У Х В А Л А

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, управління Держземагентства у м. Одесі, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, третя особа - дачно-будівельний кооператив «Чорномор», про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, дачно-будівельного кооперативу «Чорномор», Одеської міської ради, комунального підприємства «МБТІ та РОН», Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтв про право власності, договорів купівлі-продажу та дарування частково недійсними,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0069 га для дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений 14 грудня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4; вирішено усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0069 га для дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, заборонивши ОСОБА_4 самовільно використовувати зазначену земельну ділянку та перешкоджати членам ДБК «Чорномор» у її спільному використанні за рішенням правління, відновивши становище, яке існувало до порушення, передавши зазначену земельну ділянку у загальне користування членів ДБК «Чорномор»; визнано недійсним Витяг з державного земельного кадастру України від 21 березня 2013 року про реєстрацію земельної ділянки за ОСОБА_4; скасовано реєстрацію зазначеної земельної ділянки у земельному кадастрі; заборонено управлінню Держземагентства у м. Одесі та Реєстраційній службі головного управління юстиції в Одеській області виготовлення та видачу будь-яких документів на земельну ділянку на користь ОСОБА_4 або її законних представників; у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про зобов'язання ОСОБА_4 не перешкоджати членам ДБК «Чорномор» у її спільному користуванні за рішенням правління земельною ділянкою площею 0,0069 га, відновлення становища, яке існувало до порушення, з передачею земельної ділянки у загальне користування членів ДБК «Чорномор» та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково: рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про заборону управлінню Держземагентства у м. Одесі та Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції виготовлення та видачі будь-яких документів на земельну ділянку на користь ОСОБА_4 або її законних представників скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; у решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2014 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судового рішення ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішення суду касаційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі з підстав, передбачених пунктом першим частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 30 Земельного кодексу Української РСР (на час виникнення спірних правовідносин).

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 4 грудня 2007 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року.

ОСОБА_4 вказує на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Скасовуючи частково рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 щодо заборони управлінню Держземагентства у м. Одесі та Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції виготовлення та видачі будь-яких документів на земельну ділянку на користь ОСОБА_4 або її законних представників та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що такий спосіб захисту не передбачений законом.

Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності від 25 червня 1999 року, виданого на ім'я ОСОБА_7 в частині виключення зі свідоцтва погреба літ. «Л1», а також визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу та дарування з відчуження погреба літ. «Л1» та свідоцтва про право власності від 30 січня 2008 року, виданого на ім'я ОСОБА_5, оскільки судовим рішенням, зокрема, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2011 року, яке набрало чинності, підтверджено право власності ОСОБА_5 на погріб літ. «Л1». Крім того, касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2001 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 оскільки правовстановлюючі документи ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку визнані недійсними, то ОСОБА_6 не мала права відчужувати вказану земельну ділянку. Також визнано недійсним витяг з Державного земельного кадастру від 21 березня 2013 року про реєстрацію за ОСОБА_4 спірної земельної ділянки оскільки він отриманий на підставі визнаних судами недійсними правовстановлюючих документів.

Разом з тим, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 4 грудня 2007 року, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, суди дійшли висновку про те, що оскільки позивачу, а також попередньому власнику нерухомого майна не надавались правовстановлюючі документи з визначенням меж земельної ділянки, то його позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Отже, у справах наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року не може бути зразком неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, управління Держземагентства у м. Одесі, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, третя особа - дачно-будівельний кооператив «Чорномор», про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, дачно-будівельного кооперативу «Чорномор», Одеської міської ради, комунального підприємства «МБТІ та РОН», Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтв про право власності, договорів купівлі-продажу та дарування частково недійсними до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
Я.М. Романюк