Номер провадження: 22-ц/785/1239/15
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Фальчука В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі відділення "Одеська регіональна дирекція" Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", за участю третіх осіб - ОСОБА_3, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про припинення іпотечного договору за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі відділення "Одеська регіональна дирекція" Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

05.06.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ВАТ "ВТБ Банк" в особі Одеської філії ВАТ "ВТБ Банк", за участю третіх осіб - ОСОБА_3, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, уточнивши який просив визнати іпотечний договір від 02 квітня 2008 року, укладений між ним та ВАТ "ВТБ Банк", посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2771, таким, що припинив свою дію з 30 жовтня 2008 року, а також визначити, що рішення суду є підставою для вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку та запису щодо заборони відчуження будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки, площею 0, 0221 га, за вказаною адресою і належать йому на праві власності.

Позов обґрунтував тим, що 13.03.2008 року між ВАТ "ВТБ Банк" та ОСОБА_3 укладена Генеральна угода №25, згідно якої Банк зобов'язався надавати позичальнику кредитні кошти у розмірі 3 000 000,00 дол. США.

На виконання даної угоди 13 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №13.51-25/08- СК, за яким останній отримав кредитні кошти в розмірі 290 000,00 дол. США зі строком їх повернення до 10 березня 2015 року та зі сплатою 14,5 % річних користування кредитними коштами.

02 квітня 2008 року з метою забезпечення ОСОБА_3 в повному обсязі своїх зобов'язань перед Банком за Генеральною угодою №25 від 13 березня 2008 року та будь-якими додатковими угодами до неї, та кредитними договорами, що укладені або будуть укладені в межах та на її підставі між ним та ВАТ "ВТБ Банк" був укладений іпотечний договір, за умовами якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок та земельна ділянка, площею 0,0221 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і належать йому на праві власності.

30 жовтня 2008 року Банком та ОСОБА_3, без його згоди, як майнового поручителя, було змінено процентну ставку з 14,5 % до 18,0 % за кредитним договором № 13.51-25/08-СК, чим збільшено обсяг основного зобов'язання боржника і тим самим збільшено обсяг відповідальності майнового поручителя, що є підставою для припинення поруки відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України (а.с.2-5,72).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано іпотечний договір від 02 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ "ВТБ Банк",посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2771, таким, що припинив свою дію з 30 жовтня 2008 року.

Після набрання рішенням законної сили, воно є підставою для вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку та запису щодо заборони відчуження будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та щодо земельної ділянки, площею 0, 0221 га за вказаною адресою і належать на праві власності ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ПАТ "ВТБ Банк" в особі відділення "Одеська регіональна дирекція" ПАТ "ВТБ Банк" просить рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Будучи належним чином сповіщеними, ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Через канцелярію суду 21.01.2015 року від представника ОСОБА_5 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою. Дане клопотання колегією залишено без задоволення з урахуванням вимог ч.1 ст.303-1 та ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, який виклав зміст рішення, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду 1-ої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі права рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2008 року між ВАТ "ВТБ Банк" (назва якого 16.07.2010 року змінена на ПАТ "ВТБ Банк" (далі - Банк) та ОСОБА_3 було укладено Генеральну угоду №25. Відповідно до умов даної Генеральної угоди Банк зобов'язався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку та умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених в рамках цієї Угоди і які є її невід`ємними частинами (п.1.1 Генеральної Угоди).

Загальний розмір позичкової заборгованості за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суму, еквівалентної 3 000000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту (п.1.2. вказаної Угоди). Термін дії Угоди встановлено до 13 березня 2018 року (а.с.8; 38звор.).

На підставі вищевказаної Генеральної угоди між позичальником ОСОБА_3 та Банком був укладений кредитний договір №13.51-25/08-СК від 13.03.2008 року, згідно умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 290 000,00 дол. США терміном до 10 березня 2015 року, з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 18 % річних (з урахуванням положень додаткових угод №1 від 30.10.2008 року, №2 від 10.06.2009 року, №3 від 16.07.2009 року до вказаного кредитного договору). Факт надання кредитних коштів за даним кредитним договором підтверджується меморіальним ордером №ТR7297.1 від 13 березня 2008 року (а.с.9-13; 19; 62; 63; 65).

Пунктами 2.1 та 9.2 вказаного кредитного договору встановлено, що він є невід`ємною частиною Генеральної угоди №25 від 13 березня 2008 року та кредит надається на підставі даної угоди.

Невід`ємною частиною кредитного договору є також Додаткова угода №1 від 30.10.2008 року, про що зазначено в п.4 вказаної Додаткової угоди.

02.04.2008 року між ВАТ "ВТБ Банк" та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 2771. Згідно вказаного договору в іпотеку Банку майновим поручителем передано будинок та земельну ділянку, на якій він знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22-25).

За умовами п.п. 1.1, 1.2 Іпотечного договору, договір був укладений позивачем для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за Генеральною угодою №25 від 13 березня 2008 року та будь-якими додатковими до неї, у тому числі які збільшують основне зобов'язання та кредитними договорами, що укладені в межах та на її підставі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд 1-ої інстанції виходив з того, що Банк без його згоди, як майнового поручителя за кредитним договором 30.10.2008 року збільшив обсяг його відповідальності, оскільки додатковою угодою №1 до кредитного договору від 13 березня 2008 року змінена процентна ставка з 14.5% до 18 % за кредитним договором №13.51-25/08-СК.

При розгляді спору по суті, суд керувався вимогами ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; ст.ст. 15, 16, 553, ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України; ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"; умовами кредитного та іпотечного договорів; роз'ясненнями, викладеними в п.5 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" та відповідними нормами цивільно-процесуального законодавства.

Між тим, з такими висновками суду колегія погодитись не може.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України визначені види забезпечення виконання зобов'язання, серед яких як самостійні види вказані такі види забезпечення, як порука та застава.

За умовами ч.ч.1, 3 ст.575 ЦК України, іпотека є окремим видом застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правило про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Окремим законом, який регулює відносини, що виникають у зв'язку із заставою нерухомого майна є Закон України "Про іпотеку".

Колегія вважає, що відносини, які виникли між сторонами регулюються параграфом 6 Застава глави 49 Цивільного Кодексу України, спеціальним Законом "Про іпотеку" та загальними положеннями про забезпечення виконання зобов'язання і на них не розповсюджуються положення норм цивільного кодексу стосовно поруки (ст.ст.553-559 ЦК України). Тому посилення суду 1-ої інстанції на припинення Іпотечного договору відповідно до ст.559 ЦК України є безпідставними.

Це також відповідає позиції Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в п.23 Постанови від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин".

Крім того, припинення іпотеки передбачено ст.17 Закону України "Про іпотеку". Вказаною нормою права визначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем право власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її, а також з інших підстав передбаченим цим законом.

Припинення іпотечного договору з підстав збільшення обсягу відповідальності іпотекодержателя за основним зобов'язанням, Законом України "Про іпотеку" не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія вважає, що висновки суду 1-ої інстанції щодо припинення іпотечного договору з посиленням на норму чинного законодавства, що регулюють інший самостійний вид забезпечення, як порука, суперечать Закону України "Про іпотеку".

Доводи позивача про те, що без його згоди, як майнового поручителя, була підвищена відсоткова ставка з 14,5 % до 18%, колегією до уваги не приймаються, оскільки іпотечний договір, підписаний позивачем, укладений для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за Генеральною угодою №25 від 13 березня 2008 року та будь-якими додатковими до неї, у тому числі які збільшують основне зобов'язання та кредитними договорами, що укладені в межах та на її підставі (п.п. 1.1 та 1.2 Іпотечного договору).

Викладені умови Іпотечного договору в судовому порядку недійсними не визнавались, є чинними та обов'язковими для виконання сторонами.

Посилання позивача на те, що основне зобов'язання, яке забезпечене іпотекою, було припинено на підставі ст.604 ЦК України, оскільки за домовленістю сторін була прийнята додаткова угода №1 від 30.10.2008 року, згідно з якою відбулася заміна процентної ставки з 14,5% до 18 % річних, тобто відбулась новація, колегією до уваги не приймаються.

Дійсно, відповідно до ч.2 ст.604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Між тим, укладення сторонами кредитного договору додаткової угоди не має необхідних ознак новації боргу, встановлених вказаною нормою права і свідчить виключно про зміну умов кредитного договору згідно з ч. 1 ст.651 ЦК України, а не про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням.

Вказаною додатковою угодою було змінено виключно одну із умов основного зобов'язання кредитного договору - відсоткову ставку за користування кредитними коштами, що не є заміною первісного зобов'язання.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права та відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення - про відмову ОСОБА_2 в позові.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі відділення "Одеська регіональна дирекція" Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі відділення "Одеська регіональна дирекція" Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", за участю третіх осіб - ОСОБА_3, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про припинення іпотечного договору відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області: Л.Л.Троїцька

О.М.Таварткіладзе

В.П.Фальчук