АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження№22ц/790/1438/15 Головуючий 1 інстанції - Онупко М.Ю.
Справа № 641/6667/14-ц Доповідач -Коровін С.Г.
Категорія: - договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: - Коровіна С.Г.

Суддів : - Коваленко І.П.

Довгаль А.П.

При секретарі: - Огарьовій О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 в якому просила визнати недійсними договір позики грошей від 28.05.2010 року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на суму 1 975 000,00 грн. посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 606, розписку до вказаного договору позики грошей, за якою ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 1 975 000,00 грн. для ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 травня 2010 року ОСОБА_6 уклав від її імені з ОСОБА_7 договір позики на суму 1 975 000,00 грн., та видав розписку про отримання від відповідача ОСОБА_7 вказану суму гривень для позивача. За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2011 року, яке набрало законної сили 01.02.2012 року і на цей час не скасовано, на користь ОСОБА_7 з ОСОБА_5 стягнуто суму позики, суму інфляційних нарахувань та пеню за договором позики від 28.05.2010 року. Позивач зазначила, що ніяких грошей відповідач ОСОБА_6 їй не передавав, що встановлено рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.10.2011 року і цим рішенням з ОСОБА_6 на користь позивача стягнуто суму позики за договором позики від 28.05.2010 року, яка зберігалася у нього без достатньої підстави. Вказане рішення набрало законної сили 27.06.2012 року і на цей час не скасоване. Після набрання вказаними рішеннями законної сили позивачу стали відомі обставини, які підтверджують фіктивність договору позики від 28.05.2010 року і розписки про отримання грошової суми ОСОБА_6 від ОСОБА_7 для позивача і з цих дат у неї виникло право на цей позов.

Позивач посилалась на те, що станом на дату подання позову не пропустила термін позовної давності, оскільки обставини фіктивності договору позики встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили в період з 20.12.2011 року по 27.06.2012 року. Та зазначила, що фіктивність договору позики від 28.05.2010 року і розписка до нього підтверджується обставинами, які встановлені рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2011 року і які згідно ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, з тексту довіреності від 27.05.2010 року видно, що ОСОБА_6 мав право укладати договір позики грошей і він, згідно свого повноваження, підписав від імені ОСОБА_5 договір позики грошей від 28.05.2010 року з ОСОБА_7 і розписку про те, що отримав від ОСОБА_7 для ОСОБА_5 1 975 000,00 грн., але як встановлено Московським районним судом м. Харкова, ОСОБА_6 не отримував від ОСОБА_7 гривні для ОСОБА_5, а отримав від нього іноземну валюту.

Договір позики грошей від 28.05.2010 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_6, який діяв від імені і в інтересах ОСОБА_5 не був спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених ним, у зв'язку з чим він має бути визнаний судом недійсним. Виходячи з наведеного позивач просила задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Позивачка в судове засідання суду першої інстанції не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

В наданих до суду письмових доповненнях до позову представник позивача зазначив, що згідно довіреності від 27.05.2010 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_6 отримати позику визнаючи суму та умови договору на власний розсуд. Згідно цієї ж довіреності ОСОБА_6 отримав право від ОСОБА_5 вчиняти інші юридично значущі дії, передбачені чинним законодавством щодо такого роду повноваження, які ОСОБА_5 мала би вчиняти при особистому вирішенні питань, та які будуть необхідними і доцільними для повного виконання повноважень за довіреністю.

Представник позивача стверджував, що ОСОБА_6 отримав повноваження діяти на свій розсуд при укладенні договору позики і ОСОБА_5 відобразила свою згоду на будь-які його дії. Діючи від імені ОСОБА_5 ОСОБА_6 підписав договір позики грошей від 28.05.2010 року і розписку про отримання грошей за цим договором. Суттєвою умовою договору позики є фактична передача грошей, обумовлених договором позики і розпискою, яка не була здійснена ОСОБА_7 ОСОБА_6 Замість цього ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_6 отримав 250 000 доларів США, тобто вчинили дію, яка не була передбачена жодним документом. При цьому факті ОСОБА_6 діяв вже від самого себе, без повноваження від ОСОБА_5, оскільки якщо це була позика, то її умови мали би бути викладені в договорі позики, як це зауважено в довіреності. Представник поясняв, що ОСОБА_5 не уповноважувала ОСОБА_6 на здійснення незаконних дій, або тих, які не передбачені законом, на такі дії ОСОБА_5 свою згоду в довіреності не вказала. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики на 250 000 доларів США укладається у письмовій формі. Отже, підписуючи договір позики і розписку ОСОБА_6 діяв від імені ОСОБА_5, маючи намір, як представник сторони договору не виконувати його умови, а отримуючи гроші від ОСОБА_7 у сумі 250 000 доларів США діяв вже від самого себе. Сторони цього правочину були інші, ОСОБА_5 в цьому юридично вже участі не приймала і її довіреність на цю дію не поширювалася з причин, які викладені вище. Тому між цією дією і підписаним договором позики і розпискою відсутній юридичний зв'язок, який необхідний для визнання договору позики і розписки до нього удаваним правочином.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання суду першої інстанції не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Надав до суду заперечення, в яких зазначив, що факт виконання договору позики, що є предметом позову у даній справі, та передачі грошових коштів встановлено судовими рішеннями. При укладенні договору він діяв імені ОСОБА_5, та був уповноважений нею довіреністю від 27 травня 2010 року на отримання позики в її інтересах з правом підписувати договір позики, розписуватись за неї, одержати гроші за договором позики, скласти розписку про отримання грошей тощо. 28 травня 2010 року ОСОБА_6 на виконання умов довіреності, діючи від імені ОСОБА_5 отримав гроші за договором позики, про що склав відповідну розписку. Посилаючись на вказані обставини зазначив, що підстави для визнання договору позики грошей, що було укладено 28 травня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8, та зареєстровано в реєстрі за №606, недійсними відсутні та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причину неявки суду не повідомив.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала до суду апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не врахував всіх наявних у матеріалах справи доказів, порушив норми матеріального та процесуального права, що і призвело до ухвалення незаконного рішення суду.

