АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6555/15 Справа № 204/2286/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Гайдук В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Видюковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору фінансового лізингу та додаткової угоди, стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилався на те, що 26 вересня 2014 року він уклав з відповідачем договір №001172 фінансового лізингу з додатками, відповідно до якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобовязалося придбати предмет лізингу, а саме: автомобіль марки КІА Sportage, у власність та передати його у користування позивачу у строк та на умовах, передбачених договором. В свою чергу він зобовязався прийняти предмет договору та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. На виконання умов договору 26 вересня 2014 року та 30 вересня 2014 року він сплатив 31500 грн. та 157500 грн. відповідно. Проте, компанією визначений умовами договору автомобіль йому не було передано з підстав подорожчання такої моделі. Частину коштів йому було повернуто, проте відповідач залишився винним 63000 грн. Посилаючись на те, що зазначена угода порушує його права як споживача містить несправедливі умови та суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», ОСОБА_2 просив визнати недійсними пункт 12.11 договору фінансового лізингу №001172 від 26 вересня 2014 року та пункти 2, 3 додаткової угоди №1 від 27 жовтня 2014 року до нього та стягнути із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь грошову суму комісії за організацію договору фінансового лізингу у розмірі 31500 грн. та авансовий платіж у розмірі 31500 грн., які були ним сплачені за вказаними договором (а.с. 1-4).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 56-60).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне зясування судом обставин у справі, у звязку з чим ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог (а.с. 66-70).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 вересня 2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 001172, згідно умов якого відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 3.1 договору, предметом лізингу є транспортний засіб - автомобіль марки КІА Sportage (колір: білий).

Відповідно до додатку № 1, вартість предмету лізингу становить 315000,00 грн.; авансовий платіж 157000,00 грн.; щомісячний платіж 13125,00 грн.; комісія за організацію (10%) 31500,00 грн.; комісія за передачу (3%) 9450,00 грн (а.с. 11).

В день укладення договору позивачем було сплачено на користь ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» кошти в сумі 31500,00 грн., та 30 вересня 2014 року сплачено авансовий платіж в розмірі 157000,00 грн., про що свідчать копії квитанцій (а.с. 18, 19).

08 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з вимогою про розірвання укладеного між ними договору фінансового лізингу та повернути сплачену ним суму комісії за організацію договору та авансовий платіж (а.с. 23).

ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», листом від 24 жовтня 2014 року вих. № 600, повідомила ОСОБА_2 про те, що частина коштів, а саме: комісія за організацію договору та 20% авансового платежу, відповідно до умов укладеного договору не повертаються, а повернення решти коштів відбувається шляхом підписання додаткової угоди (а.с. 45).

27 жовтня 2014 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору фінансового лізингу №001172 від 26 вересня 2014 року, відповідно до умов якої сторони, керуючись п.12.11 основної угоди, дійшли згоди про те, що сплачена позивачем сума комісії в розмірі 31500 грн. та 20% сплаченого авансового платежу також в розмірі 31500 грн. йому не повертається (а.с. 24-25).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 цього закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, згідно положень вищезазначеного закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, який закріплено у пункті 3 статті 3 ЦК України.

Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього ж кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Розділом 12 укладеного між сторонами договору встановлена відповідальність сторін за невиконання умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, пені та інших відшкодувань.

Згідно п. 12.11 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається (а.с. 9 зворот).

Доводи апеляційної скарги про те, що положення п. 12.11 укладеного договору фінансового лізингу є несправедливими згідно п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" спростовуються нормами чинного законодавства та матеріалами справи.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Як вірно враховано судом першої інстанції, для визначення умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

З наявної в матеріалах справи заяви (а.с. 43) вбачається, що ОСОБА_2 при підписанні договору ознайомився та погодився з його умовами у повному обсязі, зокрема і стосовно положення п. 12.11 про не повернення комісії за організацію даного договору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судова колегія вважає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено передбачених законом підстав для визнання п. 12.11 договору фінансового лізингу та пунктів 2, 3 додаткової угоди до нього несправедливими, наведені в апеляційній скарзі доводи ці обставини не спростовують.

Суд першої інстанції вірно застосував положення Закону України "Про захист прав споживачів" у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є для цих відносин спеціальним, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: