Провадження № 22-ц/780/1681/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 58 10.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль і зняття арешту з транспортного засобу,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на автомобіль і зняття арешту з транспортного засобу. Заявлені вимоги мотивував тим, що 14 серпня 2012 року придбав у ОСОБА_2 автомобіль ЗАЗ DAEWOO д.н.з. НОМЕР_2 за 24360 грн. за розпискою, складеною в цей день. ОСОБА_2 придбала автомобіль за довіреністю у ОСОБА_3, в свою чергу ОСОБА_3 отримав довіреність від власника ОСОБА_4 20 вересня 2014 року його було зупинено інспектором державної патрульної служби, який повідомив, що автомобіль знаходиться в розшуку і на нього накладений арешт постановою відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управліня юстиції, де його повідомили про необхідність звернення до суду. Просив визнати право власності на автомобіль ЗАЗ DAEWOO д.н.з. НОМЕР_2 за ОСОБА_1 та зняти з автомобіля арешт.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль і зняття арешту з транспортного засобу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду доказів, що вказаний транспортний засіб набуто ним у власність у встановленому законом порядку відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, а оскільки позивач не є власником автомобіля, він не вправі вимагати зняття арешту з майна, яке йому не належить.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що згідно довіреності від 21 грудня 2007 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися (у тому числі здавати в оренду, продати, обміняти, заставити, без права дарування) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, виданого Києво-Святошинським МРЕВ ДАІ 22 вересня 2006 року, автомобілем марки ЗАЗ DAEWOO тип ТЗ-легковий седан-в, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, зареєстрованим Києво-Святошинським МРЕВ ДАІ 22 вересня 2006 року. Довіреність видана з правом передоручення до 21 грудня 2017 року.

Згідно виданої 04 квітня 2009 року довіреності ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 або ОСОБА_5 бути уповноваженими представниками в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекції з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3, виданого Києво-Святошинським МРЕВ 22 вересня 2006 року, автомобілем марки ЗАЗ DAEWOO, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, зареєстрованим Києво-Святошинським МРЕВ ДАІ 22 вересня 2006 року.

20 вересня 2014 року ст. ІДПС Золотонішського взводу ДПС здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу ЗАЗ DAEWOO д.н.з. НОМЕР_2 у зв'язку з постановою відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського району.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем органу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції 12 січня 2012 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-534, виданого 02 березня 2011 року Києво-Святошинським районним судом про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» боргу в розмірі 134345,95 грн., накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 у межах суми звернення стягнення у розмірі 134345,95 грн. і заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_4

З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що ОСОБА_2 продала машину НОМЕР_2 14 серпня 2012 року ОСОБА_1 в аварійному стані.

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що право власності на спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_4 і не перереєстровувався на інших осіб.

Звертаючись до суду із позовом та у апеляційній скарзі позивач вважав, що факт придбання автомобіля підтверджується розпискою від 14 серпня 2012 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів і мотоколясок, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.

Пунктами 7, 8 цих Правил визначено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється в тому числі на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу.

Правомірність придбання транспортних засобів підтверджується документами, чітко визначеними в п. 8 Правил. Так, це може бути довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.

Розписка не є документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, враховуючи, що розписка підписана лише ОСОБА_2 і не містить ознак договору купівлі-продажу, визначеного ст. 655 ЦК України. Крім того, оскільки право власності на автомобіль не перереєстровувалось на ОСОБА_2, остання не могла укладати договори на розпорядження спірним автомобілем від свого імені, а лише від імені власника ОСОБА_4, чого із розписки також не вбачається.

Таким чином не можна погодитись з доводами апелянта про те, що між сторонами був укладений саме договір купівлі-продажу спірного автомобіля і ОСОБА_1 є належним власником вказаного автомобіля. Фактичне виконанням умов договору не є підтвердженням переходу права власності на автомобіль, оскільки для переходу права власності автомобіль повинен бути знятий з обліку на ім'я колишнього власника і зареєстрований на нового власника.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», згідно якого за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, в і необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Однак даний пункт вказує лише на осіб, які можуть бути позивачами та відповідачами у справах даної категорії, і не містить посилань на наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1, а тому дані доводи колегією суддів відхиляються як такі, що висновків суду першої інстанції не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 витратив значну кількість коштів на ремонт автомобіля, також не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності належних доказів набуття позивачем права власності на спірний автомобіль та не доводять правомірності придбання автомобіля позивачем та можливості захисту прав позивача як власника спірного майна.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що докази правомірного набуття права вланості на спірний транспортний засіб позивачем не надано, а тому йому правомірно відмовлено в позові про визнання права власності на автомобіль та зняття арешту з транспортного засобу.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Ігнатченко Н.В.

Фінагєєв В.О.