АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2323/15 Справа № 2-5600/11 Головуючий у 1 й інстанції - Рунчева О. В. Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Григорченка Е.І., Кочкової Н.О.

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, вселення та за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: завідуюча Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Чубенко Ірина Семенівна, про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року позовні вимоги позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, вселення задоволені частково.

Вселено ОСОБА_4 в житловий будинок АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа: завідуюча Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Чубенко І.С., про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом відмовлено.

Додатковим рішенням Нікопольського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови йому у позові та просить постановите нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено, що у 1965 році ОСОБА_8 (свекор ОСОБА_5, дідусь ОСОБА_6 та ОСОБА_4) була виділена земельна ділянка АДРЕСА_1 для будування житлового будинку. У 1970 році спірний житловий будинок був побудований та оформлений на ОСОБА_8. В 1973 році син ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - ОСОБА_10 одружився із ОСОБА_5, після укладення шлюбу прізвище якої стало ОСОБА_5 ( том 1 а.с.174). Зі згоди власника житлового будинку ОСОБА_8 остання 18.09.1975 р. була зареєстрована у спірному житловому будинку (том 2 а.с. 47 зі звороту). Від шлюбу у ОСОБА_10 та ОСОБА_5 народилося двоє дітей - донька та син ОСОБА_6, який із самого народження зареєстрований та проживає у спірному житловому будинку. За життя ОСОБА_8 склав заповіт від 24.07.1990 року згідно якого, він заповів дружині - ОСОБА_9 житловий будинок АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 125-127). Після смерті ОСОБА_8 його дружина ОСОБА_9 прийняла спадщину за заповітом на спірний житловий будинок.

04.06.2003 року ОСОБА_9 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_4 (онуком), яким передала у власність останнього житловий будинок з надвірними будівлями та приватизовану земельну ділянку площею 0,0591 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 повинен був довічно утримувати ОСОБА_9 та виконувати обов'язки зазначені у договорі. Договір посвідчений завідуючою Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Чубенко І.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1268 (том 2, а.с. 9).

Вказаний договір відповідає вимогам ст.ст. 44, 47, 425, 426 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на час укладання договору.

Таким чином, ОСОБА_4 є власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1. З 2004 року останній не проживає в зазначеному будинку з поважних причин, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 чинять йому перешкоди, змінили замки та перешкоджають у його вселенні. На теперішній час ОСОБА_4 зі своєю сім'єю проживає у тещі. Вказані обставини доведені в суді першої інстанції та не спростовані відповідачами.

Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 порушують права ОСОБА_4 у зв'язку з чим, вимоги ОСОБА_4 в частині вселення є законними та обгрунтованими.

Разом з тим, право на житло гарантоване людині ст.ст. 47, 48 Конституції України - ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Правові позиції Європейського Суду з прав людини, п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Виходячи з наведеного, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права у користуванні житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Однак, такі вимоги ОСОБА_4 не заявляв, а лише послався на положення ст. 155 ЖК України та положення ст. 116 ЖК України.

Проте, положення ст. 116 ЖК України передбачають виселення наймача, членів його сім'ї або інших осіб, які з ним разом проживають, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі.

В п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України" від 12 квітня 1995 року з наступними змінами та доповненнями вказано, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

В матеріалах справи відсутні докази, які б стали достатньою підставою для застосування ст. 116 ЖК України. Зокрема, з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 липня 2011 року відносно ОСОБА_5 та листа начальника Нікопольського МВ ГУМВС України в Дніпропетровські області (том 2, а.с. 6,7) не вбачається, що до ОСОБА_5 було застосовано будь-які заходи попередження чи громадського впливу, а відносно ОСОБА_6 в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, які б стали підставою для застосування ст. 116 ЖК України.

Оскільки, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЩІК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень, а позивачем його вимоги доведено та обґрунтовано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в їх задоволенні.

В апеляційній скарзі апелянт також не наводить будь-яких доводів та доказів, що можуть обґрунтувати його позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні житлом та виселення саме з підстав, передбачених ст..116 ЖК, а лише наводить обставини свого життя. Таким чином, колегія суддів не вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог в частині виселення відповідачів.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК та підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: