АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
-------------------------------------------------------
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Качана В.Я., Барановської Л.В.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів,

встановила:

у березні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про зміну розміру аліментів, встановлених рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 травня 2007р. на користь відповідача на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, з ј частини всіх видів доходів до 500грн. щомісячно, починаючи з 14 березня 2014р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що у нього значно змінився матеріальний стан, так як він не працює, отримав 5 лютого 2014р. травму, тому потребує тривалого лікування і це є перешкодою для влаштування на роботу, утримує батьків, що унеможливлює виплату аліментів у розмірі ј частини середньої заробітної плати по м. Києву, яку він ніколи не отримував.

Заочним рішенням суду від 22 вересня 2014р. позов задоволено.

Ухвалою суду від 9 грудня 2014р. заява відповідача про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на неврахування судом всіх обставин справи, що їх старший син хворіє на шизофренію, є інвалідом 2 групи, потребує постійного догляду, що молодший неповнолітній син також страждає на шизофренію, потребує постійного догляду та лікування, що відповідач звільняється з роботи за власним бажанням, хоча має заборгованість із сплати аліментів. Також апелянт посилається на те, що суд не звернув увагу на ту обставину, що відповідач, який не має доходу, має можливість знімати житло та утримувати своїх батьків.

Крім того, апелянт зазначає, що встановлення строку зменшення розміру аліментів з моменту пред'явлення позову до суду суперечить нормам матеріального права.

Колегія суддів,заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, проте, не заперечувала проти зміни дати, з якої підлягає зменшенню розмір аліментів, на дату ухвалення рішення суду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1341/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лозинська М.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Солом'янсько-

- 2 -

го районного суду м. Києва від 14 травня 2007р. з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, у розмірі ј частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 22 травня 2007р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із значного погіршення матеріального стану позивача, відсутності у нього стабільної роботи та погіршення його стану здоров'я.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Отже, значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

З наданої суду копії трудової книжки позивача вбачається, що починаючи з червня 2012р. позивач припиняв трудові стосунки за власним бажанням.

Так, 11 червня 2012р. позивач звільнився з ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Влаштувавшись на роботу до вищого навчального закладу 19 лютого 2013р., 3 липня 2013р. позивач звільнився за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Також позивач звільнився за власним бажанням із Національної бібліотеки імені Вернадського 31 грудня 2013р., куди влаштувався на роботу 1 листопада 2013р. (с.с.15-17).

На думку колегії суддів, вказані дії позивача, який зобов'язаний сплачувати аліменти на неповнолітнього сина, направлені на штучне погіршення свого матеріального становища.

Крім того, у підтвердження погіршення свого здоров'я, позивачем суду була надана довідка про отримання консультації у лікарні з приводу перелому руки, проте, суду не надано медичних документів, які б підтверджували, що у зв'язку із отриманою травмою позивач позбавлений можливості працювати, а його лікування є тривалим і потребує значних витрат, що може бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Також позивачем не надано належних документів, які б підтверджували, що його

- 3 -

батьки перебувають на його утриманні.

Вирішуючи даний спір, суд повинен враховувати, що застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей, зокрема, стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів».

Так, з наданих відповідачем суду першої інстанції медичних документів вбачається, що неповнолітній син сторін ОСОБА_2 страждає на шизофренію, двічі на рік і тривалий час перебуває на стаціонарному лікуванні, є дитиною-інвалідом, потребує догляду, тому відповідно до положень ст. 182 СК України суд повинен був, вирішуючи даний спір, врахувати стан здоров'я дитини і його потребу у матеріальній допомозі.

Проте, на вказані обставини не звернув уваги суд першої інстанції, не оцінив надані позивачем та відповідачем докази у їх сукупності і прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів, які повинен сплачувати позивач на свого неповнолітнього, хворого сина.

Колегія суддів вважає, що отримання відповідачем соціальної допомоги на дитину-інваліда та надбавки на догляд, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки це не передбачено нормами матеріального права.

Крім того, колегія суддів враховує, що сторони мають сина ОСОБА_6, 1983р. народження, який також страждає на психічну хворобу, є інвалідом другої групи та потребує стороннього догляду (с.с.95), який здійснює відповідач, тому доводи позивача та його представника про те, що відповідач за власним бажанням не працює протягом тривалого часу, є безпідставними.

Також правомірними є доводи апелянта про безпідставність застосування судом до даних правовідносин норми статті 191 СК України та встановлення строку сплати аліментів у новому розмірі з дня пред'явлення позову до суду.

Суд першої інстанції не врахував роз'яснення, надані у п. 23 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, згідно яких у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам, а також допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також колегією суддів враховано, що строк виплати аліментів закінчується 26 лютого 2015р.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2014р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: