Справа № 219/4918/15-ц
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.10.2015 року м. Артемівськ

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Федорової І.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до ОСОБА_4

про встановлення факту проживання однією сімєю, зміни черговості спадкування та усунення від права на спадкування,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та дружини з 1983 року по день смерті спадкодавця ОСОБА_5 28.01.2015 року; зміни черговості отримання права на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5, усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5.

У судовому засіданні 13.10.2015 року позивач заявила про відмову від позову в частині усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка прийнята судом. Також позивач заявила про зміну розміру позовних вимог та просить розглядати вимоги про встановлення факту проживання неї та ОСОБА_5 однією сімєю як чоловіка та дружини з січня 2007 року по день смерті спадкодавця 28.01.2015 року; про зміну черговості отримання права на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5, а саме віднесення до другої черги спадкоємців за законом.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що між нею та померлим ОСОБА_5 існують тривалі стосунки, декілька разів одружувались та розлучались, з січня 2007 року вона почала проживати однією сім'єю з останнім, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом проживали в м. Артемівську по вул. 60 років створення СРСР буд.29 кв.26, піклувалися один про одного, однак реєстрацію шлюбу не проводили. Під час спільного проживання ОСОБА_5 захворів на хронічну, для лікування якої слід було витратити кошти, а тому вона вимушена була продати належний їй на праві власності будинок задля можливості лікувати та утримувати останнього. В подальшому, після тривалої хвороби 28 січня 2015 року ОСОБА_5 помер, не залишивши при житті заповіту на належне йому майно. Оскільки з 2013 року ОСОБА_5 тяжко хворів, був непрацездатним, потребував постійного догляду, дієтичного харчування та утримання, то вона витрачала багато коштів та зусиль для його догляду. З братом покійний майже не спілкувався, допомоги від нього не отримував, хоча потребував стороннього догляду, який вона йому надавала. З огляду на зазначені обставини, позивач просила змінити їй черговість спадкування з четвертої черги на другу разом із спадкоємцями другої черги. Зазначала, що брат померлого - ОСОБА_4, взагалі жодної допомоги по догляду та утриманню не надавав, не пропонував ані матеріальної, ані моральної допомоги.

У судовому засіданні 13.10.2015 року позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач у судові засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову в частині зміни черговості отримання права на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5, а саме віднесення до другої черги спадкоємців за законом заперечував посилаючись на недоведеність позовних вимог в цій частині. Щодо вимог про встановлення факту проживання неї та ОСОБА_5 однією сімєю як чоловіка та дружини з січня 2007 року по день смерті спадкодавця 28.01.2015 року, пояснив, що проти позову в цій частині не заперечує, оскільки зазначений факт підтверджений належними та допустимими доказами.

Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено та підтверджено копіями свідоцтв (а.с.6,7), що позивач та ОСОБА_5 декілька разів одружувались та розлучались. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 30 січня 2015 року, ОСОБА_5 помер 28 січня 2015 року, у віці 66 років (а.с.7 зворотній бік). З довідки про причину смерті, виданої 30 січня 2015 року вбачається, що причиною смерті останнього є гострий інфаркт міокарда (а.с.6 зворотній бік).

З копій амбулаторних карт убачається, що ОСОБА_5 з 2007 року хворів на хронічний радикуліт із загостреннями, остеохондроз, у звязку з чим звертався до лікарні у липні 2009 року, березні 2011 року, грудні 2013 року. 27 січня 2015 року останній був госпіталізований з діагнозом інфаркт міокарда.

З копій квитанцій, які надані позивачем, убачається, що протягом 2011-2014 років сплачувались житлово-комунальні послуги за адресою: м. Артемівськ, вул. 60 років створення СРСР буд.29 кв.26, де платником зазначений ОСОБА_5.

Згідно свідоцтва про право власності від 12 липня 2000 року ОСОБА_6, яка з пояснень учасників процесу на час розгляду справи померла, та ОСОБА_5, як члену сім'ї, належить на праві приватної спільної власності квартира в м. Артемівську по вул. 60 років створення СРСР буд.29 кв.26 (а.с. 8, 57). Указана квартира є спадковим майном, на яке, згідно відомостей із Першої Артемівської державної нотаріальної контори № 806/01-16 від 10 липня 2015 року, подано єдину заяву відповідачем - ОСОБА_4 (а.с.40). До смерті спадкодавця у вказаній квартирі був зареєстрований тільки останній - ОСОБА_5 (а.с.64).

Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 20 лютого 2015 року приватним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_5. Станом на час розгляду справи в суді відомостей про наявність інших спадкоємців не встановлено, свідоцтво про право на спадщину не видане (а.с.40).

Допитані при розгляді вказаної справи свідки сторони позивача, які є сусідами або перебувають в дружніх стосунках з позивачем, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кожен окремо підтвердили той факт, що ОСОБА_1 з січня 2007 року проживала з ОСОБА_5 в одній квартирі в м. Артемівську по вул. 60 років створення СРСР буд.29 кв.26, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, вели себе як чоловік та жінка, тобто знаходилися в фактично шлюбних відносинах. Вони бачили як зазначені особи постійно ходили один з одним, позивач допомагала померлому пересуватись, разом ходили до магазину та носили сумки, підтвердили факт наявності хвороби у померлого, скарги останнього на біль в ногах, а також показали, що до часу смерті ОСОБА_5 працював охоронцем на автомобільній стоянці, проти чого не заперечувала і позивач.

Приймаючи рішення щодо вимог про встановлення факту проживання однією сімєю суд виходить з наступного.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно з ст. 1264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Отже підлягає встановленню факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та нині покійним ОСОБА_5 з січня 2007 р. по день його смерті - 28 січня 2015 року, про що свідчать матеріали справи та відповідні докази і ці обставини не заперечувалися сторонами спору.

У судовому засіданні на підставі наявних письмових доказів, показань свідків встановлено та не заперечувалось стороною відповідача, що зазначені особи з січня 2007 року по день смерті спадкодавця - 28 січня 2015 року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі.

Таким чином зазначений факт знайшов підтвердження і позовні вимоги в цій підлягають задоволенню з формулюванням у відповідності до положень п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, а саме: встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (який помер 28.01.2015 року), з січня 2007 року по 28.01.2015 року.

Що стосується позовних вимог про визнання позивача спадкоємцем другої черги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, рідні брати.

За приписами ст. 1264 ЦК України зазначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7, п.21).

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 30 січня 2015 року, ОСОБА_5 помер 28 січня 2015 року, у віці 66 років (а.с.7 зворотній бік).

20 лютого 2015 року у визначений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини звернувся відповідач по справі - рідний брат померлого ОСОБА_4 (а.с.40).

Судом встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (який помер 28.01.2015 року), з січня 2007 року по 28.01.2015 року, тобто проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Отже позивач - ОСОБА_1, належить до спадкоємців четвертої черги.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно п. 5.2 узагальнення ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

При цьому, суд зазначає, що чинним спадковим законодавством не передбачено можливість визнання спадкоємців однієї черги спадкоємцями іншої черги.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Наведені обставини повинні носити систематичність та тривалість їх здійснення за часом, крім того, спадкодавець має потребувати такої опіки, матеріального забезпечення, надання іншої допомоги, через, зокрема безпорадний тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Верховний суд України, надаючи тлумачення щодо поняття безпорадного стану у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування», вказав, що особа перебуває в безпорадному стані в тому разі, коли вона потребує постійного догляду, тобто потребує догляду завжди та в не залежності від обстановки та місця перебування, однак згідно з висновком не потребував постійного догляду, а лише потребував сторонньої допомоги поза звичною обстановкою.

Позивач у судовому засіданні в обґрунтування доводів пояснила, що протягом спільного проживання із померлим ОСОБА_5 здійснила продаж належного їй на праві власності нерухомого майна (будинку) та отримані від продажу цього майна кошти витрачені нею, зокрема, на здійснення піклування над померлим, надання йому матеріальної допомоги при лікуванні, поповнення спільного бюджету, ремонт у квартирі тощо. Водночас належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження вчинення вказаного правочину, витрачання коштів на зазначені цілі до матеріалів справи останньою надано не було.

Посилання позивача на звернення спадкодавця до відповідача з приводу необхідності надання йому допомоги також не підтверджено належними та допустимим доказами у справі. Проти цього свідки показали, що померлий звертався до відповідача здебільшого за моральною допомогою, оскільки з матеріального не відчував потреби у допомозі.

Допитані при розгляді вказаної справи свідки сторони позивача, які є сусідами або перебувають в дружніх стосунках з позивачем, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кожен окремо підтвердили той факт, що вони бачили, як зазначені особи постійно ходили один з одним, позивач допомагала померлому пересуватись, разом ходили до магазину та носили сумки, підтвердили факт наявності хвороби у померлого, скарги останнього на біль в ногах, труднощі у пересуванні, а також показали, що до часу смерті ОСОБА_5 працював охоронцем на автомобільній стоянці, проти чого не заперечувала і позивач.

З копій амбулаторних карт убачається, що ОСОБА_5 з 2007 року хворів на хронічний радикуліт із загостреннями, остеохондроз, у звязку з чим звертався до лікарні у липні 2009 року, березні 2011 року, грудні 2013 року. 27 січня 2015 року останній був госпіталізований з діагнозом інфаркт міокарда. З наданих медичних документів не вбачається такої тяжкості хвороби, що померлий був неспроможний самостійно забезпечувати свої потреби.

Показання свідків в тому, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані (не міг самостійно себе забезпечувати в побуті), не можуть бути враховані судом, оскільки вони не є фахівцями у сфері медицини, письмових доказів щодо цього в матеріалах справи немає та показання свідків сторони позивача побудовані на припущеннях.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що спадкодавець під час їх спільного проживання в фактично шлюбних відносинах перебував у безпорадному стані, колегія суддів вважає, що і вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Отже жодних доказів на підтвердження тривалого перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані за час спільного проживання позивачкою до суду надано не було, як і доказів, що померлий потребував матеріального забезпечення.

За таких обставин, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі вищевикладеного, керуючись статями 4, 10, 60, 88, 212, 215, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю з січня 2007 року по день смерті спадкодавця ОСОБА_5 28.01.2015 року; зміни черговості отримання права на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5, а саме віднесення до другої черги спадкоємців за законом, - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (який помер 28.01.2015 року), з січня 2007 року по 28.01.2015 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 121,80 грн. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Т.В.Давидовська