Справа № 363/2920/14 Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/1765/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько
Категорія 1 18.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Вишгородської міської ради Київської області про визнання майнового права на об»єкт незавершеного будівництва та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на об»єкт незавершеного будівництва,-

встановила:

у липні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом обгрунтовуючи свої доводи тим, що 25.08.2006 р. між ним та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір про спільну діяльність за умовами якого відповідачка ОСОБА_3 надає земельну ділянку з відповідними документами під будівництво, а позивач фінансує та здійснює вказане будівництво.

Згідно п.1.1. вказаного договору сторони домовились про спільне будівництво торгово-офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п.6.1. даного договору внесок та частка позивача по справі у праві власності на об»єкт незавершеного будівництва становить 99%, а внесок та частка відповідачки ОСОБА_3 у праві власності на об»єкт незавершеного будівництва становить 1%.

У зв»язку з чим, будівництво вказаного торгово-офісного приміщення за адресою АДРЕСА_1) відбулося виключно за рахунок позивача.

Виконуючи вказану домовленість та розуміючи, що наявних коштів позивачу не вистачить, 22.01.2007р. позивач уклав з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір № на отримання кредиту у розмірі 175 000 доларів США (еквівалент 883 750грн.), які витрачав на будівництво вищевказаного об»єкту.

Будівництво вказаного торгово-офісного приміщення здійснювалось позивачем за допомогою будівельної фірми ТОВ «БМК» Енерго-Імпульс», з якою позивач 27.09.2006 р., у якості замовника, уклав договір №27/09 БР.

Згідно п.1.1. вказаного договору замовник доручає та сплачує, а підрядник приймає на себе зобов»язання виконати власними та задіяними силами, способами та матеріалами у відповідності до умов Договору наступний комплекс будівельних робіт на будівництво торгово-офісного приміщення по АДРЕСА_1: влаштування фундаменту; влаштування зовнішніх та внутрішніх стін з цегли; влаштування зовнішніх та внутрішніх сходів; влаштування покрівлі із метало черепиці.

Крім того, позивачем було замовлено та оплачено роботи по виготовленню проекту будівництва вказаного торгово-офісного приміщення.

Крім виконання будівельних робіт за договором від 27.09.2006 р. укладеним з ТОВ «БМК» Енерго-Імпульс», позивач купляв інші будматеріали та оплачував проведення внутрішніх оздоблювальних робіт про що є квитанції, накладні, приходні касові ордери.

Як дізнався пізніше позивач, рішенням Вишгородського районного суду Київської обл. від 15.07.2010р. визнано право власності на об»єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачкою ОСОБА_1

За апеляційною скаргою позивача, рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.12.2013 р. вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення - у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, відмовлено.

Вказане рішення апеляційної інстанції за касаційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 переглядалося в Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, де ухвалою від 24.04.2014 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Апеляційного суду Київської обл. від 17.12.2013 р. залишено без змін.

Позивач вважає, що рішенням Апеляційного суд Київської обл. від 17.12.2013 р. встановлено, що будівництво вказаного торгово-офісного приміщення здійснювалось ним за власні кошти, що підтверджується відповідними доказами, яким судом надано належну оцінку.

Згідно ч.3 ст.61 ЩІК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зв»язку з ти, що рішення Апеляційного суду Київської обл. від 17.12.2013 р. набуло законної сили позивач вважає, що обставини справи щодо будівництва об»єкту незавершеного будівництва (готовність 82,3%) за адресою: АДРЕСА_1 за позивача, власні кошти не потребує доказуванню при розгляді даної цивільної справи.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП Київської обл. ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» від 12.11.2010 р. встановлено, що власником торгово-офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 зазначена відповідачка ОСОБА_1 на підставі рішення Вишгородського районного суду від 15.07.2010 р.

Позивач вважає, що вклавши в будівництво власні кошти на суму 2500000грн., він має право на визнання майнових прав на об»єкт незавершеного будівництва торгово-офісне приміщення (готовність 82,3%) за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи вище зазначене, на підставі вимог ст.ст.177,190, ч.3 ст.331 ЦК України, ст.2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», позивач просив суд першої інстанції ухвалити рішення про визнання за ним майнового права на торгово-офісні приміщення (незакінчене будівництво, готовність 82,3%), загальною площею 1744,0кв.м., вартістю 2 488 848 грн., за адресою: АДРЕСА_1.

У грудні 2014 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у 2008 році вона домовилась з відповідачкою ОСОБА_3 про спільне будівництво торгово-офісного приміщення в АДРЕСА_1.

При цьому основним внеском відповідачки ОСОБА_4 в будівництво було надання для освоєння земельної ділянки площею 0,0500га., для комерційного використання по вулиці Набережній у м. Вишгороді, яка раніше була передана ОСОБА_3 в оренду на підставі рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 17.0.3.2006 року №162, а основним внеском ОСОБА_1 були грошові кошти па оплату проектування, будівельних матеріалів та будівельно-монтажних робіт.

Між нею і відповідачкою ОСОБА_3 була домовленість про те, що після закінчення будівництва ОСОБА_4 переоформить право власності на збудовані приміщення, в тому числі і на її ім»я, пропорційно вкладу в будівництво (тобто майже порівну).

Виконуючи вказані домовленості, відповідачка ОСОБА_3 надала відповідачці ОСОБА_1 документи а саме: 1) договір оренди земельної ділянки від 13 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу за реєстровим №789; 2) висновок Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області, відмітку про проведення державної реєстрації вказаного договору Київською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» за №01 від 27.03.2008 року; 3) акт приймання - передачі ОСОБА_3 земельної ділянки від 13.02.2008 року; та оригінали інших документів.

Впевнившись, що всі ці документи дійсні відповідачка ОСОБА_1 уклала з відповідачкою ОСОБА_3 письмовий договір про спільну діяльність та розпочала будівництво торгово-офісного приміщення в АДРЕСА_1.

Однак незабаром після початку будівельних робіт відповідачка ОСОБА_4. заявила, що у неї скрутне матеріальне становище, і тому вона не може виділяти кошти на продовження будівництва, а тому домовленості слід переглянути наступним чином: оскільки у відповідачки ОСОБА_3 немає коштів, то всі виграти на будівництво торгово-офісних приміщень буде оплачувати відповідачка ОСОБА_1, а внесок відповідачки ОСОБА_3, а отже і частка у праві власності на ці приміщення, буде мінімальною (у співвідношенні 1 до 99 відсотків).

Про зміну умов договору відповідачка ОСОБА_3 передала відповідачці ОСОБА_1 власноручно складену розписку, а згодом вони уклали додаткову угоду до основного договору.

В період з 2008 по 2009 рік будівництво практично було майже завершене ОСОБА_1 за власні кошти позивачки. Загальна вартість збудованих ОСОБА_5 торгово-офісних приміщень згідно технічного паспорту Вишгородського БТІ від 12.02.2009 року складає 2 488 848 грн.

Однак, після виконання більшої частини будівельних робіт (станом па 01.01.2009р. готовність незакінченого будівництва складала 82,3%), відповідачка ОСОБА_6 в БТІ оформила право власності на побудовані споруди тільки на своє ім»я.

Все вищевказане змусило відповідачку ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом її порушених прав і 15 липня 2010 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області було задоволено її позов до відповідачки ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на торгово-офісні приміщення (незакінчене будівництво) вартістю 2 488 848 гривень за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2013 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 липня 2010 року було скасоване у зв»язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, зокрема, ч.3 ст.331 ЦК України, відповідно до якої, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), а не власником будівлі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Враховуючи вище зазначене відповідачка ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на об»єкт незавершеного будівництва (торгово-офісні приміщення, готовність 82,3%), який складається з матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1744кв.м.. вартістю 2 488 848 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 майнові права на торгово-офісні приміщення (незакінчене будівництво, готовність 82,3%), загальною площею 1744,0кв.м., вартістю 2 488 848 гривень, за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності на об»єкт незавершеного будівництва, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2015 року та постановити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, відмовити, а її зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Вказала, що рішення незаконне та необґрунтоване, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов до висновку про наявність правових підстав до визнання за позивачем майнових прав на об»єкт спільної діяльності.

Також вказала, що висновки суду щодо будівництва позивачем за власні кошти спірного приміщення не відповідають дійсності і не підтверджуються достовірними доказами, що свідчить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Колегія судді вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи було доведено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3. був укладений договір про спільну діяльність, умови якого позивач ОСОБА_2, виконав у повному обсязі, а тому за ним необхідно визнати майнові права на торгово - офісні приміщення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не можливо погодитися виходячи із наступного.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 25.08.2006 р. між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір про спільну діяльність за умовами якого відповідачка ОСОБА_3 надає земельну ділянку з відповідними документами під будівництво, а позивач фінансує та здійснює вказане будівництво.

Згідно п.1.1. вказаного договору сторони домовились про спільне будівництво торгово-офісного приміщення за адресою: Київська обл., м. Вишгород, вул. Набережна - пр. Шевченка.

Відповідно до п.6.1. даного договору внесок та частка позивача по справі на будівництво становить 99%, а внесок та частка відповідачки ОСОБА_3 на будівництво становить 1% (а.с.35).

Відповідно до вимог ч.2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі - продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі - продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ст.ст.526,527,530-532 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ст.392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Майном як особливим об»єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов»язки (ч.1 ст.190 ЦК України).

Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися як будь-які права, пов»язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є об»єктом будівництва, не є речовими правами на чуже майно, оскільки об»єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об»єкт будівництва не існує на момент виникнення майнових прав, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об»єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно стає об»єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб»єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб»єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно.

Захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі ст.392 ЦК України.

При цьому рішення суду про захист порушеного права та визнання за позивачем прав на спірне майно є підставою для реєстрації такого права.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року у справі № 6-129цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування судами.

Однією з підстав для визнання за позивачем права на майнові права на спірний об»єкт незавершеного будівництва позивач ОСОБА_2 посилається на те, що рішенням Апеляційного суд Київської обл. від 17.12.2013 р. встановлено, що будівництво вказаного торгово-офісного приміщення здійснювалось ним за власні кошти, що підтверджується відповідними доказами, яким судом надано належну оцінку.

Проте із зазначеним не можливо погодитися оскільки рішенням суду Апеляційного суду Київської області від 17.12.2013 р. обставини того, що позивач ОСОБА_2, здійснював будівництво торгово-офісного приміщення за власні кошти, не встановлювалися.

Враховуючи вище викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем ОСОБА_2, не подано доказів того, що в нього, на підставі укладеного з відповідачкою ОСОБА_3, договору про спільну діяльність, виникли майнові права на спірний об»єкт незавершеного будівництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно до ч.1 ст.57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.58 ЦПК встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Визнаючи за позивачем ОСОБА_2 майнові права на торгово-офісні приміщення суд першої інстанції вказав, що готовність незакінченого будівництва становить 82,3%, загальною площею 1744,0кв.м., вартістю 2488848 гривень.

Проте матеріали справи не містять належних доказів того, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції, готовність незакінченого будівництва торгово-офісних приміщень становила 82,3%, загальною площею 1744,0кв.м., вартістю 2 488 848 гривень.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які дозволи та будь-яка будівельно - технічна документація, отримана сторонами у відповідності до вимог Закону, на спірний об»єкт нерухомого майна, які могли бути правовою підставою для початку будівництва даного майна на майнові права якого просить визнати за ним позивач ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги апелянта ОСОБА_1, про задоволення її позовних вимог не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки відмовляючи у задоволенні її зустрічної позовної заяви суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що нею не подано належних доказів того, що будівництво спірних торгово-офісних приміщень, було здійснено нею.

Доказів того, що апелянтом за власні кошти були придбані матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва торгово-офісних приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1744кв.м.. вартістю 2 488 848 грн., апелянтом не подано.

Доводи про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин вимог ст.376 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги, із зазначених правовідносин, сторонами не заявлялися.

Рішення суду першої інстанції, про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви, ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, і підстави для його скасування, відсутні.

Враховуючи вище викладене колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції, про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, і підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, про визнання майнового права на об»єкт незавершеного будівництва.

Керуючись: ст.ст.303,307,309,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2015 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Вишгородської міської ради Київської області про визнання майнового права на об»єкт незавершеного будівництва, і в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Вишгородської міської ради Київської області про визнання майнових прав відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді