Справа № 442/6769/13 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/2183/15 Доповідач в 2-й інстанції:Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Гірник Т.А.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника ПАТ«ВТБ Банк» Червінського І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

В жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство(далі ПАТ) «ВТБ Банк»звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3, в якому просять стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 94 933,17 грн.

Обґрунтовуючи позов позивач зазначив, що 22 березня 2012 року ПАТ «ВТБ Банк» та відповідач уклали кредитний договір № R1В на суму 81900 гривень з строком користування до 22.03.2016 року та сплатою відсотків за користування ним у розмірі 31 %. Оскільки позичальник умов кредитного договору належним чином не виконує і у нього утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 94 933,17 гривень банк, діючи відповідно до п. 5.2.2 Кредитного договору, звернувся до боржника з вимогою про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року позов задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 94 933,17 грн. та 949,33 грн. судового збору.

Ухвалою цього ж суду від 16.12.2014 року відмолено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд зазначеного заочного рішення.

Вказане заочне рішення відповідач ОСОБА_3 оскаржила в апеляційному порядку

У поданій апеляційній скарзі вказує на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що таке ухвалено без повного та всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів. Зокрема, звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення та постановленні ухвали про відмову в перегляді такого, помилкового, на її думку, прийшов до висновку, що спір виник із правовідносин, пов'язаних із захистом прав споживача, оскільки позовом пред'явлено банком, який не є споживачем послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Вказуючи на те, що сторонами передбачено в кредитному договорі вирішення спорів третейським судом, а тому вважає, що суд повинен був безумовно залишити позовну заяву банку без розгляду та передати її на розгляд третейського суду. Крім того, зазначає, що докази, які подав позивач на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема розрахунки заборгованості, є, на її думку, неналежними та недопустимими, в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України, та не відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно якої наявність заборгованості підтверджується первинними документами.

Зважаючи на вищевикладене, просить суд оскаржуване рішення скасувати та залишити позовну заяву ПАТ «ВТБ Банк» без розгляду (а.с.85-87).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи за апеляційною скаргою, про що до справи долучено розписку про отримання ними завчасно судової повістки (а.с.100). Від неї надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з її неможливістю прибути в судове засідання у зв'язку із сімейними обставинами. Самих обставин та інших підстав для відкладення розгляду справи не зазначила. Враховуючи, що вказані обставини не свідчать про поважність причини неявки апелянта в судове засідання, колегія суддів вважає за можливе розглядати вказану справу у відсутності ОСОБА_3, що відповідає вимогам ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ«ВТБ Банк» Червінського І.М. в заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,22.03.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № R1В з наданням позичальнику 81900 грн. на споживчі потреби в інтересах сім`ї строком до 22.03.2016 року з процентною ставкою за користування кредитом 31% річних (а.с.24-30).

У відповідності із п. 4.6. Кредитного договору повернення кредиту та процентів за кредитом повинно здійснюватися щомісячно згідно з графіком (а.с.31-34).

Відповідно до п.7.1 цього договору, у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та /або сплати процентів за користування та / або інших платежів згідно з умовами Кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочки.

За умовами п.5.2.2 Кредитного договору Банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення або у інші строки, передбачені умовами цього договору.

Надання кредитних коштів проводилося згідно умов п.3.9. Кредитного договору шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1.

Судом встановлено, що позичальник ОСОБА_3, отримавши кредитні кошти, свої зобов'язання перед банком виконувала неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 23.08.2013р. утворилась заборгованість на загальну суму 94 933,17 грн., з яких, відповідно до наданих розрахунків (а.с. 19-23):

- неповернута сума кредиту - 72 411,86 грн.;

- прострочена заборгованість за нарахованими відсотками - 11 713,35 грн.

- нарахована пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 4 173,98 грн.;

- нарахована пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 6 459,22 грн.;

- нараховані три проценти річних, за прострочення повернення суми кредиту - 68,61 грн.

- нараховані три проценти річних за прострочення заборгованості по відсотках - 106,15 грн.

З матеріалів справи вбачається також, що у зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань, банк скерував позичальнику ОСОБА_3 претензію № 129/1708.08.2 від 14.08.2013 року з попередженням про необхідність погашення кредиту і процентів за його користування, та повідомленням, що у противному випадку банк використає своє право та заявить про зміну термінів повернення кредиту і процентів за користування коштами.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Положеннями ст.546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочки виконання.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставин справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_3, яка є боржником за кредитним договором № R1В, на користь ПАТ «ВТБ Банк» борг по вказаному кредитному договору в розмірі 94 933,17 грн..

Надані банком розрахунки боргу належним чином завірені директором відділення «Львівська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» та начальником відділу супроводження банківських операцій цього відділення і не викликають сумніву в своїй достовірності, не спростовані відповідачем та, в супереч твердженням апелянта, обґрунтовано взяті судом до уваги, як належні і допустимі доказами у справі.

Посилання апелянта на те, що даний спір підлягає розгляду третейським судом, а тому позов ПАТ «ВТБ Банк» слід залишити без розгляду, є безпідставним. При цьому колегія судів виходить з наступного.

За умовами п.8.1 кредитного договору № R1В 22 березня 2012 року сторони уклали третейську угоду, відповідно до якої передбачили, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому третейському суду при асоціації українських банків.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Аналогічне роз'яснення міститься в п.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Таким чином, ПАТ «ВТБ Банк», безпосередньо звернувшись до суду щодо захисту своїх прав та інтересів, які випливають з кредитного договору, скористався своїм правом на судовий захист з боку держави, а тому у суду не було правових підстав для залишення позову без розгляду у зв'язку із наявністю в кредитному договорі третейського застереження.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, судом правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норми процесуального права, і тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, п.1ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Гірник Т.А.