РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/20599/14-ц

Провадження № 2/643/1182/15

27.04.2015 р. Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Довготько Т.М.

за участю секретаря Бахметьєвої Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 міський центр зайнятості про розірвання трудового договору та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь суму належних грошових виплат у розмірі 35026грн.87коп. та розірвати трудовий договір №0 від 16.02.2011року, укладеній між нею та ФОП ОСОБА_2 за ч.3 ст.38 КЗпП України, у звязку з тим, що власник не виконує законодавство про працю та умови трудового договору.

В обґрунтування предявленого позову зазначала, що відповідно до цього трудового договору вона взяла на себе обовязок виконувати роботу з реалізації та збуту товару, роботу менеджера зі збуту, а ФОП ОСОБА_2 зобовязалась оплачувати працю робітника у розміри 941грн. Сторонами було встановлено, що розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру заробітної плати. У звязку з тим, що заробітна плата, що дорівнює мінімальній не є достатньою для проживання, сторони домовились, що відповідач буде сплачувати кожен місяць заробітну плату з розрахунку із 130-150грн. в день. Проте, під час здійснення трудових обовязків, окрім реалізації товару, вона вимушена була здійснювати ремонт годинників на робочому місці в ТЦ «Барабашово», в офісі та вдома. В порушення п.3 Трудового договору, ФОП ОСОБА_2 не забезпечила її обладнаним робочим місцем. В останній місяць роботи, відповідач в односторонньому порядку знизила заробітну плату з обумовленої доплати у розміри 130грн. до 50грн. в день та поставила умови виконувати масовий ремонт годинників. Такі умови роботи для неї стали нестерпними, про що вона сповістила відповідача. 15.05.2014року вона провела переоблік товару, зробила звіт про реалізацію, залишок товару та суму грошових коштів отриманих від реалізації. Всі звіти, гроші та ключі від торгівельного відділу вона віддала відповідачу в останній робочий день, а саме 15.05.2014року. Після чого, вона неодноразово зверталась до відповідача з заявами про звільнення, розірвання трудового договору та з вимогами провести виплати належної їй заробітної плати. 26.06.2014року вона та відповідач приїхали в ОСОБА_3 міський центр зайнятості для розірвання трудового договору, де відповідач пообіцяла здійснити з нею розрахунок та розірвати Трудовий договір 27.06.2014року. На наступний день вони зустрілись, але відповідач розрахунків не здійснила та повідомила інспектору центру зайнятості, що підставою для розірвання трудового договору є п.1 ст.36 КЗпП України. Однак, з даним формулюванням вона не згодна та вважає його таким, що не відповідає дійсності, а саме, під час виконання обовязків взятих на себе згідно Трудового договору, ОСОБА_2 неодноразово порушувала чинне законодавство України про працю. У звязку із чим просила кваліфікувати факт розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. 03.07.2014року вона відправила відповідачу заяву про звільнення та 14.07.2014року отримала повідомлення про намір розірвання Трудового договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Однак, до теперішнього часу остаточний розрахунок з нею відповідач не здійснила та Трудовий договір не розірвала. За затримку сплати заробітної плати відповідач на підставі ст.117 КЗпП України зобовязана сплатити їй 23550грн. за період з 15.05.2014року по 15.12.2014рік. На підставі ст.24 Закону України «Про відпустки» відповідач зобовязана виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3120грн. за відпрацьований період з травня 2013року по квітень 2014рік. У звязку з тим, що причиною звільнення стало неодноразове порушення власником законодавства про працю та трудового договору, вихідна допомога виплачується в розмірі, передбаченому в договорі, але не менше трьохмісячного середнього заробітку (ст.ст.38,39 КЗпП України), відповідач зобовязана сплатити вихідну допомогу у розмірі 10140грн.

Представники позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечувала з підставу викладених у письмових запереченнях.

Третя особа - ОСОБА_3 міський центр зайнятості в судове засідання не зявилися, просили суд розглядати справу без участі їх представника.

Заслухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що сторони перебували у трудових правовідносинах на підставі безстрокового трудового договору, укладеного 11.02.2011року за №0, зареєстрованого у ОСОБА_3 міському центрі зайнятості 16.02.2011року /а.с.10-12/.

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 зобовязалася виконувати роботу, а саме реалізацію та збут товару, роботу менеджера зі збуту. ФОП ОСОБА_2 зобовязалася оплачувати працю робітника у розмірі 941грн. на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати; забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником зобовязань, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар, робочий одяг. Час виконання робіт установлюється з 9-00год. до 18-00год., перерва з 13-00год. до 14-00год. Вихідні дні надаються субота, неділя за згодою сторін. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання: 24 календарних днів за згодою сторін.

Відповідно повідомлення ФОП ОСОБА_2 про намір розірвати трудовий договір від 03.07.2014року, ОСОБА_1 повідомлено про намір розірвати з 01.07.2014року трудовий договір, укладений 11.02.201року з підстав передбачених п.4 ст.40 КЗпП України (відсутність на роботі без поважних причин) та запропоновано негайно надати інформацію та/або документацію щодо причин відсутності на робочому місці з 01.07.2014року по теперішній час. /а.с.13/.

На вище вказане повідомлення ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_2 пояснювальну записку з якої вбачається, що вона з даним формулюванням у повідомленні не згодна, та що під час виконання обовязків взятих на себе згідно Трудового договору, ОСОБА_2 неодноразово порушувала чинне законодавство України про працю /а.с.14-15/.

Крім того, ОСОБА_1 звернулася з заявою до ОСОБА_3 регіонального центру зайнятості в якому просила не розривати трудовий договір за прогули, так як це не відповідає дійсності /а.с.16-17/. На вказану заяву, листом ОСОБА_3 міського центру зайнятості від 29.07.2014року, ОСОБА_1 інформовано, що станом на 28.07.2014року договір є діючим та не знятий з реєстрації /а.с.18/.

ОСОБА_9 державної інспекції з питань праці у Харківській області від 01.08.2014року ОСОБА_1 повідомлено, що розглянуто її звернення щодо порушення законодавства про працю ФОП ОСОБА_2 та запропоновано у разі порушення Конституційних прав, звернутися до суду за захистом свої прав та інтересів /а.с.19-20,21/.

Наказом № 3-к від 27.10.2014року ОСОБА_10, менеджера зі збуту, звільнено з 27.06.2014року у звязку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України /а.с.22/.

27.10.2014року ФОП ОСОБА_2 проведено остаточний розрахунок із ОСОБА_1 та перераховано останній грошові кошти в розмірі 1784грн.10коп. з яких: заробітна плата у розмірі 998грн.03.коп. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 786грн.08коп.

Із листа ОСОБА_1, адресованого ФОП ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 05.11.2014року отримала наказ про звільнення за прогули без поважних причин та кошти у розмірі 1784грн.10коп. В якому також висловила про незгоду з остаточним розрахунком та підставою її звільнення /а.с.23-24/.

ОСОБА_3 міського центру зайнятості від 14.11.2014року ОСОБА_1 повідомлено, що розглянуто її звернення від 05.11.2014року, щодо незгоди з діями ФОП ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, інформовано, що станом на 13.11.2014року трудовий договір не знято з реєстрації. Що стосується трудового спору, який виник у неї із роботодавцем, його розгляд або коментування ситуації, яка с клалася між сторонами знаходяться поза межами компетенції державної служби зайнятості. З цих питань рекомендовано звертатись до територіальної інспекції праці або до суду /а.с.25/.

Відповідно до листа Державної податкової інспекції у Московському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 20.11.2014року, ОСОБА_1 повідомлено, що згідно податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, наданих ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2011р. по 31.12.2011р. позивачу був нарахований та виплачений дохід у розмірі 11576,00грн., за період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р. у розмірі 13177,00грн., за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. у розмірі 13885,00грн., за період з 01.01.2014р. по 30.06.2014р. у розмірі 7308,00грн., у липні 2014р. у розмірі 1218,00грн. Згідно звіту про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, наданих ФОП ОСОБА_2 за серпень 2014р. нарахування та виплати позивачу заробітної плати у серпні 2014р. не здійснювалось, також у звіті відсутня дата звільнення ОСОБА_1

Згідно листа Державної податкової інспекції у Московському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 20.04.2015року, ОСОБА_1 повідомлено, що адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування територіальними органами доходів і зборів здійснюється з 01.10.2013року у звязку з чим запропоновано звертатися до територіальних органів Пенсійного Фонду України. Зазначено, що ФОП ОСОБА_11 до ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області надано пояснення та його документальне підтвердження про трудові відносини з працівником ОСОБА_1

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Стаття 24-1 КЗпП України та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 8 червня 2001 року встановлює, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Частиною 3 ст.38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 3, 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Статтею 232 КЗпП України визначено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу;

3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу;

4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації;

5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав.

Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу.

Отже, такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про розірвання трудового договору не передбачено законом.

З позовними вимогами про визнання наказу про звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причини звільнення ОСОБА_1 не зверталась.

Крім іншого, при звільненні ОСОБА_1 відповідачем було здійснено остаточний розрахунок з останньою, шляхом перерахування грошових коштів електронним переказом 27.10.2014року, та оскільки позивачку звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, виплата вихідної допомоги в такому випадку не передбачена.

Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 60, 88, 169, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 міській центр зайнятості про розірвання трудового договору та стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Т.М.Довготько