АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Левенця Б.Б.

при секретарі: Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астеліт», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання зміни істотних умов праці незаконними, усунення перешкод у виконанні трудових обов'язків, визнання відсторонення від роботи незаконним та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Астеліт», в якому просив визнати зміни істотних умов його праці відповідачем незаконними; усунути перешкоди, створені відповідачем у виконанні його трудових обов'язків, поновити попереднє становище робочого місця та істотних умов праці, шляхом надання службового автомобіля, комп'ютера (нестаціонарного), медичне страхування (сімейне: чоловік/дружина та діти до 18 років), страхування життя та від нещасного випадку - персональне; визнати незаконним його відсторонення від роботи; стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн..

Справа № 758/284/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/9076/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Богінкевич С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що він з 21.01.2014 року працює торговельним представником в ТОВ «Астеліт» відповідно до наказу № 24-К. Істотні умови праці передбачені у Пропозиції роботи ТОВ «Астеліт». Відповідно до п. 4.1. Порядку оформлення на роботу він подав заяву про прийняття на роботу після того, як отримав Пропозицію про роботу та до 03.10.2014 року працював на умовах, викладених у Пропозиції. Проте, з 03.10.2014 року відповідач в односторонньому порядку без попередження та не маючи на те законних підстав змінив ці істотні умови праці, а саме вилучив службовий автомобіль та мобільне комп'ютерне обладнання, відключив паролі доступу до серверу, що фактично призвело до відсторонення його від виконання трудових обов'язків у відповідності до стандарту роботи на його посаді та посадової інструкції, а також заблоковував медичне страхування.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.05.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що вилучення службового автомобіля відбулося без розпорядчих на те документів, без дотримання порядку попередження про такі істотні зміни умов праці та відповідач підтвердив факт відсутності розпорядчих документів щодо підстав вилучення у нього службового автомобіля та припинення медичного страхування. Суд не прийняв до уваги жодного наданого ним доказу, у тому числі про те, що вилучення автомобіля призвело до неможливості виконання трудових обов`язків, оскільки йому необхідно переносити вантажі масою 20 кг. Суд не звернув уваги, що його не було ознайомлено з Політикою пільг і компенсацій, а про службові записки, що складені відповідачем він дізнався лише у судовому засіданні. З 03.10.2014 року він був вимушений використовувати власний автомобіль для потреб роботи. Крім того, він неодноразово звертався до керівництва з письмовою заявою з проханням втрутитися в дану ситуацію та майже через 4 місяці, в порушення ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», йому було надано відповідь, проте суд не застосував положень цього Закону та ст. 29, 141 КЗпП України. Вважає, що всі ці дії відповідача пов`язані з упередженим ставленням до нього та з метою створення умов для притягнення до дисциплінарної відповідальності через невиконання трудових обов`язків.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представники відповідача Бондарчук В.П. та Дементович М.І. просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом від 21.01.2014 року № 24-к ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ТОВ «Астеліт» на посаду торговельного представника з 21.01.2014 року з випробувальним терміном 3 місяці.

Трудові відносини між компанією та її працівниками врегульовані Правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджені наказом № 252 від 16.06.2007 року.

У п. 4.1 цих Правил, який регулює питання прийняття, переведення та звільнення працівників зазначено: «Як правило, працівник подає заяву на ім'я Генерального директора після того, як отримає пропозицію про роботу від відповідального менеджера або представника департаменту управління персоналом».

Відповідно до п. 4.1.2 цих Правил у перший день виходу позивача на роботу, його було ознайомлено з інформацією щодо правил та вимог компанії, роз'яснено права та обов'язки, ознайомлено з умовами роботи, оплатою праці, посадовими обов'язками, політиками та стандартами компанії.

У Пропозиції роботи, яка підписана позивачем 21.01.2014 року вказана інформація про заробітну плату, виплату на обіди, бонуси, медичне страхування та страхування життя, щорічну відпустку, ліміт на мобільний телефон, службовий автомобіль.

Наказом ТОВ «Астеліт» № 240 від 24.03.2011 року затверджено Стандарти роботи представника торгівельного.

Відповідно до п. 5.1.2 цих Стандартів торговельний представник повинен знати внутрішні Політики та Процедури, що регламентують обов'язки торговельних представників або усіх співробітників компанії.

Відповідно до п. 5.1. 4 цих Стандартів порушенням трудової дисципліни торговельного представника, які є підставою для запровадження відповідних дисциплінарних стягнень є невиконання вимог маршрутів (п. 3.1); відхилення від маршруту без поважної причини.

Відповідно до п. 11.2 Транспортної політики використання службових автомобілів товариства в особистих цілях забороняється й розцінюється як грубе порушення даної політики і може призвести до позбавлення права управляти автомобілем товариства.

Відповідно до п. 12.2.4 Транспортної політики надання службового автомобіля припиняється, якщо працівник проігнорував положення даної політики, або зневажив даною політикою.

Згідно з доповідною запискою від 01.10.2014 року за наслідками моніторингу використання службових автомобілів працівниками відділу територіальних продаж і обслуговування абонентів було виявлено несанкціоноване використання позивачем службового автомобіля у неробочі дні - 13 та 29 вересня 2014 року. Зазначені обставини встановлені шляхом аналізу даних системи GPS-моніторингу.

Згідно акту прийому-передачі автомобіля від 03.10.2014 року, позивач передав службовий автомобіль товариству.

Відповідно до довідки - форми прийому комп`ютерного обладнання від 13.10.2014 року позивачем передано відповідачу ноутбук HP Compad 6910p. Замість ноутбука позивачу було надано стаціонарний комп`ютер, який впродовж всього часу роботи позивача працював у штатному режимі, що не заперечувалося сторонами.

Відповідно до наказу № 59-к від 29.01.2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади представника торговельного з 29.01.2015 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичне невиконання посадових обов`язків).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не надано доказів відсторонення його від роботи, а внутрішні нормативні акти товариства не містять таких істотних умов праці для посади, яку обіймав позивач як забезпечення службовим автомобілем, надання медичного страхування та нестаціонарного комп`ютерного обладнання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Матеріали справи не містять доказів відсторонення позивача від роботи у порядку ст. 46 КЗпП чи зміни істотних умов праці позивача у порядку ч. 3 ст. 32 КЗпП.

Припинення надання службового автомобіля було викликано несанкціонованим його використанням з боку позивача. Суд правильно виходив з того, що таке припинення передбачено Транспортною політикою товариства, а Стандартами роботи представника торгівельного передбачено, що невиконання вимог маршрутів (п. 3.1) або відхилення від маршруту без поважної причини є порушенням трудової дисципліни. Позивач при прийнятті на роботу був ознайомлений з цими внутрішніми нормативними актами. Крім того, відповідно до посадової інструкції представника торговельного останній повинен знати та неухильно керуватися в своїй роботі усіма чинними Політиками та Процедурами, що прийняті та затверджені в компанії. Відтак доводи апелянта про те, що вилучення у нього службового автомобіля є істотною зміною умов праві та фактичним відстороненням від роботи колегія суддів вважає безпідставними.

Програма медичного страхування та страхування життя викладена у Політиці компенсацій і пільг. Відповідно до п. 2 Політики виплати/пільги за цієї політикою не є умовами трудового договору, а зміна товариством цієї політики повністю або частково, а також фактичне призупинення надання виплат/пільг за цією політикою, не повинно розглядатися як істотна зміна умов праці для працівника. Попереднє повідомлення товариством працівників про зміну набору виплат/пільг не є обов`язковим.

За вказаних обставин суд першої інстанції також дійшов правильних висновків про те, що припинення надання медичного страхування не є істотною зміною умов праці позивача.

Позивач вказував на те, що саме у Пропозициції викладені істотні умови праці, проте дана пропозиція не підписана відповідачем, а жоден внутрішній нормативний акт товариства не містить даних про те, що істотні умови праці робітника визначаються у Пропозиції.

Доводи апелянта про упереджене ставлення до нього з боку відповідача доказами не підтверджені.

Чинне трудове законодавство не містить заборони направлення працівників у службові відрядження для виконання службового доручення та таке направлення не змінює місце роботи працівника, а відтак доводи апелянта про те, що відповідач, направивши його у службове відрядження у м. Чернігів та у м. Кіровоград змінив місце його роботи колегія суддів вважає безпідставними.

Позивач у позовній заяві та у апеляційній скарзі посилається на те, що припинення користування службовим автомобілем, заміна ноутбука на стаціонарне комп`ютерне обладнання призвели до неможливості виконання у повному обсязі своїх трудових обов`язків, проте такі доводи не впливають на вирішення даного спору, предметом якого є визнання незаконними зміни істотних умов праці та відсторонення позивача від роботи.

Питання поважності причин невиконання службових обов`язків доводиться у спорі про визнання неправомірним притягнення до дисциплінарної відповідальності за такі порушення, проте дане питання не було предметом цього спору, а відтак доводи апелянта в цій частині не впливають на висновки суду. Позивачем заявлені вимоги, що випливають з трудових правовідносин, які не регулюються Законом України «Про звернення громадян», а відтак доводи апелянта про необхідність застосування зазначеного закону до спірних правовідносин суперечать предмету спору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді