Справа № 344/605/15-ц
Провадження № 2/344/1817/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка також діє в інтересі малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, прокуратури м. Івано-Франківськ про визнання права користування житлом, примусове вселення, -

ВСТАНОВИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернулась ОСОБА_1, яка також діє в інтересі малолітньої ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання права користування житлом, примусове вселення. В позові вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та відповідача народилась донька ОСОБА_2 з осені 2009 р. по листопад 2013 р. позивачі проживали з відповідачем в квартирі АДРЕСА_1. У листопаді 2013 року відповідач придбав квартиру АДРЕСА_2, в якій проживали позивачі та відповідач. Однак у зв`язку із конфліктами, які вчиняв відповідач і погрозами вигнати із квартири позивачка була змушена тимчасово виїхати із спірної квартири. Надалі відповідач перешкоджав у поверненні у квартиру та проживанні в ній.

Усі учасники подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_2 записані позивач та відповідач.

Відповідно до довідки №02-02/5959 в спірній квартирі зареєстровані відповідач та ОСОБА_2

Відповідач подав суду нотаріально посвідчену заяву, в якій визнав позов та просив розглянути справу без його участі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (п. 4 ст. 3 СК України).

Таким чином, проживаючи в конкубінаті позивач та відповідач пов`язані спільним побутом, спільно проживали, внаслідок цього мають взаємні майнові права і обов`язки; у зв`язку з народженням у позивача та відповідачки спільної дитини між дитиною та сторонами створено сім`ю; сторони мають особисті немайнові та майнові права і обов`язки щодо дитини. Отже, відповідно до ст. 3 СК України сторони створили сім`ю.

Відповідно до п. 1 ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до ч. 3 п. 2 ст. 3 СК України дитина за будь-яких обставин, незалежно від місця проживання, належить до сім`ї своїх батьків.

Відповідно до п. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

В свою чергу відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, позивачі не можуть бути позбавлені права користування спірним житлом.

Зазначений висновок підтверджується також положенням п. 8 ст. 7 СК України, відповідно до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Разом з цим відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В свою чергу в ч. 1 ст. 156 ЖК України вказано, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом.

Крім зазначеного, відповідно до п. 2 ст. 59 СК України при розпорядженні своїм майном позивач зобов'язаний враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачів спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Необхідно особливо відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (за заявою No 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення речового права.

Відповідно до п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI).

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.04 р. в справі Прокопович проти Росії, № 58255/00, встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його статусу, є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Доказів та арґументів на спростування висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні суду сторони суду не надали.

Відповідно до зазначеного суд, -

УХВАЛИВ:

позов задовольнити;

визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право на користування квартирою АДРЕСА_2 та вселити їх у вказану квартиру;

зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський