У х в а л а

2 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Ізмайлової Т.Л.,

Наумчука М.І., Писаної Т.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, від 12 липня 2007 року серії ВЕР № 954680, укладений між ОСОБА_5, в особі ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності, та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 1207. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, від 27 вересня 2013 року серії ВТМ № 757744, укладений між ОСОБА_3, в особі ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності, та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 2633. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 12 травня 2014 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2014 року скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, від 27 вересня 2013 року серії ВТМ № 757744, укладеного між ОСОБА_3, в особі ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності, та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 2633. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. Змінено рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2014 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено частково, рішення апеляційного суду Сумської області від 12 травня 2014 року скасовано, залишено в силі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2014 року.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, - ст. 215 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить ухвалу Верховного Суду України від 23 березня 2011 року, постанови Верховного Суду України від 4 грудня 2012 року, 11 грудня 2012 року, 19 листопада 2014 року, постанову Вищого господарського суду України від 8 жовтня 2013 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, про перегляд якої подано заяву, вбачається, що суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення районного суду, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 липня 2007 року на підставі ст. 215 ЦК України, погодився із його висновком про те, що рішення про виділення позивачу спірної земельної ділянки ніким не оспорене та є дійсним, а відтак у нього існують речові права, які можуть бути захищені шляхом визнання правочину недійсним за його позовом як заінтересованої особи.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи 24 жовтня 2012 року нове рішення про часткове задоволення позову Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що земельна ділянка вибула із володіння сільської ради без її волі. Відповідач набув земельну ділянку за угодою стороною в якій рада не була, тому захист права останньої мав здійснюватись на підставі ст. 388 ЦК України шляхом її витребування на користь особи з володіння якої вона вибула.

Із постанови Вищого господарського суду України від 8 жовтня 2013 року вбачається, що суд касаційної інстанції залишаючи без змін постанову Львівського апеляційного господарського суду виходив із того, що ПП "Граніт-3000" є набувачем за відплатним договором. Право ВАТ "Закарпатавтотранс", яке не було стороною договору і в користуванні якого знаходилась земельна ділянка, на витребування майна від добросовісного набувача реалізується в порядку, встановленому статтею 388 Цивільного кодексу України, а не шляхом визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Як на підставу перегляду заявник також посилається на ухвалу Верховного Суду України від 23 березня 2011 року. Із її змісту вбачається, що суд касаційної інстанції направляючи справу на новий розгляд у частині вирішення позову Харківської районної державної адміністрації про визнання недійсними договору купівлі-продажу та державного акта, виходив із того, що суди не врахували, що не будучи учасником договору, укладеного щодо земельної ділянки, Харківська РДА не перебуває з відповідачами у зобов'язальних відносинах і зобов'язальний спосіб захисту - визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки шляхом реституції - спірних правовідносин не регулює. Оскільки між позивачем, - Харківською РДА та володільцем земельної ділянки, існують речово-правові відносини щодо права на спірну ділянку, то способом захисту у цих правовідносинах є витребування майна (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

З огляду на зміст судових рішень відсутні підстави вважати, що у зазначених справах тотожними є встановлені судом фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, який розглядався, а, відповідно, що правовідносини, які виникли між сторонами, які брали участь у розгляді справ подібні і мало місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в порівнянні із справою у якій постановлена ухвала, яку просить переглянути заявник, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Оскільки у останній особа, яка оспорювала договір не була ні власником, ні користувачем відчуженого за ним майна, отже не могла заявляти вимогу про його витребування в порядку ст. 388 ЦК України.

Саме по собі посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права при відсутності рішень суду (судів) касаційної інстанції в яких має місце неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах не може бути підставою для допуску справи до провадження.

Крім того, як на підставу перегляду заявник посилається також і на постанови Верховного Суду України від 4 грудня 2012 року, 11 грудня 2012 року, 19 листопада 2014 року .

Зазначені постанови прийняті Верховним Судом України в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України, а не як судом касаційної інстанції в порядку, передбаченому Главою 2 Розділу V ЦПК України, в зв'язку з чим вони не можуть бути підставою перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року.

Оскільки наведені заявником доводи не містять ознак, які згідно вимог статті 355 ЦПК України є підставами для перегляду судових рішень, то у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Н.А. Горелкіна Т.Л. Ізмайлова М.І. Наумчук Т.О. Писана