Справа № 372/1195/15ц Головуючий у І інстанції Тиханський О.Б.
Провадження № 22-ц/780/3922/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 26 02.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів : Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним , -

встановила:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

21 січня 2011 року між сторонами укладено договір позики у вигляді розписки на суму 29640 грн. з терміном повернення до 20 липня 2011 року.

Відповідач дані кошти не повернув, тому позивач ОСОБА_3 просив суд розірвати договір позики, стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 29640 грн. та 3% річних за користування коштами у розмірі 2667,60 грн.

Відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов про визнання вказаного договору позику неукладеними, посилаючись на те, що між сторонами у 2011 році існували трудові відносини, і у зв'язку з поломкою автомобіля, ОСОБА_3 зобов'язав відшкодувати його ремонт у розмірі 29640 грн., і з метою забезпечити виконання даного грошового зобов'язання змусив ОСОБА_2 написати розписку на дану суму.

В подальшому ОСОБА_2 вимушений був працювати без отримання заробітної плати на протязі декількох місяців для повернення даної суми. Після відшкодування даної суми він звільнився.

Оскільки фактично передачі коштів за договором позики не було, а розписка була написана під тиском шляхом обману, ОСОБА_2 просив визнати даний договір позики від 21 січня 2011 року неукладеним.

Вказані позови об»єднані в одне провадження.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2015 рокупозов ОСОБА_3 задоволено частково.

Розірвано договір позики грошових коштів укладений 21 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 29640 грн., 889,20 грн. за користування коштами та 305,29 грн. судових витрат.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні первісного позову, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено письмовий договір позики, і ОСОБА_2 не виконав свої зобов»язання щодо повернення грошових коштів у сумі 29640 грн.

Колегія суддів згідна з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 січня 2011 року між сторонами укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якої позикодавець ОСОБА_3 позичив 29640 грн. ОСОБА_4, який зобов»язався повернути ці грошові кошти до 20 липня 2011 року.

Факт написання розписки сторонами не оспорюється.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки матеріали справи не містять доказів повернення ОСОБА_2 позики ОСОБА_3 у розмірі 29640 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач не виконав свої зобов»язання за договором позики, тому ця сума разом із нарахованими процентами підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як позикодавця.

Доводи апелянта про те, що він повернув ОСОБА_3 борг, працювавши на його підприємстві безкоштовно, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок, однак таких дій з боку ОСОБА_2 по поверненню позики судом не встановлено.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не отримував вказані грошові кошти у ОСОБА_3, а вказану розписку написав під впливом обману та тиску, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відхиляючи вищевказані доводи апеляційної скарги, колегія суддів також бере до уваги проголошену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, яка може бути спростована за позовом про визнання його судом недійсним з підстав, установлених законом, разом з тим відповідач ОСОБА_2 не оспорював договір позики як вчинений під впливом обману правочин.

Також колегія суддів бере до уваги подання позивачем до суду першої інстанції для огляду, а до суду апеляційної інстанції для приєднання до справи розписки ОСОБА_5 від 21 січня 2011 року про отримання грошових коштів у борг як доказ укладення між сторонами договору позики та передачі грошових коштів ОСОБА_2, виходячи із такого.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

При розгляді справи № 6-63цс13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не отримував грошові кошти у ОСОБА_3, спростовуються текстом розписки від 21 січня 2011 року, при цьому колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_4, який заперечує оригінальність цієї розписки, на надав доказів для спростування цього та не заявив клопотання про призначення відповідної експертизи.

Посилання в апеляційній скарзі на показання свідків як на доказ неотримання ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики колегія суддів не бере до уваги, оскільки в силу вимог ч.2 ст. 1051 ЦК України рішення суд не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Надані ОСОБА_2 докази на підтвердження існування між сторонами трудових відносин, на думку суду, не виключають можливість існування між сторонами інших цивільних правовідносин, зокрема тих, які випливають з договору позики.

Отже, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження доводів щодо безгрошовості договору позики, про написання розписки під психічним тиском або внаслідок обману.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, суд вірно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 316 ЦПК України , колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :