Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Дергачівського району Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1, Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, треті особи: реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції, товариство з обмеженою відповідальністю «Курязький завод силікатних виробів», про визнання недійсним розпорядження, державного акта про право власності на земельну ділянку і запису про його речову реєстрацію, витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року прокурор Дергачівського району Харківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації ( далі - Харківська ОДА) з позовом до ОСОБА_1, Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області (далі - Дергачівська РДА) про визнання недійсним розпорядження, державного акта про право власності на земельну ділянку і запису про його речову реєстрацію, витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 на підставі розпорядження Дергачівської РДА № 601 від 15 червня 2009 року, яке прийнято з перевищенням повноважень, незаконно передано у власність земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка відноситься до промислових земель й має перетин із земельною ділянкою переданою в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Курязький завод силікатних виробів» (далі - ТОВ «КЗСВ») для видобування піску.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й позов задоволено частково.

Визнано недійсним розпорядження Дергачівської РДА № 601 від 15 червня 2009 року «Про передачу земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Пересічанської сільської ради ОСОБА_1.».

Визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку площею 2,0 га серія НОМЕР_1 виданий ОСОБА_1

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Харківської ОДА земельну ділянку площею 2,0 га на території сільської ради Дергачівського району Харківської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що згідно розпорядження Дергачівської РДА № 329 від 15 жовтня 2003 року ТОВ «КЗСВ» передано в оренду землі Пересічанського родовища піску площею 9,0 га та землі Гаврилівського родовища піску площею 9,0 га на території Пересічанської сільської ради за межами смт Пересічне для добування піску терміном на 5 років.

На підставі цього розпорядження між Дергачівською РДА та ТОВ «КЗСВ» 07 листопада 2003 року укладено договір оренди вказаних земельних ділянок за № 216.

У квітні 2008 року ТОВ «КЗСВ» звернулося до голови Дергачівської РДА з клопотанням щодо продовження терміну дії договору оренди і розпорядженням № 1046 від 21 жовтня 2008 року продовжено термін дії договору оренди № 216 від 07 листопада 2003 року та відповідно до цього розпорядження укладено додаткову угоду.

Розпорядженням Дергачівської РДА № 580 від 26 травня 2008 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель запасу на території Пересічанської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства з подальшою передачею у власність.

Розпорядженням Дергачівської РДА № 601 від 15 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства та передано відповідачу у власність земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства території Пересічанської сільської ради за межами населеного пункту. На підставі цього розпорядження ОСОБА_1 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 11 лютого 2010 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор Дергачівського району Харківської області зазначав про неправомірне надання відповідачу земельних ділянок із промислових земель, що перебувають в оренді ТОВ «КЗСВ», питання про вилучення та зміну цільового призначення якої не вирішувалося, крім того районною адміністрацією перевищено повноваження щодо розпорядження землями за межами населеного пункту.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ч. ч. 6-9 ст. 118 ЗК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідношень.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_56/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> та Законами України.

Згідно п. «а» ч. 1 ст. 17 ЗК України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 3 - 4 ст. 122 ЗК України (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

До компетенції обласних державних адміністрацій відноситься надання земельних ділянок на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно зі ст. ст. 19 , 20 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до ст. 21 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_184/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЗК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_387/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> України порядок використання земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом. Згідно з ч. 1 ст. 66 цього кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_390/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під'їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд, а ч.4 цієї статті передбачено, що надання земельних ділянок для потреб, пов'язаних з користуванням надрами, проводиться після оформлення в установленому порядку прав користування надрами і відновлення земель згідно із затвердженим відповідним робочим проектом землеустрою на раніше відпрацьованих площах у встановлені строки.

Відповідно до ст. 2 Кодексу України про надра <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_8/ed_2015_06_16/pravo1/Z013200.html?pravo=1> завданням цього кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_06_16/pravo1/Z013200.html?pravo=1> є регулювання гірничих відносин з метою забезпечення раціонального, комплексного використання надр для задоволення потреб у мінеральній сировині та інших потреб суспільного виробництва, охорони надр, гарантування при користуванні надрами безпеки людей, майна та навколишнього природного середовища, а також охорона прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян.

Державний фонд надр, відповідно до ст. 5 Кодексу України про надра <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_16/ed_2015_06_16/pravo1/Z013200.html?pravo=1> включає як ділянки надр, що використовуються, так і ділянки надр, не залучені до використання.

Статтею 4 вказаного Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_13/ed_2015_06_16/pravo1/Z013200.html?pravo=1> визначено, що надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827 «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_12_28/pravo1/KP940827.html?pravo=1> пісок відноситься до корисних копалин місцевого значення.

Крім того, згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_342/ed_2015_02_12/pravo1/T030858.html?pravo=1> встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція), межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з п. 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі земельної ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Тобто, саме погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки оскаржуваним розпорядженням Дергачівської ОДА було незаконно передано у власність відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку, яка відноситься до промислових земель й має перетин із земельною ділянкою переданою в оренду товариству ТОВ «КЗСВ» для видобування піску, що тягне за собою визнання незаконним державного акта про право власності на землю та витребування земельної ділянки.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому, судом апеляційної інстанції дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку, що апеляційним судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, оскільки висновки суду щодо часткового задоволення позову прокурора Дергачівського району Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 квітня 2015року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко