Справа № 545/1180/15-ц
Провадження № 2/545/758/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі

головуючого судді Стрюк Л.І.

при секретарі Артеменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОСОБА_2 Капітал» про визнання кредитного договору частково недійсним,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 18 серпня 2014 року між ним та акціонерним товариством «ОСОБА_2 Капітал», укладено договір рефінансування № GP-6685902. Зазначає, що умова кредитного договору, за якою він повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й комісію у розмірі 1,35 % від суми кредиту щомісячно, є несправедливою та такою, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим просив суд визнати цю умову договору недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у заяві.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не наддав; у письмових запереченнях позов не визнав повністю з тих підстав, що позивачу при укладенні договору надана детальна інформація щодо його умов, з якими він погодився добровільно.

За таких обставин та за згодою позивача суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами та постановити заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 18 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «ОСОБА_2 Капітал», укладено договір рефінансування № GP-6685902, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 49092,13 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % річних, а також 1,35 % від суми кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно (а.с. 3).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 18 серпня 2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, який містить умову про зміну у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, і це є підставою для визнання цього положення недійсним.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що положення кредитного договору у частині встановлення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 1,35 % є несправедливим, що є підставою для визнання його недійсним.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 214-215, 218, 224 ЦПК України,

вирішив:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати кредитний договір № GP-6685902 від 18 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «ОСОБА_2 Капітал» недійсним у частині встановлення у п. 2.4 комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,35 % щомісячно.

Стягнути з акціонерного товариства «ОСОБА_2 Капітал» на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд протягом 10 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги, а особою, яка не була присутня при проголошенні судового рішення - у той же строк з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_3