Справа № 346/4100/15-ц
Провадження № 2/346/1697/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі:

головуючого-судді Веселова В.М.

секретаря - Максим'юк М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася в суд з даним позовом, вказала, що є співвласником квартири АДРЕСА_1. Також в квартирі зареєстрований її син ОСОБА_3 та невістка, відповідачка по справі, ОСОБА_2. Однак, відповідачка більше двох років в спірній квартирі не проживає, участі у її утриманні не приймає, не сплачує комунальні платежі. Просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом за адресою АДРЕСА_1 В судове засідання позивачка подала письмове клопотання про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася без поважної причини, про дату,час і місце слухання справи була належним чином повідомлена шляхом публікації оголошення в газеті «Галичина». Судом було зроблено запит до Коломийського районного відділу Міграційної служби України в Івано-Франківській області і отримано відповідь від 16.09.2015 року №17/3703, якою підтверджено місце реєстрації відповідачки - АДРЕСА_1, яке зазначене в позовній заяві. До суду повернулись конверти з повістками, направлені на адресу відповідачки з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». За таких обставин, у відповідності до ст.74 ч.5 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду № 17-рп/2011 від 13.12.2011, суд вважає, що судовий виклик та судове повідомлення було вручене відповідачці належним чином.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, та письмове клопотання позивачки, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка є співвласником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 10 липня 2001 року (а.с. 4).

В 2012 році син позивачки. ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2, який вони зареєстрували 14 липня 2012 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитком сім'ї, актовий запис №1347.Одразу після реєстрації шлюбу відповідачка з дозволу позивачки прописалася в спірній кватирі.

Шлюбні відносини сина з відповідачкою не склались. В липня 2013 року шлюб між ними було розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16 липня 2013 року (а.с. 3).

З моменту реєстрації відповідачки в спірній квартирі, в квартирі позивачки її жодного разу не було, належні їй речі не приносила. На сьогоднішній день місце проживання ОСОБА_2 позивачці не відоме. Дані обставини підтверджуються актом складеним комісією з числа представників ОСББ «Одісей» (а.с.6).

Не проживаючи в даній квартирі, але будучи зареєстрованою в ній, відповідачка створює незручності в користуванні квартирою, не надає допомоги на оплату комунальних послуг, а через її реєстрацію немає змоги отримати субсидію.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2013 року відповідачка не проживає в спірній квартирі. Відповідачка не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратила будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даній квартирі, але будучи зареєстрованою в ній, відповідачка не надає допомоги на оплату комунальних послуг, у квартирі відсутні будь-які її речі. Крім того, оскільки позивачка не домовлялася з відповідачкою про її відсутність в її житлі понад шість місяців, тому вона втратила право на користування житлом.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність задоволення позову, оскільки відповідачка, згідно матеріалів справи, з 2013 року в квартирі позивачки не проживає, не приймає участі у витратах по утриманню квартири, не сплачує комунальні та інші платежі, не допомагає в поточних ремонтах. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідачка не пов'язана спільним побутом з позивачкою, не має з нею спільного побуту,взаємних прав та обов'язків.

Наведене підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, копією паспорта, актом обстеження житлових умов від 25.08.2015 року.

На підставі ст.ст.71,72 Житлового Кодексу України, ст.ст.316,317,319,321,322,386,391 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Рудемко проти України» від 21.12.2010 року та «EastAlliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, ст.3 Сімейного кодексу України та керуючись ст.ст.74,ч.4,5,10,169 ч.4, 213-215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом за адресою АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня

його проголошення.

Суддя Веселов В. М.