Номер провадження: 22-ц/785/2355/15
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Заїкін А.П., Доценко Л.І.

При секретарі - Томашевскька К.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 23.12.2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5

- про визнання права особистої приватної власності,

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7

-про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

та за самостійними вимогами третьої особи ОСОБА_8 до ОСОБА_7 та ОСОБА_5

-про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовними вимогами в котрих просив визнати за ним право особистої приватної власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, в м. Одесі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 09.09.2011 року по 08.04.2014 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Під час перебування у шлюбі він уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_9 та придбав ? частину вказаного будинку за 120 000 грн. Посилаючись на те, що спірний будинок був придбаний за його власні кошти, котрі він 27.12.2011 року за договором займу позичив у ОСОБА_8 в сумі 40 000 доларів США просив задовольнити позовні вимоги.

В червні 2014 року ОСОБА_5 звернулась з зустрічними вимогами в котрих просила суд визнати ? частину спірного будинку спільною сумісною власністю сторін, набутою за час шлюбу та визнати за нею право приватної власності на ? його частини. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що спірний будинок

придбаний під час знаходження в зареєстрованому шлюбі за рахунок коштів спільного сімейного бюджету. Договір позики між колишнім чоловіком та його сестрою є фіктивним про який вона нічого не знала , а договір з'явився в результаті спору про поділ майна. Вважає, що ? частину спірного будинку вони купили на свої власні спільні кошти, у ОСОБА_8 їх не позичали, письмової згоди на укладення договору вона не надавала.

В вересні 2014 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в рівних частках 40 000 доларів США та 300 доларів за прострочення виконання договору позики з підстав ст.625 ЦК України.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27.12.2011 року ОСОБА_7 позичив в неї 40 000 доларів США на строк до 15.06.2014 року для придбання спірного будинку. Посилаючись на вимоги ст. 65 СК України позивачка вважає, що ці кошти використані в інтересах сім"ї, а тому боргові зобовязання по поверненню коштів покладаються на відповідачів в рівних частках.

Одночасно посилається на те, що відповідачі не виконали своїх зобов'язань та у визначений строк грошей їй не повернули, просила суд з врахуванням ст.625 ЦК України стягнути з них за період з 16.06.2014 року по 16.09.2014 року 3% річних, що складає-300 доларів США.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2014 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права особистої ї власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право особистої приватної власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, придбану на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер № 1471, вказане домоволодіння складається в цілому з однієї кам'яної будівлі - літ. А, літ. Б - літньої літ. Г - сараю, літ. Е - вбиральні. № 1-6 огородження, І-ІІ мостіння, загальною площею 78.3 кв.м., ю площею - 46.6 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1307 кв.м.. яка знаходиться в фактичному користуванні.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7 НОМЕР_4) 243 грн. 60 коп. судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та його поділ відмовлено.

Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_8 (ІПН НОМЕР_3) 634160 грн., що по курсу НБУ на

22.12.2014 року становить 40 000 доларів боргу, 4756 грн. 20 коп., що по курсу НБУ на 22.12.2014 року становить 300 доларів США 3% річних за прострочення виконання зобов'язання, 3654 грн. судового збору. Всього: 642570 грн. 20 коп.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, яким її, зустрічні вимоги задовольнити, а в решті позовних вимог відмовити та стягнути понесені нею витрати по сплаті судового збору, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що вона не надавала згоду на укладання договору позики, спірний будинок придбаний в період шлюбу, за спільні кошти та частки майна чоловіка та жінки є рівними. Крім того, посилається на фіктивність розписки, відсутність доказів на перерахування ОСОБА_8 40 000 доларів США з карткового рахунку та неможливості укладання договору позики в період її знаходження в м. Києві.

В судове засідання ОСОБА_7 не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином відповідно до вручення поштового відправлення( а.с.162).

Його інтереси представляє ОСОБА_10, на підставі довіреності від 04 листопада 2014 року( а.с.181)

В судове засідання ОСОБА_8 не з'явилась, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином у відповідності до вимог ст.76 ч.5 ЦПК України.(а.с. 62)

Представник ОСОБА_8- ОСОБА_11 пояснила колегії суддів, що судову повістку отримала та ознайомилась з апеляційною скаргою 10.03.2015 року та наполягала на розгляді справи по суті.

В силу ст.305 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, їх інтереси представляють представники за дорученням.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, вислухавши пояснення сторін, що з'явились, перевіривши доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_7 та відмовляючи в зустрічних вимогах, районний суд виходив з того, що ОСОБА_5 не визнала факту, що позика була здійснена в інтересах родини, спірний будинок придбаний за особисті кошти ОСОБА_7 взяті ним в борг в сумі 40 000 доларів США у своєї сестри ОСОБА_8 27.12.2011 року. Крім того вважав,що наявність у відповідачки високого заробітку не свідчить про те, що вона та позивач під час шлюбу змогли

накопити грошей для придбання спірного будинку так як сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі менше 4-х місяців.

Посилаючись на вимоги ст.1049 ЦК України та на те, що правовідносини за договором позики виникли між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 районний суд задовольнив вимоги ОСОБА_8 частково стягнувши суму боргу з врахування ст. 625 ЦК України з ОСОБА_7

Проте повністю з таким висновком погодитись не можна, так як він не відповідає обставинам по справі, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, які є безумовною підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового.

Судом апеляційного суду встановлено, сторони не оспорюють того факту, що з 09.09.2011року по 08.04.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У сторін є неповнолітній син ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1.

28.12.2011 року на ім'я ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу був придбаний ? частина домоволодіння АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер № 1471. Вказане домоволодіння складається в цілому з однієї кам'яної будівлі - літ. А, літ. Б - літньої літ. Г - сараю, літ. Е - вбиральні. № 1-6 огородження, І-ІІ мостіння, загальною площею 78.3 кв.м., ю площею - 46.6 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1307 кв.м.. яка знаходиться в фактичному користуванні.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як відзначає Пленум Верховного Суду України у п. 23 Постанови від 21.12.2007р. № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи вартість спірного майна становить 120 000 грн.

ОСОБА_5 надала до суду довідку про отримання нею доходу за 2011 рік в розмірі 131 492 грн.36 коп.(а.с. 30).

За таких обставин, судження районного суду про те, що наявність у відповідачки високого заробітку не свідчить про те, що вона та позивач під час шлюбу змогли накопити грошей не відповідає обставинам справи, зроблено на підставі припущень, що суперечить п.4 ст.60 ЦПК України.

Посилання на те, що сторони в шлюбі були лише 3 місяці та не могли назбирати грошей на будинок, суперечить фактичним обставинам, так як, сам представник ОСОБА_7 не заперечував того факту, що сторони знайомі більше 10 років наданих 23.12.2014 року у сторін в 2008 році народився син.( а.с.100-103)

Оскільки одним із подружжя в період шлюбу придбано ? частину будинку, то в силу статей 69, 70 СК України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на ? частину спірного будинку будинку.

За таких обставин, судження суду першої інстанції про те, що спірне домоволодіння є особистою власністю ОСОБА_7 не відповідає обставинам по справі та суперечить вимогам ст.60,69,70 СК України та ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що 27.12.2011 року ОСОБА_8 передала в борг ОСОБА_7 40 000 доларів США , про що вони уклали письмовий договір.( а.с.16.)

Ці обставини не спростовуються сторонами договору та у відповідності до ст. 61.ч.1 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Посилання ОСОБА_5 на фіктивність договору позики безпідставні, так як у відповідності до вимог ст.10 ЦПК України позивач повинна довести за допомогою належних та допустимих доказів з урахуванням положень ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини. Таких доказів вона не надала. Крім того,її посилання носять характер припущення, так як в одному випадку вона заявляє про фіктивність договору, а в іншому випадку посилається на безгрошовість позики, тобто на різні правові підстави.

Доводи ОСОБА_5 про відсутність доказів на перерахування ОСОБА_8 40 000 доларів США з карткового рахунку та неможливості

укладання договору позики в період її знаходження в м. Києві не мають правового значення, так як знаходяться за межами з'ясування обставин, які відповідають предмету позовних вимог. Також таких безспірних доказів вона не надала. Натомість колишній її чоловік ОСОБА_7 стверджував, що грошові кошти в сумі 40 000 доларів ним були отримані, надав відповідні докази- письмовий договір, розписку, розрахунки з банку та висновок експертного дослідження про те. що підпис від імені ОСОБА_8 в графі"Займодатель: ОСОБА_8" у договорі займк від 27.12.2011 року виконаний ОСОБА_8.( а.с.173-174).

Судова колегія погоджується з судженням районного суду щодо задоволення позову ОСОБА_8 про стягнення суми позики з ОСОБА_7, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом надана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює.

Разом з тим, судова колегія вважає, що ОСОБА_7 на порушення обов'язку, передбаченого ст.10 ЦПК України, щодо доведення підстав свого позову, не довів тих обставин, що позичені 40 000 доларів США потратив на потреби сім"ї, що саме ці кошти стали спільним майном подружжя, що його колишня дружина знала про цей борг і зобов'язалась його повернути.

Судова колегія критично оцінює судження районного суду про те, що саме ці кошти пішли на придбання будинку так як не спростовані судом пояснення ОСОБА_5 про те, що про письмову боргову розписку їй стало відомо лише після розлучення та спору про майно. Наявний договір купівлі-продажу ? частини будинку ОСОБА_7, в період шлюбу з ОСОБА_5 безспірно не підтверджує, що остання є також позичальником за договором позики позивача з його сестрою.

Відповідно до загальних положень цивільно-процесууального законодавства суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, які врегульовані ці правовідносини.( ст.214 ЦПК України). При цьому факти підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являються предметом позову.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Така правова позиція викладена судовою палатою ВСУ у справі № 163цс12 в якій зазначено, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин висновок суду про те, що отримані ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США були витрачені в інтересах сім'ї не підтверджені відповідними доказами так як з'ясовано що ОСОБА_5 не надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

З врахуванням вищезазначеного та у відповідності до вимог ст.60,70 СК України судова колегія приходить до висновку, що 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1, придбана на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2011 року, що складається в цілому з однієї кам'яної будівлі - літ. А, літ. Б - літньої літ. Г - сараю, літ. Е - вбиральні. № 1-6 огородження, І-ІІ мостіння, загальною площею 78.3 кв.м., ю площею - 46.6 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1307 кв.м.. яка знаходиться в фактичному користуванні набута сторонами за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності, а тому виходячи з принципу рівності часток, частка ОСОБА_5 становить ? її частини.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції помилково вважав спірне домоволодіння об'єктом особистої приватної власності ОСОБА_7, що свідчить про порушення судом вимог ст.212-214 ЦПК України та не врахував вимоги матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, висновок суду не відповідає обставинам справи, а тому у відповідності до вимог ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності, та відмові в зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ з ухваленням нового в цій частині про відмову в позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності, та задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Керуючись ст.ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 23.12.2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності, та відмові в зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ-скасувати.

В позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ задовольнити.

Визнати ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 м. Одесі спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , набутою за час шлюбу.

Визнати за ОСОБА_5 право приватної власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 м. Одесі.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.П.Заїкін

Л.І.Доценко