Номер провадження: 22-ц/785/1720/15
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 26 листопада 2014року по справі за позовом ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, і за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним та стягнення майнової шкоди, -

встановила:

25 червня 2010р. представник ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що 09 лютого 2007р. між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір на суму 636000доларів США на строк до 09 лютого 2027р. під 14% річних. 09 лютого 2007р. з ОСОБА_4 банк уклав договір поруки в забезпечення даного кредитного договору.

Остаточно уточнивши свої позовні вимоги, представник банку, вказав, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань перед банком, виникла заборгованість, яка станом на 05 листопада 2014р. складає 52079811грн.24коп., яка складається з:

- заборгованості за кредитом в розмірі 5388006грн.85коп.;

- заборгованості за відсотками в сумі 8111414грн.58коп.;

- простроченої заборгованості за відсотками в сумі 8034949грн.08коп.;

- пені в сумі 38580389грн.81коп., яку Банк просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів, і судовий збір у розмірі 3654грн. (том 1 а.с.3-6, том 2 а.с.41-43).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позовну заяву банку не визнали та звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до банку, яку остаточно уточнивши, послались на те, що при укладенні кредитного договору від 09 лютого 2007р. банк навмисно ввів ОСОБА_2 в оману щодо обставин нерухомості (котеджів), а саме знаходження їх під арештом, кредитний договір був складений всупереч діючим нормам та в порушення п.1 ст.203 ЦК України, оскільки у банку відсутня індивідуальна ліцензія про надання доларового кредиту. Існування арешту котеджів створило перепони ОСОБА_2 по розділу земельної ділянки та перешкодило провести відчуження котеджів в цілях погашення кредиту, що підтверджується попереднім договором від 02 березня 2007р. з потенційним покупцем ОСОБА_5 та розпискою про отримання завдатку в розмірі еквівалентній суми 35000доларів США, які ОСОБА_2 вимушений був повернути ОСОБА_5, що спричинило йому збитки в розмірі 455000грн. Згодом зазначені котеджі та земельні ділянки 25 липня 2013р. були продані за вимогою банку та отримані 1712000грн. були внесені в касу ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в якості погашення заборгованості за кредитним договором. Тобто, ОСОБА_2 вважав, що те що було отримано ним по кредитному договору він повністю повернув банку за ціною, яка існувала на день продажу нерухомості. На підставі наведеного, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просили суд:

- визнати недійсним кредитний договір від 09 лютого 2007р., укладений між банком та ОСОБА_2;

- вважати вимоги банку повністю ураховані 25 липня 2013р. в розмірі вартості проданої речі купленої по цільовому кредитному договору від 09 лютого 2007р.: житлових будинків та земельних ділянок, розташованих в м. Одесі по вулиці Урожайна за № 28-Г;

- стягнути з банку на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 455000грн. (том 1 а.с.75-79, 167-174, том 2 а.с.23-29).

Рішенням суду від 26 листопада 2014р. позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" був задоволений частково, у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено. Суд стягнув в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором від 09 лютого 2007р. на загальну суму 26922377грн.36коп., яка складається з:

- заборгованості за кредитом - 5388006грн.85коп.;

- заборгованості за відсотками - 8111414грн.58коп.;

- простроченої заборгованості за відсотками - 8034949грн.08коп.;

- пені - 5388006грн.85коп.

Судом стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" суму судових витрат розмірі 1820грн. (том 2 а.с.67,68-75).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4, при цьому ОСОБА_2 просить стягнути з банку на його користь матеріальну шкоду в розмірі 915722грн.40коп.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що кредитний договір укладений у порушенні вимог діючого законодавства, оскільки банк не мав індивідуальної ліценції на виконання діяльності з іноземною валютою.

Апелянт вважає, що судом не враховано, що надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється; що дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_6 не надавала своєї згоди на отримання ОСОБА_2 кредиту, чим порушено вимоги ст.65 СК України, що гроші за кредитним договором він (ОСОБА_2.) реально не отримував.

Апелянт посилається на те, що представники банку ввели його в оману при укладені кредитного договору, не повідомивши його про існування арешту зазначеної нерухомості, що призвело до неможливості відчужити дану нерухомість та спричинило матеріальні збитки.

Судом не було враховано, що за кредитним договором він (ОСОБА_2.) отримав 636000доларів США на виконання правочину - придбання двох котеджів та двох земельних ділянок, які він по ініціативі банку продав по ціні на день продажу, а отримані гроші в повному обсязі вніс в касу банку 25 липня 2013р., тобто, що було ним отримано по кредитному договору, то він повністю повернув, але за ціною, яка існувала на день відшкодування.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржила.

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, сторони по справі, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд 1 інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та договір поруки укладені у відповідності до вимог діючого законодавства, відповідачі допустили порушення умов договору і свої зобов'язання за договором не виконують, що призвело до утворення заборгованості по кредиту, а у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_4 судом відмовлено за недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи, зібраним доказам, яким суд дав належну оцінку та нормам ЦК України.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

10 січня 2007р. ОСОБА_2 звернувся до директора Одеського обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" із заявою про надання йому кредиту в сумі 80000доларів США строком на 240 місяців під 14% річних (том 1 а.с.8).

09 лютого 2007р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір за №014/0077/74/70065, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді невідновленої кредитної лінії з лімітом 636000 доларів США строком на 240 місяців з 09 лютого 2007р. по 09 лютого 2027р. згідно Графіку надання кредиту. Процентна ставка за користування кредитом складає 14% річних. Кредитні кошти призначені на придбання двох житлових будинків разом із земельними ділянками, на яких вони розташовані (том 1 а.с.11-22). Зазначений договір сторони підписали.

Кредитні кошти в загальній сумі 636000доларів США ОСОБА_2 отримав, що підтверджується меморіальними ордерами на аркушах справи 23, 24 тому 1.

Таким чином, Банк виконав умови кредитного договору належним чином, надавши ОСОБА_2 кредит у сумі 636000доларів США.

09 лютого 2007р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_4 було укладено Договір поруки за №014/0077/74/70065/1, відповідно до якого ОСОБА_4 поручилася перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань згідно Кредитного договору №№014/0077/74/70065 від 09 лютого 2007р. Зазначеним договором була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України (том 1 а.с.27-28).

12 лютого 2007р. між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно якого у заставу банку було надано житлові будинки разом із земельними ділянками, що розташовані в АДРЕСА_1.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 не були виконанні належним чином умови кредитного договору по поверненню кредитних грошових коштів, внаслідок чого перед банком за договором кредитування у нього виникла заборгованість по кредиту станом на 05 листопада 2014р. у розмірі 52.079.811грн.24коп., яка складається з:

- заборгованості за кредитом - 5.388.006грн.85коп.;

- заборгованості за відсотками - 8.111.414грн.58коп.;

- простроченої заборгованості за відсотками - 8.034.949грн.08коп.;

- пені - 38.580.389грн.81коп. (том 2 а.с.44-47).

З матеріалів справи вбачається, що 13 жовтня 2009р. банк направляв на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 листи-вимогу про повне дострокове погашення кредиту, де повідомляється про виникнення заборгованості за кредитним договором (том 1 а.с.29,30).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від виконання договірного зобов'язання не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи із встановленого в судовому засіданні факту неналежного виконання ОСОБА_2 кредитних зобов'язань та з боку ОСОБА_4 умов договору поруки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пред'явлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, зменшивши відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України розмір пені до розміру основного боргу, а саме в розмірі 5.388.006грн.85коп.

Відносно зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про недоведеність, заявлених ними позовних вимог, виходячи з наступного.

Пунктом 4.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим Постановою Правління НБУ за №254 від 18 червня 2003р. встановлено, що меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку.

На аркушах справи 23-24 тому 1 містяться меморіальні ордери банку на загальну суму 636000долларів США за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_2 №014/0077/74/70065 від 09 лютого 2007р. Зазначене підтверджує виконання Банком своїх зобов'язань за кредитним договором.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги твердження ОСОБА_2 щодо введення його в оману з боку представників Банку відносно відсутності індивідуальної ліценції Банку на видачу кредиту у валюті.

Так, статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012р., у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004р. №483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004р. №1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011р. №3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій.

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011р. №3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011р. №3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним з підстав надання вказаного кредиту в іноземної валюті.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" є всі необхідні документи, а саме: генеральна ліцензія та письмовий дозвіл НБУ, на здійснення кредитних операцій у валюті (том 1 а.с.153,154,155-156).

Доводи апелянта щодо відсутності згоди дружини на отримання кредиту не ґрунтуються на законі, оскільки положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Доводи апелянта, що представники банку ввели його в оману при укладені кредитного договору, не повідомивши його про існування арешту нерухомості, що призвело до неможливості відчужити дану нерухомість та спричинило матеріальні збитки не підтверджені належними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що постановами слідчого Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 11 січня 2007р. було накладено арешт на житлові будинки літ. "А1", "А2", "А3", "А4" та земельну ділянку по вулиці Урожайній,28-г в м. Одесі, тобто до укладення кредитного договору (том 1 а.с.120-134).

Постановами слідчого від 07 лютого 2007р. арешт із зазначеного нерухомого майна був знятий (том 1 а.с.135-139).

09 лютого 2007року між сторонами по справі був укладений кредитний договір.

Постановами слідчого від 13 лютого 2007р. на зазначене нерухоме майно слідчим знову було накладено арешт (том 1 а.с.140-144). Постановами слідчого від 06 травня 2007р. арешт на зазначене нерухоме майно знову був скасований (том 1 а.с.145-149).

В порушенні вимог ст.60 ЦПК України ОСОБА_2 не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів введення його в оману при підписанні кредитного договору.

Крім того, п.8.1. кредитного договору від 09 лютого 2007р. встановлено, що при одержані кредиту позичальник усвідомлює та гарантує, що умови даного Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин (том 1 а.с.11-15).

Пунктом 12.5 Кредитного договору від 09 лютого 2007р. передбачено, що у разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе Позичальник. З підписанням цього договору, позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника (том 1 а.с.11-15).

Даний кредитний договір сторонами підписаний та ОСОБА_2 власноруч зробив запис: "Договір мною прочитаний. Його умови та правові наслідки підписання кредитного договору мені зрозумілі та я з ними згоден. Підпис в цим договором зроблено мною власноручно добровільно" (том 1 а.с.15).

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що судом не враховано, що за кредитним договором ОСОБА_2 отримав 636000доларів США на виконання правочину - придбання двох котеджів та двох земельних ділянок, які він по ініціативі банку продав по ціні на день продажу, а отримані гроші в повному обсязі вніс в касу банку 25 липня 2013р., тобто, що було ним отримано по кредитному договору, то він повністю повернув, але за ціною, яка існувала на день відшкодування, оскільки це не передбачено чинним законодавством.

Крім того, згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання договірного зобов'язання не допускається.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на законі.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Представник банку надав суду докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову банку та на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

С.О.Погорєлова