Заслухавши доповідача, перевіривши обставини справи колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. З, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

Згідно до положень ст. 237 ЦК України представництвом є правовідншення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Статтею 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Судом встановлено, що відповідно до виданої 27 травня 2010 року довіреності, яка зареєстрована в реєстрі за № 589 та посвідчена приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8, ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_6 на отримання позики в її інтересах з правом підписувати договір позики, розписуватись за неї, одержати гроші за договором позики, скласти розписку про отримання грошей, передати в іпотеку належний їй будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, тощо (а.с. 7-8).

28 травня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_6, було укладено договір позики грошових коштів, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №606 (а.с. 9-10).

Відповідно до п. 1 договору позики грошей позикодавець при укладенні договору передав у власність позичальникові строком до 21 червня 2010 року, грошові кошти в розмірі 1 975 000,00 грн. що за середнім курсом продажу доларів СІЛА приватним особам комерційними банками міста Харкова складає 250 000,00 доларів США. Факт одержання суми позики підтверджується розпискою, власноручно написаною ОСОБА_6 в момент передачі суми позики (а.с.9-11). При укладенні вказаного договору ОСОБА_6 діяв від імені та в інтересах позивача ОСОБА_5

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року у цивільній справі №2-1222/11 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про стягнення заборгованості за договором позики грошей, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2012 року, позовні вимоги позивача було задоволено та стягнуто на його користь з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 3 952 751 грн. та судові витрати, (а.с. 12-15, 16-18).

Вказаними рішеннями встановлено, що 28.5.2010 року ОСОБА_6 на виконання умов наданої йому довіреності, діючи від імені ОСОБА_5, отримав для ОСОБА_5 від ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 1 975 000 грн. за договором позики, про що склав розписку.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2011 року у цивільній справі № 2- 3027/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_9, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про стягнення коштів, виконання повіреним обов'язку щодо передачі грошей за договором позики довірителю та стягнення моральної шкоди, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27.06.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.01.2013 року, позовні вимоги позивача було задоволено частково та стягнуто на її користь з ОСОБА_6 1 975 000 грн. отриману від ОСОБА_9 в результаті укладення договору позики від 28.05.2010 року в інтересах ОСОБА_5, що зберігаються у нього без достатньої підстави та судові витрати, (а.с. 19-23, 24-27, 28-31).

Вказаними рішеннями було встановлено, що між сторонами було укладено договорі доручення, за яким ОСОБА_6 на підставі виданої позивачем на його ім'я довіреності, уклав договір позики, на підставі якого отримав від позикодавця для позичальника 1 975 000грн., які ОСОБА_5 не передав і без достатньої правової підстави утримує їх у себе.

Згідно до положень ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочином, згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У свою чергу, зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України).

Згідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вищезазначеними судовими рішеннями, які на час розгляду даної цивільної справи набрали законної сили, було встановлено факт укладення між ОСОБА_9 з одного боку, та ОСОБА_5, в особі її представника ОСОБА_6 з іншого боку, договору позики у розмірі 1 975 000 грн., та отримання їх ОСОБА_6 від ОСОБА_9

Тобто, факт передачі грошових коштів повіреному ОСОБА_6 у відповідності до договору, встановлено рішенням суду.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про недійсність зазначеного договору, позивач посилався на те, що він є фіктивним, посилаючись на те, що при укладенні спірного договору його сторони не мали наміру створення правових наслідків, та грошові кошти у розмірі 1 975 000 грн., які було передбачено договором фактично не передавалися, а ОСОБА_6 було отримано грошові кошти у іноземній валюті у розмірі 250 000 доларів США.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Причому справжні їх цілі можуть бути як протизаконними так і цілком законними. Водночас фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь - який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація).

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

З матеріалів справи вбачається, що в оскаржуваному нотаріально посвідченому договорі сторони визначили всі істотні умови договору позики та своїми підписами підтвердили, що, зокрема вказаний правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підстав для визнання фіктивним договору, оскільки не доведено умислу всіх сторін договору на фіктивність правових наслідків, так як ОСОБА_6, як представник позивача, добровільно уклав цю угоду, сторони приступили до її виконання та ОСОБА_6 отримав кошти для позивача, розуміючи правові наслідки укладення договору.

Окрім того, згідно до положень ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обставини, встановлені рішеннями Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2011 року та Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25..10.2011 року, свідчать, що дії сторін були спрямовані на виникнення між ними правовідносин, які виникають на підставі договору позики, і для виникнення цих правовідносин не має значення валюта у якій його було вчинено.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Колегія погоджується з рішенням суду і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -