Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого: судді Максимчук З.М.,

суддів: Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 16 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що дане рішення є незаконним.

Вказує, що суд першої інстанції зазначив, що сам факт включення до складу спільного нажитого майна колишнього подружжя вартості матеріалів та робіт, затрачених на ремонт квартири АДРЕСА_1 в розмірі 39810 грн не може слугувати підставою для виділення позивачу половини цієї суми, оскільки залишилось не розподіленим інше майно сторін, до складу якого входить і вартість матеріалів і робіт, затрачених на ремонт квартири.

Доводить, що суд не надав оцінки тому факту, що квартира АДРЕСА_2 належить і належала відповідачці ОСОБА_2 А зважаючи на те, що матеріали, витрачені на ремонт, а також роботи пов»язані з ним, не можуть бути відділені від квартири відповідачки в натурі, виділити позивачеві його рівну частину майна в цьому випадку можливо виключно шляхом стягнення з відповідача половини вартості ремонту, яку було сплачено подружжям за час перебування в шлюбі.

Стверджує, що судом в рішенні не дано обгрунтування тому, яким чином незавершене будівництво по вул. Гончара, 8 м.Костопіль, що є спільним сумісним майном колишнього

__________________________________________________________________________

Справа № 564/430/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_3

Провадження № 22-ц/787/1086/2015 Суддя-доповідач - ОСОБА_4

подружжя, може завдати стягненню частини коштів, витрачених на ремонт квартири відповідачки, що ніколи не належала та не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Не зазначено в рішенні також обгрунтування того, яким чином стягнення частини коштів, затрачених на ремонт квартири відповідачки (яка є її приватною власністю) вплине на розподіл в натурі іншого спільного сумісного майна колишнього подружжя.

Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19905 гривень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Костопільського районного суду від 28.12.2012 року частки сторін у належному їм спільному майні фактично не були визначені, оскільки житловий будинок сторін в м.Костопіль по вул. Гончара, 8 будівництвом не завершений і в зв»язку з цим спільно нажите майно не розподілене між сторонами. Сам факт включення до складу спільно нажитого майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вартості матеріалів та робіт, затрачених на ремонт квартири АДРЕСА_3 в сумі 39810 грн не може служити підставою для виділення позивачу половини цієї суми, оскільки залишилось неподіленим інше майно сторін, до складу якого входить і вартість матеріалів та робіт, затрачених на ремонт квартири.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що сторони перебували в шлюбі з 28.09.1996 року до 25.06.2008 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що у 2003 році вона отримала у спадок квартиру АДРЕСА_1. У 2004 році в квартирі було зроблено ремонт. У 2011 році проводилася будівельно-технічна експертиза, відповідно до висновку якої вартість ідентифікованих робіт проведених в 2004 році в квартирі по вул.Сидорова, 24/5 в м.Костопіль станом на 12.08.2011 року становить 39810 гривень.

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Покликаючись на ч.2 ст.372 ЦК України, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, просив стягнути з відповідачки 19905 грн, тобто половину вартості матеріалів та робіт, затрачених на ремонт квартири.

В силу ст.60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України).

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 28 грудня 2012 року визнано ОСОБА_2 співвласником будівельних матеріалів, які знаходяться у незавершеному будівництвом житловому будинку за адресою м.Костопіль вул.Гончара, 8, зобов»язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на земельну ділянку по вул. Сонячна, 5 в с. Лісопіль Костопільського району, включено до складу спільно нажитого майна колишнього подружжя диван, меблі в прихожу, пральну машину, телевізор, мікрохвильову піч та вартість матеріалів та робіт, затрачених на ремонт квартири АДРЕСА_3 в сумі 39810 грн, зобов»язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 меблеву стінку 4-секційну, холодильник «Bosh», пилосос та сервіз французький.

Вказане рішення є чинним, в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, встановлені вищевказаним рішенням обставини не потребують доказування при розгляді цієї справи. Проте, на думку колегії суддів, даним рішенням лише включено до складу спільно нажитого майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вартість матеріалів та робіт, затрачених на ремонт квартири АДРЕСА_4 в сумі 39810 грн., а не визнано їх об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, що вартість матеріалів та робіт, затрачених на ремонт квартири в розумінні ст.ст. 60, 61 СК України не є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Необхідно зазначити, що ОСОБА_1 проживав в квартирі відповідачки як член сім'ї і тому зобов'язаний був приймати участь у проведенні ремонту квартири.

Участь члена сім»ї власника у ремонті житла може бути підставою для відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому була не безоплатною і її розмір перевищував обов»язок щодо участі у витратах на утримання будинку, його ремонт, покладений на нього ст.156 ЖК України, адже всі дорослі члени сім»ї мають піклуватися про підтримання житлової квартири, в якій вони проживають на правах членів сім»ї у належному стані, а при перевищенні такого свого обов»язку мають право на відшкодування понесених затрат.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він фактично, покликаючись на ч.2 ст.372 ЦК України, заявляє позовну вимогу про поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а не про стягнення половини вартості матеріалів, затрачених на ремонт квартири АДРЕСА_1, яка (вартість) не визнана об»єктом спільної сумісної власності та не може бути поділена відповідно до ст.71 СК України.

Способи та порядок поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя встановлені ст.71 СК України, за правилами якої таке майно ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному із подружжя, а присудження іншому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Поділ майна полягає в розподілі речей між сторонами в натурі відповідно до їх частки у спільній сумісній власності.

З огляду на викладене вищезазначені позовні вимоги не можуть бути задоволені.

У той же час, за вказаних обставин позивач не позбавлений права заявити вимоги на відшкодування частини витрат, понесених на придбання будівельних матеріалів, та виконання ремонтних робіт у квартирі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів дослідивши всі надані сторонами докази дійшла висновку, що позивач не навів достатніх доказів щодо суми коштів, а саме, що 19905 гривень було витрачено саме ним на придбання матеріалів та виконання робіт, затрачених на ремонт квартири.

Згідно ст. 309 ч.1 п. 3, 4 підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справ та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, а саме за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 квітня 2015 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: М.П.Григоренко

ОСОБА_5