Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що вона проживає у с. Грушів Іваничівського району та має підсобне господарство. У селі було встановлено порядок випасу рогатої великої худоби на пасовищі та існувала усна домовленість між мешканцями села про чергування. 14 травня 2013 року стадо корів випасала ОСОБА_4 разом із дочкою ОСОБА_5 Після повернення корів ввечері додому позивач своєї корови у стаді не виявила. Після пошуків корова була знайдена у меліоративному рові ще живою, але через деякий час загинула. Зазначала, що згідно існуючої домовленості пастухи несуть особисту відповідальність за випас корів та повернення їх у належному стані. Оскільки відповідачі у добровільному порядку не відшкодовують завдані збитки, просила суд зобов'язати відповідачів повернути їй аналогічну корову відповідно до паспорту та ветеринарної карти та стягнути з відповідачів на її користь 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 4 лютого 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вини відповідачів у загибелі належної їй корови, а тому підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди відсутні.

Проте погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що мешканці с. Грушів Іваничівського району Волинської області домовились між собою про встановлення чергування по випасанню належної їм великої рогатої худоби на місцевому пасовищі, тобто існувала колективна угода про спільний випас худоби, згідно якої сім'я (господарство) відповідно до черги повинна відпасти колективну худобу стільки днів, скільки належних їй голів великої рогатої худоби пасеться у стаді, а власники худоби повинні сприяти у випасі шляхом припасання у перші дні випасу, випроводжати свою худобу на випас та зустрічати її з випасу.

Відповідно до встановленого графіку відповідачі 14 травня 2013 року здійснювали випас великої рогатої худоби, у тому числі двох корів позивачки.

Як вбачається із показань свідка - сільського голови ОСОБА_6, між жителями двох вулиць с. Грушів існує домовленість про спільний випас худоби на березі. Це природнє пасовище, однак з певними недоліками: воно неогороджене і потребує меліоративних робіт.

Належність позивачу на праві власності двох корів підтверджується ветеринарними картками та паспортами великої рогатої худоби (а.с.52-59).

Установлено також, що 14 травня 2013 року після повернення корів з пасовища було виявлено, що одна із належних ОСОБА_3 корів не повернулася. Корову знайшли в межовому рові, який розділяє територію с. Грушів та с. Трубки. Відповідно до показань допитаних в судовому засіданні свідків води в рову фактично не було. Свідки зазначали, що корова була невеликого розміру, ослаблена і тому не могла сама вибратися із рова. Під час надання допомоги корові у неї випала вся задня частина, що свідчило про те, що корова здихає. Після того як корову конем витягнули з рова, вона вже не подавала ознак життя.

Судами також установлено, що ветеринарний лікар позивачем не викликався і розтин корови та відповідні аналізи для встановлення причин її загибелі не проводилися.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1166> майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Застосувавши до спірних правовідносин ст. ст. 1166, 1167 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1166>, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що зазначені норми закону регулюють деліктні відносини, у той час як між сторонами виникли договірні правовідносини.

Як установлено судами, мешканці села, у тому числі і сторони, мали домовленість про спільне випасання корів, тобто фактично між сторонами існували договірні правовідносини щодо спільної діяльності.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 611, ст. 623 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Згідно з положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 10, 212-215 ЦПК України обставини справи з'ясував не повно, не встановив які правовідносини виникли між сторонами з приводу спільного випасання худоби та не застосував до них норму права, яка підлягає застосуванню; не врахував, що спірні правовідносини щодо спільного випасання худоби фактично є договірними та не з'ясував чи передбачалась договором відповідальність за заподіяння майнової і моральної шкоди, не встановив які підстави такої відповідальності; не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив позивачеві її право змінити підстави позову та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд всупереч ст. ст. 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін