Провадження № 2/487/323/15
Заводський районний суд міста Миколаєва
РІШЕННЯ

Іменем України

21.04.2015 Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Кузьменка В.В., при секретарі судового засіданні Каламурза О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом прокуратури Миколаївської області до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконними і скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на землю,

встановив:

16.10.2014 Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства України звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішеннями Миколаївської міської ради від 19.06.2009 №35/51, від 04.09.2009 №36/61 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 830 кв.м по АДРЕСА_1, грошовою оцінкою в 171 642.19 грн. з цільовим призначенням будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення (від 04.09.2009 №36/61) відповідачу ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка, яка в подальшому, за договором купівлі-продажу від 27.08.2012 була нею відчужена ОСОБА_3 розташована в прибережній захисній смузі Бузького лиману, тобто відноситься до земель водного фонду, тому не може передаватись у власність громадянам.

Прокурор просив суд: визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 830 кв.м по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_2 від 27.08.2012, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати недійсним Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію; повернути земельну ділянку площею 830 кв.м, що розташована по АДРЕСА_1 із кадастровим номером НОМЕР_2, грошовою оцінкою 171 642.19 грн. у комунальну власність.

В ході судового розгляду, Наказом Генерального прокурора України від 05.12.2014 №151ш Миколаївську міжрайонну прокурору з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері у структурі та штатному розписі прокуратури Миколаївської області було ліквідовано, її функції в сфері нагляду за додержанням законів у вказаній сфері було передано прокуратурі Миколаївської області.

В судовому засіданні прокурор прокуратури Миколаївської області Коткова В.А. вимоги позову підтримала повністю, наполягаючи на його задоволенні з підстав, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача - Миколаївської міської ради Бондар В.А. проти задоволення позову заперечував, посилаючись на факти пропуску прокурором строків позовної давності, оскільки на 36 сесії Миколаївської міської ради 5 скликання, на які приймалось оскаржуване рішення був присутній помічник прокурора міста Миколаєва Терещенко В.Ю., тобто прокуратура була обізнана про факт прийняття рішення, проте з позовом про його оскарження звернулась лише у 2014 році, вказав, що рішення Миколаївської міської ради є законним, земельна ділянка передана у власність ОСОБА_2 у встановленому законом порядку. В подальшому представник Миколаївської міської ради Татарінов В.П. надав суду заяву, якою просив провести розгляд справи без його участі, ухваливши рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 проти задоволення позову прокурора заперечував, також послався на пропуск прокурором строку позовної давності, окрім іншого вказував на неналежно обраний позивачем спосіб захисту права, а також той факт, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду (прибережної смуги), згідно робочого проекту "Встановлення водооронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування міста Миколаєва", що затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 31.05.2012 "17/4.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні присутня не була.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши все в сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради №35/51 від 19.06.2009 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею площею 22156 кв.м, у тому числі 55 кв.м під капітальною забудовою, 99 кв.м під спорудами, 1766 кв.м під проходами, проїздами та площадками, 20236 кв.м під зеленими насадженнями за рахунок земель міста не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 та передано вказану земельну ділянку площею 22156 кв.м товариству з обмеженою відповідальністю "Миколаївбудпроект" в оренду строком на десять років.

Рішенням Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 було прийнято рішення, яким затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв.м, за рахунок земель ТОВ "Миколаївбудпроект", з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_1, в тому числі відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 830 кв.м по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Є хибним твердження відповідачів про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, адже як вбачається з наданих в судовому засіданні пояснень прокурора, помічник прокурора міста Миколаєва Терещенко В.Ю. дійсно був присутнім на 36 сесії Миколаївської міської ради 5 скликання, проте оскаржуване рішення приймалось Миколаївською міською радою наступного дня, за його відсутності, а про обставини, які стали підставою для звернення до суду із вказаним позовом прокуратурі стало відомо лише після перевірки, що проводилась у 2013 році. Вказане є поважною причиною пропуску встановленої статтею 257 ЦК України позовної давності, а порушене право з огляду на положення частини п'ятою статті 276 ЦК України підлягає захисту.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 №434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку.

Вказана позиція в цілому узгоджується із правовими позиціями, що висловлені Верховним Судом України в постановах від 21.05.2014 у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014 у справі №6-206цс14.

Згідно акту державного інспектора з ОНПС Держекоінспекції Чумака О.Г., земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться на відстані дев'яти метрів від урізу води Бузького лиману, тобто поза межами, встановленими статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 №434.

З огляду на викладене, рішення Миколаївської міської ради №31/61 від 04.09.2009 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 830 кв.м (0.0830 га) є незаконним і підлягає скасуванню, а державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_1, як наслідок недійсним.

Враховуючи, що надання земельної ділянки ОСОБА_2 відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, є незаконним і подальше відчуження нею земельної ділянки.

Згідно положень статті 88 ЦПК України, позиції Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладена в пункті 10 Постанови від 17.10.2014 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", з відповідачів за кожною вимогою, підлягає стягненню 974.4 грн. судового збору на користь держави.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 10, 11, 77, 209, 212, 214-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України суд

вирішив:

Позов прокуратури Миколаївської області до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконними і скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на землю задовольнити.

Рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року, в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 830 кв.м. по АДРЕСА_1 визнати незаконним та скасувати.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2) від 27 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнати недійсним.

Державний акт серії НОМЕР_1 про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку визнати недійсним, скасувавши його державну реєстрацію.

Земельну ділянку площею 830 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2), грошовою оцінкою 171 642.19 грн. повернути до комунальної власності.

Стягнути з Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь держави 324 (тристадвадцять чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп. судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва.

СУДДЯ В.В.КУЗЬМЕНКО