АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/96/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/843/К/15 суддя Патинка А.Г.
Категорія - 47 ( І ) Доповідач - Михайлів Л.В.
УХВАЛА

Іменем України

29 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі - Булах К.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку ст..197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове", третя особа - відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, про розірвання договору оренди земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове" (надалі - ТОВ "Степове"), третя особа - відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником земельної ділянки площею 7,830 га, розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№ 474350 від 19.12.2007 року.

14 липня 2008 року між позивачем з одного боку та ТОВ "Степове", з іншого був укладений договір оренди земельної ділянки № 386 строком на 10 років. У 2012 році між сторонами уклалась додаткова угода про збільшення розміру орендної плати до 5% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, однак відповідач порушує свої зобов'язання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою як у 2013 році, затримавши розрахунок по виплаті маже на вісім місяців так і за 2014 рік та відповідно нехтує терміном зазначеним в п.11 Договору, який є істотною умовою Так, за 2014 рік відповідач має заборгованість перед позивачем по орендній платі у розмірі 4393,00 грн., яку він і просив суд стягнути на свою користь та розірвати договір оренди земельної ділянки № 386 від 14.07.2008 року.

27 лютого 2015 року представник позивача ОСОБА_3- ОСОБА_1 подала до суду уточнений позов, зі зменшеними позовними вимогами, в якому просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки № 386 укладений між ОСОБА_3 та ТОВ "Степове" від 14.07.2008 року, зареєстрований у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП ДЗК при Держкомземі України під № 00308 від 29.06.2011 року, та стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі - відмовлено. Позовні вимоги про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Степове" на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243,60 грн., в іншій частині позовних вимог про стягнення судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Так вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що для отримання належної позивачу орендної плати, на підставі договору оренди від 14.07.2008 року йому необхідно звертатися до суду з відповідними позовними вимогами, як це було у 2014 році за 2013 рік так і в 2015 році за 2014 рік, що дає підстави вважати що відповідач у добровільному порядку не бажає виплачувати належну позивачу орендну плату, а отже така систематичність несплати орендарем орендної плати є підставою для розірвання договору оренди у відповідності до норм земельного законодавства.

Зокрема, на її думку судом порушено матеріальне право у вигляді невірного застосування закону, а саме суд невірно застосував норми ст.. 611 ЦК України помилково зазначивши про те, що договором оренди земельної ділянки передбачене стягнення пені за порушення грошового зобов'язання і саме це унеможливлює застосування п.1ч.1 ст. 611 ЦК України, який передбачає розірвання договору, оскільки пеня є додатковою фінансовою санкцією, яка по своїй природі не може перешкоджати розірванню договору.

Крім того, суд першої інстанції не вірно трактує поняття "системна несплата" оскільки як вбачається з оскаржуваного рішення суду, для визнання несплати орендної плати систематичною, необхідна її несплата протягом двох або більше років, однак при цьому суд не взяв до уваги що позивач звертається до суду, з аналогічними вимогами вже другий рік поспіль, а отже судом безпідставно застосовано п. "д" статті 141 Земельного кодексу України та не взято до уваги правові висновки Верховного суду України, висловлені у Постанові від 25.06.2011 року по справі 6-17цс11, та висновки Верховного суду України від 01.03.2013 року, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України за ІІ півріччя 2012 року, які на підставі ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

На думку апелянта, судом не враховано положення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952р., а також рішення Європейського суду з прав людини щодо непорушності права приватної власності.

Крім того, зазначає, що під час розгляду справи судом були допущені чисельні порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 7,830 га, розташована на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 474350 від 19.12.2007 року.

14 липня 2008 року між ТОВ "Степове" та ОСОБА_3 укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки № 386, який зареєстровано у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України" під № 00308 від 29.06.2011 року, терміном на 10 років, зі сплатою орендної плати у грошовому виразі 2271,47 грн. або натурооплатою за згодою сторін, з урахуванням індексації. Орендна плата виплачується орендарем з 01 серпня по 30 грудня кожного року дії Договору оренди. У разі не внесення орендної плати в зазначені у Договорі строки, стягується пеня у розмірі 0,02% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Зазначені обставини підтверджуються умовами договору оренди, а саме розділом 4 "Орендна плата" вищезазначеного Договору.

Пунктом 36 договору передбачено, що зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується у судовому порядку.

Відповідно до акту приймання -передачі земельної ділянки в оренду до Договору оренди земельної ділянки від 14.07.2008 року ОСОБА_2 передав, а ТОВ "Степове" прийняло з метою виробництва товарної сільськогосподарської продукції в строкове платне користування земельну ділянку, площею 7.830 га.(а.с. 11).

Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджується сторонами 13 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено Договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, яким встановлено розмір орендної плати 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, що на 2012 рік складає суму 8110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідного бюджету згідно з чинним законодавством України. Також було внесено зміни до договору щодо строку його дії і зазначено, що договір укладено терміном до 31 грудня 2017 року.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_2 ставить питання про розірвання договору оренди земельної ділянки, посилаючись на положення ст. 32 Закону України "Про оренду землі", зокрема невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. 24, 25 цього Закону, та на положення п. 38 договору про оренду землі, згідно якого на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених умовами договору.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2, в інтересах якого за довіреністю діє ОСОБА_1, посилався на те, що відповідач у встановлений строк не сплатив йому орендну плату за 2013 рік та 2014 рік, що, на його думку, є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявленого позову та відсутності правових підстав для розірвання договору оренди, оскільки невиплата орендної плати відповідачем як за 2013р. так і за 2014 рік була зумовлена затримкою у її виплаті, і носила нерегулярний характер, а доказів щодо систематичного порушення виплати орендної плати, як підстави для розірвання договору, позивачем суду не надано.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального і процесуального права, які судом першої інстанції застосовані правильно.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 2 ст.651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що розірвання договору оренди землі можливе лише у разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Разом з тим, вказані вище норми та правова позиція Верховного Суду України пов'язують підставу розірвання договору оренди земельної ділянки лише з систематичною несплатою орендної плати, а не з затримкою у виплаті.

Як вбачається з матеріалів справи а саме договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки № 386 від 14.07.2008 року, сторони погодили п.9 Договору "Орендна плата" про те, що орендна плата сплачується орендарем у грошовій або натуральній формі сільськогосподарської продукції. Орендна плата складає у грошовому виразі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 8110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідно бюджету, згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п.11 Договору, орендна плата виплачується з 01 серпня по 30 грудня кожного року дії Договору оренди.

Пунктом 31 договору оренди встановлено обов'язки орендаря земельної ділянки, зокрема, своєчасно сплачувати орендну плату.

Згідно п.14 договору оренди земельної ділянки від 14.07.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, у разі не внесення орендної плати в строки, визначені чинним договором, стягується пеня у розмірі 0,02% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 27 січня 2015 року відповідачем ТОВ "Степове" не було виплачено позивачу ОСОБА_2 орендну плату за 2014 рік, у зв'язку з чим, його представником ОСОБА_1 06.01.2015 року, 17.01.2015 року та 31 січня 2015 на адресу ТОВ "Степове" було направлено відповідні претензії (а.с.14-15,17-18,45).

Згідно довідки ТОВ "Степове" № 12 від 09.02.2015 року орендна плата, за 2014 рік, нарахована позивачу, ОСОБА_2, згідно умов договору від 14.07.2008 року у сумі 8 110,19 грн., із яких утримано 1216,53 грн. прибуткового податку у відповідності до положень Розділу ІV Податкового кодексу України та видано - 6 893,66 грн., що підтверджується довідкою ТОВ "Степове" та відомостями виплати паїв № 4508 від 03.02.2015 року, № 4151 від 18.12.2014р. , № 3219 від 06.08.2014 року, та була виплачена позивачу у лютому 2015 року.(а.с. 88-89,96-98)

Згідно платіжної відомості виплати паїв № 4508 від 03.02.2015 року, позивач отримав 4393,66 грн. (а.с.89)

Відповідно до платіжної відомості №3 за травень 2014 року, позивач ОСОБА_2 отримав 1 500 грн. (а.с.96)

Згідно платіжної відомості виплати паїв № 3219 від 06.08.2014 року, позивач ОСОБА_2 отримав 5273,66 грн. (а.с.98)

Згідно платіжної відомості виплати паїв № 4151 від 18.12.2014 року, позивач ОСОБА_2 отримав 2500 грн. (а.с.88)

Відповідно до списку пайщиків 2013 року, позивач ОСОБА_2 перебуває у списку на оранку городів площею 0,30 га. (а.с.97).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.11.2014 року встановлено, що відповідно до платіжної відомості № 3 за травень 2014 року та відомості паїв №3219 від 06.08.2014 року ТОВ "Степове" позивачу ОСОБА_2 за 2013 рік згідно договору оренди земельної ділянки нарахована орендна плата 8110,19 грн., утримано прибутковий податок 1216,53грн. та видно 6893,66 грн., залишок орендної плати складає 0 грн. (а.с.75-76).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів систематичної несплати йому відповідачем орендної плати згідно договору оренди земельної ділянки. Натомість, вищенаведеними довідками та відомостями про виплату позивачу орендної плати за 2013-2014 роки підтверджено, що відповідач ТОВ "Степове" у повному обсязі сплатило ОСОБА_2 орендну плату за договором від 14.07.2008 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання договору оренди від 14.07.2008 року з підстав, наведених позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_2 у ТОВ "Степове" була заборгованість по орендній платі, яку вони сплатили під час розгляду справи, та відносно того, що несвоєчасною виплатою орендної плати відповідачем завдано ОСОБА_2 істотної шкоди, оскільки він не міг задовольнити свої матеріальні потреби, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони не є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що протягом 2013 та 2014 року двічі мало місце несплата відповідачем орендної плати позивачу, у зв'язку з чим він був змушений у 2014 та 2015 роках звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за землю, що підпадає під дію п. "д" ч.1 ст.141 ЗК України, який передбачає розірвання договору оренди земельної ділянки у разі систематичної несплати орендної плати, не беруться до уваги колегією суддів, так як позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів систематичної несплати орендної плати.

Також не можуть бути взяті до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено питання системної несплати відповідачем орендної плати позивачу, оскільки спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами, а саме: довідками та відомостями про виплату ТОВ "Степове" позивачу орендної плати згідно договору від 14.07.2008 року.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є також посилання апелянта на те, що судом невірного застосовано норми ст.611 ЦК України та помилково зазначено про те, що договором оренди земельної ділянки передбачене стягнення пені за порушення грошового зобов'язання і саме це унеможливлює застосування п.1ч.1 ст. 611 ЦК України, який передбачає розірвання договору, оскільки пеня є додатковою фінансовою санкцією, яка по своїй природі не може перешкоджати розірванню договору, так як п. 14 договору оренди від 14.07.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, дійсно передбачено у разі не внесення орендної плати в строки, обумовлені договором, стягнення пені у розмірі 0,02% від несплаченої суми. Згідно п.38 договору оренди земельної ділянки, затримка у виплаті орендної плати не є підставою для розірвання договору оренди. Крім того, договором оренди земельної ділянки від 14.07.2008 року, укладеним між позивачем та відповідачем, не передбачено такої підстави для розірвання договору, як систематична затримка виплати орендної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно трактує поняття "системна несплата", отже неправильно застосовано п. "д" статті 141 Земельного кодексу України, порушено ст.41 Конституції України, ст.1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952 року та не взято до уваги правові висновки Верховного суду України, висловлені у Постанові від 25.06.2011 року по справі 6-17цс11, та висновки Верховного суду України від 01.03.2013 року, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України за ІІ півріччя 2012 року, які на підставі ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Суд першої інстанції у повній мірі дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та при вирішенні спору вірно застосував п. "д" статті 141 Земельного кодексу України.

На думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечує суттєву затримку сплати орендної плати за 2013 рік- 8 місяців, сплату орендної плати за 2014 рік у лютому 2015 року, та на те, що несвоєчасна виплата орендної плати є істотним порушенням умов договору оренди і Закону України "Про оренду землі", що є підставою для дострокового розірвання договору оренди, оскільки п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України та правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, пов'язують підставу розірвання договору оренди земельної ділянки лише з систематичною несплатою орендної плати, а не з затримкою у виплаті.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні суду безпідставно зазначено про те, що позивачем не надано доказів підстав для розірвання спірного договору оренди, не дано належної оцінки доказам позивача та необґрунтовано визнано їх належними, оскільки відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тобто вищенаведені посилання представника позивача зводяться до переоцінки доказів та незгоди по їх оцінці судом першої інстанції.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не вирішено питання про можливість розгляду справи у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання 27.02.2015 року, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки згідно журналу судового засідання від 27.02.2015 року інтереси позивача представляла ОСОБА_1, яка діє згідно довіреності в його інтересах.

Посилання апелянта на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не з'ясовано питання про необхідність перекладача, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки учасники процесу, які були присутні у судовому засіданні 27.02.2015 року , не заявляли про те, що вони не розуміють державну мову та потребують послуги перекладача.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарзі на те, що не даючи змоги представнику позивача ставити питання представнику відповідача, судом першої інстанції було порушено засади змагальності сторін, оскільки суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ЦПК України, не допустивши при цьому порушень ст.10 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що дана справа розглядалась судом однобічно та упереджено, колегія суддів також відхиляє як безпідставні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст.ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь судового збору, суд першої інстанції виходив з необхідності стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., які ОСОБА_2 поніс за вимогу стягнути з відповідача невиплачену суму орендної плати, а відповідач виплатив орендну плату тільки після звернення позивача до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача.

Аналогічні положення містить п.38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах".

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 сплатив судовий збір у сумі 487,20 грн. за позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі та розірвання договору оренди.

У зв'язку з тим, що відповідачем ТОВ "Степове" під час розгляду справи було виплачено позивачу заборгованість по орендній платі за 2014 рік за договором від 14.07.2008 року, 27.02.2015 року представник позивача звернулася до суду із заявою про зменшення позовних вимог та відмову від вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі.

Однак, у зв'язку з тим, що судом першої інстанції відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди, з урахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на його користь підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн. за позовну вимогу про стягнення заборгованості по орендній платі, від якої він відмовився у зв'язку з задоволенням її відповідачем після пред'явлення позову.

Інші порушення норм процесуального права, на які посилається представник позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи та, відповідно до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять підстав для її задоволення

Рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. За таких обставин апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: