У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» про поновлення строку звернення до суду, зміну формулювання підстав звільнення, зобов'язання виплатити вихідну допомогу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, зобов'язання провести нарахування компенсації за невикористану відпустку з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» на рішення апеляційного суду Донецької області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

30 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» (далі - ТОВ «Сателлит»), у якому зазначав, що з 01 лютого 2010 року він працював у ТОВ «Сателлит» машиністом очисних машин. 13 березня 2012 року його було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпПУ з 15 березня 2012 року за прогули без поважних причин. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13 травня 2013 року його поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 березня 2013 року по 13 травня 2013 року у розмірі 46 387 грн 32 коп. з вирахуванням при виплаті податків та обов'язкових платежів, які підлягають вирахуванню. На виконання вказаного рішення суду наказом від 14 травня 2013 року його поновлено на роботі, разом із тим зобов'язано пройти позаплановий інструктаж з охорони праці та скласти письмовий іспит. 14 травня 2013 року він подав заяву про дострокове розірвання трудового договору згідно зі ст. ст. 38, 39 КЗпПУ за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником підприємства законодавства про працю та виплату йому вихідної допомоги. Отримавши відмову у задоволенні такої заяви, 15 травня 2013 року він подав повторну аналогічну заяву, на яку також отримав відмову. Того ж дня, 15 травня 2013 року, змушений був подати заяву про звільнення за угодою сторін. Наказом від 15 травня 2013 року № 147к його звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Разом із тим відповідач розрахувався з ним лише 15 липня 2013 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача 6 700 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15 травня 2013 року по 15 липня 2013 року, 10 050 грн за період з 15 липня 2013 року по 15 жовтня 2013 року; компенсацію за невикористану відпустку з 15 травня 2013 року по 15 липня 2013 року; поновити строк для звернення до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення; змінити в наказі від 15 травня 2013 року формулювання причин звільнення, зазначивши - звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником підприємства законодавства про працю та умов колективного і трудового договору за ст. ст. 38, 39 КЗпП України; стягнути вихідну допомогу у встановленому законом розмірі тримісячного заробітку.

У ході розгляду справи позивач збільшив вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 липня 2013 року по 15 грудня 2013 року у розмірі 23 450 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2013 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано. Позов у цій частині задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 8 835 грн 68 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2013 року по 11 липня 2013 року. Це ж рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення компенсації за невикористану відпустку з 15 травня 2013 року по 15 липня 2013 року; поновлення строку для звернення до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення та зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року рішення апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду ніким не оскаржувалось, тому на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядалося.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 07 листопада 2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2013 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано.

Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з ТОВ «Сателлит» на користь ОСОБА_3 8 835 грн 68 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2013 року по 11 липня 2013 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Сателлит», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції виходив із того, що грошова сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 36 764 грн 78 коп. з урахуванням податків та обов'язкових платежів, що була стягнута на користь позивача рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13 травня 2013 року, яке не виконано, та залишилася не виплаченою на момент звільнення - 15 травня 2013 року, не є сумою, яку підприємство повинно було виплатити позивачу при звільненні, оскільки трудовим законодавством не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання судових рішень за трудовими спорами і така відповідальність встановлена Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині вимог та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. За нерозрахунок при звільненні, невиконання рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати для відповідача наступає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України, а не інша - за Законом України «Про виконавче провадження», оскільки правовідносини щодо фактичного розрахунку не переходять у площину виконавчого провадження.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом з такими вимогами, встановлений ст. 233 КЗпП України, із поважних причин, оскільки в порядку досудового врегулювання спору, а саме 10 липня та 03 серпня 2013 року, звертався до відповідача із письмовими заявами про виплату зазначених сум в добровільному порядку, на які не отримав відповіді, після чого 30 жовтня 2013 року звернувся до суду. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16 травня 2013 року по 11 липня 2013 року з урахуванням середньоденного заробітку позивача - 157 грн 78 коп., становить 8 835 грн 68 коп. та підлягає стягненню з відповідача.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Із матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2013 року є днем звільнення ОСОБА_3 та здійснення часткового розрахунку з ним у зв'язку з тим, що рішення суду від 13 травня 2013 року на день звільнення не набрало законної сили. 12 липня 2013 року є днем остаточного розрахунку з ОСОБА_3, тобто з 13 липня 2013 року почався перебіг тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який сплинув 13 жовтня 2013 року. Позивач звернувся до суду 30 жовтня 2013 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Вирішуючи спір по суті в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач з поважних причин пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовом з такою вимогою, оскільки 10 липня та 03 серпня 2013 року ним були направлені до ТОВ «Сателлит» запити про надання інформації про розмір нарахувань, повний розрахунок та перерахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу і середнього заробітку за час затримки розрахунку. Тобто позивач намагався в досудовому порядку вирішити даний спір.

У той же час, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не перевірив, чи можуть бути обставини, на які посилається позивач, підставами для поновлення строку, оскільки ст. 233 КЗпП України передбачено право працівника на звернення із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Про це ж саме зазначено і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року. Однак на порушення приписів ч. 4 ст. 338 ЦПК України апеляційний суд вказівок суду касаційної інстанції не виконав, доводам сторін та поданим доказам при вирішенні питання про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, встановленого ст. 233 КЗпП України, належної оцінки не надав та дійшов передчасного висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Порушення судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Виходячи із розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ», виданого відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», підсудність розгляду справи визначено апеляційному суду Донецької області, розташованому у м. Маріуполі Донецької області.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 27 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду Донецької області, розташованому у м. Маріуполі Донецької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук