Справа № 203/384/15-ц
Провадження № 2/0203/455/2015
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Цекместрук Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Кіровський районний відділ Державної міграційної служби в м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, про визнання таким, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року позивач предявив через суд зазначений позов до відповідачів на предмет захисту свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 з підстав того, що він з дружиною ОСОБА_6 несе тягар обовязків з утримання майна та оплати комунальних послуг також і за проживання відповідачів, їх онуків, які зареєстровані у квартирі, проте вже тривалий час - з 2002 року, останні проживають в Канаді та повертатися до України не мають наміру, речей в квартирі не мають, тому позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою №287 по пр. Кірова, 59 у м. Дніпропетровську.

Позивач, представник позивача та третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав та в подальшому клопотали про розгляд справи у їх відсутності.

Треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, представника не направили та у поданих заявах клопотали про розгляд справи у їх відсутності, не заперечуючи проти задоволення позову.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, у поданих заявах позов визнали в повному обсязі та клопотали про розгляд справи у їх відсутності.

Третя особа Кіровський РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, свого представника не направив, у поданій суду заяві клопотав про розгляд справи у їх відсутності з ухваленням рішення відповідно до вимог закону, що у відповідності зі ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, позивача та третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи позовної заяви в межах заявлених вимог, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 з 18 грудня 2014 року належить ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виробничим обєднанням «Південний машинобудівний завод» 28 жовтня 2993 року на підставі розпорядження від 28 жовтня 1993 року №1347 по 1/5 частині кожному, а ОСОБА_4 ще 1/5 частина належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 18 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі № 2482, за яким ОСОБА_2 продав належну йому 1/5 частину квартиру ОСОБА_4 (а.с.8, 42, 43), що узгоджується з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 16 лютого 2015 року (а.с. 46).

Як вбачається з довідки КП «Житлове господарство Кіровського району м. Дніпропетровська» від 05 січня 2015 року №33 в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10), що узгоджується з даними Кіровського РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у квартирі щонайменше з 2002 року, про що зазначили у поданих заявах та оформлених 24 листопада 2014 року довіреностях, посвідчених консулом Генерального Консульства України в м. Торонто, якою уповноважили позивача на вчинення дій зі зняття їх з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_2 (а.с.15, 16, 17, 18).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 після відчуження належної йому 1/5 частини квартири АДРЕСА_2 18 грудня 2014 року, залишаючись безпідставно зареєстрованим у належній на праві власності позивачу квартирі, створює йому перешкоди у здійсненні прав власника, в тому числі, в майновому утриманні житла, за користування яким позивач несе витрати і за відповідача, тому права позивача за ст. 16 ЦК України підлягають захисту в судовому порядку з ухваленням рішення про визнання усунення позивачу перешкод у користуванні власністю та визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом.

В свою чергу відповідач ОСОБА_3, будучи зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_6 як член сімї власників ОСОБА_4, ОСОБА_7 їх син, з народження, тобто з 03 листопада 1994 року, що обєктивно узгоджується з даними довідки ОСОБА_9, УДМС України в Дніпропетровській області від 16 лютого 2015 року, набуваючи прав користування житлом в квартирі приватного житлового фонду згідно з ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР.

Оскільки іншого відповідачем ОСОБА_3 не доведено, то за встановлених судом обставин підстави для користування спірною квартирою згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача ОСОБА_3 відсутні, а тому належить визнати, що мало місце користування житлом не зобовязальне позадоговірне, а на обмеженому речовому праві особистого сервітуту відповідно до ст. 405 ЦК України з наслідками, передбаченими ч. 4 ст. 156 і ст.ст. 157, 162 ЖК УРСР.

Відтак, оскільки відповідач ОСОБА_3 відсутній у спірній квартирі більше одного року, що ним визнано у поданій суду заяві, і не користується нею, хоч обєктивно має таку можливість та перешкоди у доступі йому не чинились, то суд дійшов висновку, що сервітут ним не використовується без поважних причин більше строку його збереження за особою, на підставі чого згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України сервітут відповідача припинився, а відповідача по суду належить визнати таким, який втратив право користування спірним будинком відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України внаслідок задавненості користування.

В порядку розподілу судових витрат згідно зі ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідачів в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 174, 209, 214, 215, 218, 88, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_8, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_8, визнати такими, які втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4 зі зняттям їх з реєстрації за цим місцем проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір по 121,80 грн. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Колесніченко