

Визначено рішенням спосіб звернення стягнення - реалізацію предмета іпотеки (вказаних земельних ділянок та будинку) через прилюдні торги та встановлено початкову ціну реалізації того ж предмета іпотеки земельної ділянки площею 0,2511 га та земельної ділянки площею 0,15 га з розташованим на ній житловим будинком та надвірними побудовами не нижче встановленої суб'єктом оціночної діяльності, а саме 4 187 929 грн. та 19 842 353 грн. відповідно.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 23 грудня 2010 року, заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2010 року залишено без змін.

09.03.2011 року на підставі чинного рішення суду стягувачеві видано виконавчий документ.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.04.2011 року відкрито виконавче провадження.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження в ході виконання рішення суду було описано й арештовано майно, призначались прилюдні торги, проводилась переоцінка спірного майна.

Постановою про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу від 18.11.2013 року, майно зазначене в рішенні суду передано стягувачу ПАТ АКБ «Київ».

12.03.2012 року згідно постанови слідчого з ОВС ГСУ МВС України на майно ОСОБА_1 накладено арешт.

Відхиляючи доводи ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження дотримані вимоги ч. 8 ст.54, ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо доводів представника заявника про неправомірність дій та оскаржуваної постанови через накладення арешту на майно ОСОБА_1 в межах кримінальної справи, то суд вважав, що оскільки такий арешт мав місце після відкриття виконавчого провадження та виконання певних виконавчих дій, він не перешкоджав виконанню рішення суду.

При цьому суд прийняв до уваги, що в судовому засіданні достовірно не встановлено, що державний виконавець був обізнаний про існування накледного арешту в кримінальному проваженні.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду, враховуючи наступне.

Частиною 8 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» ( 606-14) визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за

рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться,

якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на

прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження,

передбаченої Законом України "Про виконавче провадження"

( 606-14 ), з дотриманням вимог цього Закону.

Порядок реалізації майна, на яке звернено стягнення визначений ст.62 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема вказаною нормою визначено, що майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що державним виконавцем були дотримані наведені вище норми закону.

Щодо посилання заявника на те, що державним виконавцем були порушені вимоги статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», якою регулюється звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку фізичної особи , то суд першої інстанції правильно їх відхилив, оскільки вказана стаття не регулює виниклі правовідносини і виконавець не мав нею керуватись при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Статя 31 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює алгоритм дій державного виконавця у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

В даному випадку майно, на яке зверталось стягнення, знаходилось в іпотеці у стягувача і він мав переважне право перед усіма іншими кредиторами на отримання у власність переданого в іпотеку майна. Рішення суду, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки стосувалось конкретно визначеного майна, яке і продавалось з прилюдних торгів, а після цього було передано стягувачу.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що державним виконавцем не було допущено порушень законодавства при виконанні рішення суду про звернення стягненні на предмет іпотеки.

Щодо доводів ОСОБА_1 про неповідомлення її державним виконавцем про вчинення окремих виконавчих дій, то вони також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Матеріали справи містять копію виконавчого провадження, в якому містяться усі листи, які направлялись державним виконавцем на адресу ОСОБА_1 при вчиненні кожного виконавчої дії. (а.с.226-266 т.1)

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 23січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді