Справа № 2-79/11
Провадження № 22-ц/779/300/2015
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Вакарук В.М.,

секретаря Гавриляк Є.М.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, усунення перешкод в користуванні нею, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, усунення перешкод в користуванні нею, відшкодування моральної шкоди.

Апелянтка вважає, що приймаючи рішення суд дійшов до неправильного висновку. Не прийняв до уваги ті документи які були наявні у справі як докази володіння спірними земельними ділянками, зокрема, державні акти на право приватної власності на цю землю.

Також вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, вказав що Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЕ №851514 від 13.03.2008 року та саме рішення Коломийської міської ради про передачу їй у власність земельної ділянки є незаконним та сумнівним. Суд не вправі був вказувати на факт недійсності рішення органу місцевого самоврядування та Державного акту на право власності на землю, якщо жодною із сторін в ході розгляду справи не заявлено позовних вимог щодо визнання незаконним рішення та Державного акту на право власності на землю.

Рішенням Коломийської міської ради 03-20/2007 від 15.08.2007 року їй була надана у власність земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення їй було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЕ №851514 від 13.03.2008 року. Також було проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. Тому вона належним чином набула право власності на зазначену земельну ділянку.

Згідно висновку проведеної судової земельно-технічної експертизи від 27.03.2014 року, встановлено, що фактичний розмір, фактичні лінійні розміри земельної ділянки, яка належить на праві власності відповідачу не відповідає фактичним розмірам, фактичним лінійним розмірам земельної ділянки зазначеної в державному акті на право приватної власності на землю серії ІФ № 17-2-005-662 від 01.12.1994 року. Також згідно висновку вбачається, що фактичний розмір, фактичні лінії розміри земельної ділянки, яка належить їй на право власності не відповідає фактичним розмірам, фактичним лінійним розмірам земельної ділянки зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ЯЕ №851514 від 13.03.2008 року, а саме, фактична площа її земельної ділянки є на 0,0025 га. менша за площу вказану в вище вказаному Державному акті на право приватної власності на землю.

Відповідачем було самовільно побудовано літню кухню на межі земельних ділянок, у зв'язку з чим останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно постанови №52 від 07.08.2006 року. Відповідачем при будівництві літньої кухні і гаража було порушено п. 3.25 ДБН 360-92, так як для обслуговування будівель та здійснення їх поточного ремонту відстань від сусідньої межі ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни слід приймати не менше 1.0 м.

Апелянтка вважає, що відповідачем не було долучено жодного доказу, який би засвідчував дійсність існування спірної споруди, а також не додано жодного правовстановлюючого документа на неї.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким задовольнити у повному обсязі її позовні вимоги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що у позивачки відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 0,10 га., які дали їй право на приватизацію спірної землі по АДРЕСА_1.

Проте, до такого висновку суд прийшов передчасно, без належного з'ясування дійсних обставин справи та перевірки зібраних у справі доказів, тому прийшов до неправильного висновку про відмову у задоволенні всіх позовних вимогах.

Згідно ст. 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 рішенням Коломийської міської ради 03-20/2007 від 15.08.2007 року була надана у власність земельна ділянка площею 0.10 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер :12:004:0016. На підставі вказаного рішення їй було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 851514 від 13.03.2008 року та проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_3 є суміжним землекористувачем та власником домоволодіння АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 рішенням Коломийської міської ради №194 від 15.06.1994 року передано у приватну власність для обслуговування його домоволодіння земельну ділянку площею 0.0651 га. та видано Державний акт на право приватної власності на землю від 01.12.1994 року та проведено державну реєстрацію права власності.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

В суді позивачка стверджувала, що відповідач порушив її права, як власника земельної ділянки, і вчинив перешкоди у користуванні та розпорядженні нею частиною земельної ділянки шляхом зміщення огорожі, що розділяє суміжні земельні ділянки в сторону її земельної ділянки.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 27.03.2014 року встановлено, що фактичний розмір (площа), фактичні лінійні розміри земельної ділянки, яка належить на праві власності відповідачу не відповідає фактичним розмірам (площі), фактичним лінійним розмірам земельної ділянки зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІФ № 17-2-005-662 від 01.12.1994 року. Зокрема, фактична площа земельної ділянки відповідача на 0,0025 га більша за площу вказану в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІФ № 17-2-005-662 від 01.12.1994 року, у зв'язку із чим є зміщена на мою земельну ділянку площею 0,0025 га, а саме, на відстань 0,42 м по довжині межі 52,78 м.

Також висновком експертизи встановлено, що фактичний розмір (площа), фактичні лінійні розміри земельної ділянки, яка належить мені на праві власності не відповідає фактичним розмірам (площі), фактичним лінійним розмірам земельної ділянки зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 851514 від 13.03.2008 року, а саме, фактична площа моєї земельної ділянки є на 0,0025 га менша за площу вказану в Державному акті на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 8515 14 від 13.03.2008 року.

Апеляційний суд встановив, що відповідач не звертався до суду за захистом будь-якого порушеного його права з боку позивачки щодо користування належною йому на праві власності земельною ділянкою. Також у суду першої інстанції не було підстав піддавати сумніву виданий позивачці Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, оскільки таких позовних вимог не заявляв ОСОБА_3

За таких підстав, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо зобов'язання ОСОБА_3 повернути належну ОСОБА_2 самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 0,0025 га. по АДРЕСА_1 та щодо відновлення попереднього стану даної частини земельної ділянки шляхом демонтажу огорожі і встановлення огорожі на межі земельних ділянок по довжині 52,78 м. згідно Державних актів на право приватної власності на землю, виданих на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2, по лінії, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 27.03.2014 року підлягають до задоволення і є доведеними у суді.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В засіданні апеляційного суду оглянуто поданий представником ОСОБА_3 будівельний паспорт на будівництво господарських будівель по АДРЕСА_2. З матеріалів даного будівельного паспорта вбачається, що рішенням Коломийського міськвиконкому від 23 травня 2006 року №142 дозволено ОСОБА_3 перебудову господарської споруди на приватизованій земельній ділянці згідно затвердженої технічної документації. Також міститься схема виносу в натурі господарських будівель, серед яких є і проектна літня кухня загальною площею 49,81 кв.м., яка на даний час побудована і є предметом знесення на вимогу позивачки, як самочинне будівництво.

Представник інспекції архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області в апеляційному суді ствердив, що за наявності у відповідача документів на господарську споруду, ним тільки не отримано у інспекції дозволу на початок виконання будівельних робіт по спорудженню літньої кухні, за що на нього було накладено адміністративне стягнення (а.с.147 т.1). На його думку, вести мову про знесення такої споруди як самочинної є передчасно, оскільки на даний час згідно чинного законодавства ОСОБА_3 має право на звернення в інспекцію архбудконтролю з метою узаконення її.

Апеляційним судом встановлено, що спірна літня кухня побудована на належній відповідачу земельній ділянці, яка була відведена для її будівництва на підставі рішення органу місцевого самоврядування, який дає право на виконання таких робіт відповідно до затвердженого проекту. У суду відсутні дані про порушення відповідачем будівельних норм і правил при спорудженні літньої кухні, які можна вважати істотними. Таких даних не подано позивачем і такий висновок у даній справі не зроблено відповідним архітектурно-будівельним органом. Тому суд вважає вимоги про знесення такої літньої кухні, як самочинно побудованої, не доведеними у суді та передчасно заявленими і у їх задоволенні слід відмовити.

Не заслуговують на увагу та є не доведеними у суді і вимоги про стягнення на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., оскільки об'єктивних та належних доказів щодо перенесених нею моральних страждань чи фізичного болю, відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, нею суду не подано.

Відповідно до частки задоволених позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судові витрати та витрати на проведення судової експертизи.

При цьому витрати на правову допомогу адвоката відповідно до ст. 84 ЦПК України слід задовольнити частково у розмірі 2000 грн., оскільки ним не надано доказів про виконання робіт згідно акту на суму 5600 грн. з огляду на те, що у матеріалах справи містяться дані про участь у справі адвоката з травня 2014 року.

Керуючись ст.ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 грудня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 повернути належну ОСОБА_2 самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 0,0025 га. по АДРЕСА_1 та відновити попередній стан даної частини земельної ділянки шляхом демонтажу огорожі та встановити огорожу на межі земельних ділянок по довжині 52,78 м. згідно Державних актів на право приватної власності на землю, виданих на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2, по лінії, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 27.03.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3234,09 грн. витрат на проведення судової земельно-технічної експертизи, 175,80 грн. оплаченого судового збору та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

В.М.Вакарук