Справа № 340/411/14-ц
Провадження № 22-ц/779/884/2015
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р. І.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю представника позивача Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку та стягнення судових витрат за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

28.05.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку та стягнення судових витрат.

Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2015 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 19.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №IFVWGА, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 53137,50 грн. строком до 19.03.2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між банком та відповідачем 20.03.2008 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав у іпотеку житловий будинок загальною площею 158,80 кв.м, житловою площею 46,60 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1

Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач ОСОБА_3 їх не виконав, у зв'язку з чим за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний йому житловий будинок. Після прийняття вказаного рішення відповідачі, не зважаючи на письмову вимогу банку, надіслану в установленому порядку, добровільно житловий будинок не звільнили. У зв'язку з чим позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Вирішено виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із житлового будинку (предмету іпотеки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не з'ясував, які правовідносини склалися між позивачем та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не перевірив чи звертався банк до цих відповідачів з вимогою про виселення, не встановив чи мають дані особи інше житло.

Також апелянт зазначає, що судом неправильно застосовано норми ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки 22.09.2011 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та позичальниками», яким до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» внесено зміни. До набрання чинності вищевказаним законом дана стаття не передбачала, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Більше того, в п. 2 перехідних положень цього закону зазначено, що цей закон не розповсюджується на кредитні договори, які були укладені до 22.09.2011 року, а його договір укладений з банком у 2008 році.

Крім того, апелянт стверджує, що з вимогою про виселення ПАТ КБ «ПриватБанк» уже звертався і рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014 року в задоволенні такої вимоги йому було відмовлено.

З цих підстав апелянт просить заочне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

У засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги не визнала, рішення суду першої інстанції вважала законним і обґрунтованим.

Апелянт, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 20.03.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», в подальшому назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №IFVWGА, відповідно до якого банк надав позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 20.03.2008 року по 19.03.2013 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 53137,50 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2 даного договору (а.с. 9-13).

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між сторонами 20.03.2008 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 надав у іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1671 га, що знаходиться в смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області та належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Верховинською селищною радою Верховинського району Івано-Франківської області 25.06.2001 року, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 158,80 кв.м, житловою площею 46,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області 06.12.2007 року, на підставі рішення №40 від 16.10.2007 року, зареєстрованого Коломийським МБТІ Івано-Франківської області за №21318097,номер запису 1087 в книзі 11 (а.с. 14-19).

Також встановлено, що незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання відповідач ОСОБА_3 належним чином їх не виконував, у зв'язку з чим рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014 року було частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFVWGА від 20.03.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, в розмірі 70728,17 грн. звернуто стягнення на вищевказаний предмет іпотеки (а.с. 20-26).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.04.2014 року рішення місцевого суду змінено в частині способу звернення стягнення на предмет іпотеки та розміру заборгованості. У решті рішення місцевого суду залишено без змін (а.с. 93-100).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.07.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6 відхилено, а рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014 року в частині, що не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2014 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - залишено без змін (а.с. 101-104).

18.03.2014 року банк направив на адресу ОСОБА_3 листа з посиланням на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та з вимогою добровільного звільнення в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги ним та всіма зареєстрованими особами житлового будинку, який є предметом іпотеки (а.с. 27).

За даними довідки, виданої виконавчим комітетом Верховинської селищної ради 01.07.2014 року, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає його власник ОСОБА_3, а також проживає без реєстрації ОСОБА_4 та зареєстрований, але не проживає на даний час, ОСОБА_5 (а.с. 48).

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами добровільно не виконано вимоги листа ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 від 18.03.2014 року з посиланням на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та з вимогою добровільного звільнення в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги ним та всіма зареєстрованими особами житлового будинку, який є предметом іпотеки, що в силу ст. 40 Закону України «Про іпотеку» є підставою для їх примусового виселення в судовому порядку.

Однак погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Правовою нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Встановивши, що предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 20.03.2008 року, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 158,80 кв. м, житловою площею 46,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області 06.12.2007 року, а, отже, придбаний ним не за рахунок кредитних коштів і такі надавалися позичальникові ОСОБА_3 на споживчі цілі, висновок суду першої інстанції про підставність позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення є неправильним.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в силу дії п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення. А тому рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. По суті встановленого в апеляційній інстанції слід ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Ясеновенко Л.В.