У х в а л а

5 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,Гуменюка В.І.,Сеніна Ю.Л.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховим Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Мелітополь-інструмент», третя особа: ОСОБА_5, про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з серпня 2008 року обіймав посаду заступника директора товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Мелітополь-інструмент». 22 вересня 2014 року направив відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте остання не розглянута. Посилаючись на вказані обставини, просив зобов'язати відповідача видати наказ про його звільнення та внести відповідний запис у трудову книжку.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року, у задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року залишено без змін. .

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2015 року ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції положень ч.3 ст. 38 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року заявники посилаються на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2011 року, 14 листопада 2012 року, 27 листопада 2013 року, де на його думку, зазначені норми права застосовані по іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем обрано спосіб захисту свого права (зобов'язання видати наказ про звільнення згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не відповідно до норми закону.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив з того, що за наявності порушень вимог законодавства про працю з боку ВАТ КБ «Надра», позивач мала підстави для реалізації, передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України, права на розірвання трудового договору у визначений нею строк.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2011 року суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав, що судами попередніх інстанцій було порушено норми процесуального права та не з'ясовано чи звертався позивач із заявою про звільнення з роботи та чи порушене відповідачем право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ст. 38 КЗпП України, оскільки зазначений доказ має виключне значення для правильного вирішення справи.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2013 року суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, вказав, що апеляційним судом не досліджено та не надано оцінки чи були дотриманні відповідачем вимоги закону при переведені працівника на іншу роботу, також апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що посада «механіка-оператора» та посада «менеджера» за функціональними обов'язками, умовами оплати праці, кваліфікацією тотожні між собою, а тому згоди працівника по переведенню не потребувалася.

Отже, у справах судами по різному оцінено наявні у справах докази, що не свідчить про неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Мелітополь-інструмент», третя особа: ОСОБА_5, про зобов'язання вчинити певні дії про перегляд Верховим Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2015 року відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: В.М. Сімоненко
В.І. Гуменюк
Ю.Л. Сенін