У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Касьяна О.П., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_11, треті особи: адміністрація Заводського району Миколаївської міської ради, Комунальне підприємство «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», приватне підприємство «ЖЕК-10», про встановлення земельного сервітуту та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_11 про встановлення земельного сервітуту та зобов'язання вчинити певні дії.

На обґрунтування вимог позивачі посилалися на те, що домоволодіння АДРЕСА_1 є багатоквартирним житловим будинком флігельного типу з відокремленим входом до кожної квартири (жилкоп). Їм на праві власності належить: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кожному по 1/3 частини квартири № 3 у вказаному будинку, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно; ОСОБА_9 належить квартира № 6; ОСОБА_10 квартири № 7 та № 8 даного домоволодіння. Відповідач ОСОБА_11 набув право власності на будинок АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу частки даного будинку та на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2008 року. Межовим знаком між будинками на час забудови значилась тильна сторона будинку № 68. Судами неодноразово вирішувались спори з приводу спірних домоволодінь. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2014 року встановлено, що земля під домоволодінням відповідача належить до комунальної власності. Проте на вимоги про усунення незручностей в користуванні житлом, а саме: звільнення тильної стіни спірного будинку від сміття, металобрухту та деревини, надання доступу для проведення поточних та капітальних ремонтів, укладання відмостки, узгодження встановлення вільної землі відступом від стіни сітки - рабиці для збереження «приватності житла» відповідач ОСОБА_11 не реагує.

Посилаючись на вказані обставини та порушення ОСОБА_11 вимог ст. ст. 98-101, 152 Земельного кодексу України, позивачі просили визнати їх право на встановлення сервітуту, визнати їх право на встановлення на межі відступу огорожі сітки - рабиці та її засадження декоративною рослиною, встановити сервітут користування земельною ділянкою, розташованою на території домоволодіння АДРЕСА_2 вздовж будинку № 68 за тією ж адресою з тильної сторони на всю довжину будинку з відступом від стіни на відстань 1,5 м для користування вказаним сервітутом мешканцям будинку № 68. Зобов'язати міськраду внести відомості встановленого сервітуту до Генерального плану забудови м. Миколаєва та до технічної документації Миколаївського міського бюро технічної інвентаризації домоволодінь № 66 та № 68 квартальної фотозйомки. Крім того, позивачі просили зобов'язати ОСОБА_11 надати їм право безперешкодного доступу від воріт свого двору до землі - сервітуту для проведення обслуговування житла, безперешкодно надавати їм можливість проведення поточних та капітальних ремонтів та прибрати від стіни їх будинку сміття, металобрухт і деревину, знести тимчасові споруди у вигляді навісів та сарайчиків прибудованих (з використанням стіни їх будинку) до будинку.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 порушують питання про скасування оскаржуваних рішень судів із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судами встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі ЖЕК-10 та має квартири посімейного заселення, які розташовані на 1 поверсі одноповерхового будинку. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належать кожному по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 (а. с. 37, 38), квартира № 6 за вказаною адресою належить на праві власності ОСОБА_9 (а. с. 42, 43), а власником квартир № 7 і № 8 вказаного домоволодіння є ОСОБА_10 (а. с. 47, 51).

Відповідно до договору купівлі-продажу частки жилого будинку ОСОБА_11 набув право власності на 61/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 (а. с. 22-23). Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2008 року визнано право власності ОСОБА_11 на інші 39/100 частини вказаного домоволодіння (а. с. 24).

Житловий будинок, який належить позивачам на праві власності, глухою капітальною стіною встановлював межу із земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок відповідача ОСОБА_11

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивачі не зверталися з вимогою або пропозицією щодо встановлення сервітуту до користувача земельної ділянки, тому відсутні підстави для встановлення земельного сервітуту.

При цьому, суд апеляційної інстанції послався на те, що матеріали справи не містять доказів щодо порушення прав позивачів, які не є власниками спірного будинку, суду не надано доказів щодо статусу земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 та яким чином порушуються права позивачів, якщо власником буднику вони не являються.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України <nau://ukr/435-15|st395> одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до вимог ст. 401 ЦК України <nau://ukr/435-15|st401> право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі ст. 98 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st98> право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

За правилами ст. 402 ЦК України <nau://ukr/435-15|st402>, ст. 100 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st100> сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо (ст. 99 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st99>).

Виходячи з наведеного, обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем.

У той же час, невиконання вимог частини другої статті 402 ЦК України щодо встановлення земельного сервітуту за договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки, за відсутності попереднього звернення до власника (володільця) про встановлення такого сервітуту, у зв'язку з цим не можливості реалізації своїх прав в судовому порядку, не відповідає положенням статті 124 <nau://ukr/254к/96-ВР|st124/> Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР/>, оскільки власник (володілець) земельної ділянки у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог осіб, які вимагають встановлення сервітуту.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав відсутності попереднього звернення позивачів до ОСОБА_11 за встановленням сервітуту як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 213, 214, 303, 309 ЦПК України на вказані норми матеріального права уваги не звернули, не врахували, що позивачі не позбавлені права у судовому порядку вимагати, за наявності підстав, встановлення земельного сервітуту.

Також суд на порушення вимог ст. ст. 10, 214 ЦПК України належним чином не з'ясував за яких обставин позивачі позбавлені можливості проходу до тильної сторони будинку, в якому вони проживають, за вказаною ними потребою у користуванні чужим майном, не встановив відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем, питання правомірності користування чи/або володіння земельною ділянкою ОСОБА_11 належним чином не дослідив.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з позовом до суду, позивачі, крім вимог про встановлення земельного сервітуту, порушували питання про зобов'язання відповідача ОСОБА_11 звільнити земельну ділянку біля їх будинку, шляхом прибирання сміття, металобрухту та деревини, знесення тимчасових споруд, сараїв (а. с. 2-6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на порушення ст. ст. 11, 213, 214 ЦПК України таких вимог не розглянув, доводів позивачів не перевірив, у встановленому порядку у своєму рішенні висновків з цього приводу не навів.

Разом з цим, не можна і погодитися з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивачі не є власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та не відповідають змісту глави 26 ЦК України та положенням ч. 2 ст. 382 ЦК України.

Не можна і погодитися з посиланням суду апеляційної інстанції на відсутність доказів порушення прав позивачів, в основу яких судом покладено акт комісії ПП «ЖЕК-10» від 09 липня 2014 року, оскільки такі висновки суперечать іншим матеріалам справи, яким суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки, висновків з цього приводу в ухвалі не навів, мотивів їх прийняття чи відмову у прийнятті не зазначив.

Отже, посилаючись на відсутність доказів щодо порушення прав позивачів, які не є власниками спірного будинку, а також відсутності доказів статусу будинку, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою зміст ч. 2 ст. 382 ЦК України, надаючи перевагу одним доказам, не зробив висновків щодо неприйняття інших доказів наявних у матеріалах справи, якими підтверджується наявність біля стіни позивачів різного сміття, металобрухту, деревини, наявність тимчасових споруд та сараїв.

Порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів попередніх інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.П. Касьян В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук