У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: Долинська районна державна адміністрація Кіровоградської області, державний нотаріус Долинської державної нотаріальної контори Величко Сергій Олександрович, про визнання іпотечного договору недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 в інтересах малолітнього онука - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 2002 року його онук постійно проживав у будинку АДРЕСА_1 зі своїми батьками: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 13 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, для забезпечення виконання якого позичальник передав у іпотеку банку належний йому на праві власності зазначений житловий будинок, про що йому стало відомо з вимоги банку від 9 січня 2013 року про виселення. Згода органу опіки та піклування на укладення договору про передачу в іпотеку житлового будинку, в якому проживав його малолітній онук та син іподекодавця не надавалася.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати іпотечний договір недійсним, оскільки він укладений з порушенням прав малолітньої дитини на житло.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним нотаріально посвідчений 13 липня 2007 року іпотечний договір, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_5 в іпотечному будинку зареєструвався сам та зареєстрував свого сина - ОСОБА_4, лише 22 квітня 2011 року, тобто після укладення іпотечного договору, тому на час укладення договору права дитини порушені не були.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що малолітній син, ОСОБА_4, на час укладення іпотечного договору, проживав у житловому будинку разом з батьком, ОСОБА_5, що свідчить про його право користування цим будинком та є підставою для визнання такого договору недійсним у зв'язку з невиконанням вимог закону щодо отримання згоди органу опіки та піклування. Також апеляційний суд зазначив, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про такий договір йому стало відомо у лютому 2013 року з вимоги банка по виселення.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 12 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 111 775 грн на строк до 11 липня 2017 року зі сплатою 14,04 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 липня 2007 року з ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано належний позичальнику на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно зі ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_110/ed_2011_06_16/pravo1/T012402.html?pravo=1> передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Разом із тим апеляційний суд не надав належної правової оцінки положенням п. 14.7, п. 23 договору іпотеки, в яких іпотекодавець зазначає, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі ті, що не зареєстровані в установленному законом порядку, на час підписання іпотечного договору жилий будинок, що передається в іпотеку, вільний від будь-яких речей домашньої обстановки та вжитку, будь-які особи, в тому числі неповнолітні та малолітні діти, у ньому не зареєстровані, не проживали та не проживають. Письмову згоду на передачу майна в іпотеку надала дружина іпотекодавця - ОСОБА_6

Також, взявши до уваги як письмовий доказ довідку голови вуличного комітету щодо проживання ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 з листопада 2002 року без реєстрації, не врахував, що голова вуличного комітету не є особою, яка б мала законні повноваження на підтвердження проживання будь-якої особи, зокрема, довідка видана за період, коли вуличного комітету ще не існувало. Крім того, цей доказ мав бути оцінений у сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК України).

При цьому поза увагою апеляційного суду залишилась довідка виконавчого комітету Долинської міської ради Кіровоградської області від 12 липня 2007 року за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрованих осіб немає, на підставі якої ОСОБА_5 отримав кредит і яка була додана до іпотечного договору.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи та не з'ясував адресу проживання малолітнього ОСОБА_4 на момент видачі довідки від 12 липня 2007 року.

Також судом установлено, що рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 25 вересня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2013 року виселено зі спірного будинку його мешканців.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Отже, апеляційний суд не звернув уваги на положення ч. 2 ст. 223 ЦПК України, не перевірив чи не встановлено у зазначених судових рішеннях факти і правовідносини, що стосуються даного позову та які пояснення надавались сторонами.

За таких обставин рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик