У Х В А Л А

Іменем України

02 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 26 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя й встановлення порядку користування земельною ділянкою. Та в червні 2014 року ОСОБА_1 змінила, предмет і підставу позову й просила стягнути грошову компенсацію за частку в майні. Проте у вересні 2014 року ОСОБА_1 повторно змінила, предмет позовних вимог і уточнила такі.

Рішенням Тячівського районного суду від 26 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог, відмовлено.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує, вимоги тим, що висновки суду не відповідають матеріалам справи у зв'язку із чим, рішення суду першої інстанції порушує, вимоги норм процесуального та матеріального права.

У ході апеляційного розгляду, апелянтка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3, підтримали вимоги скарги й просили задовольнити таку з наведених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 заперечили, вимоги скарги й просили відхилити таку, оскільки не відповідає обставинам справи.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що позивачкою не надано доказів того, що поділ майна шляхом виділу 1/2 частини майна кожній стороні неможливо й такий факт нею не доведено. Не доведено також і тієї обставини, що позивачка позбавлена можливості здійснювати належне їй право по володінню, користуванню і розпорядженню належною їй часткою в спірному майні. За цих обставин, вимога про одержання нею від відповідача грошової компенсації вартості її частки, задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню також вимога й щодо стягнення грошової компенсації вартості її частки в земельній ділянці. Оскільки, земельна ділянка перебуває в користуванні сторін, а не у власності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Виходячи з позову, який ОСОБА_1 неодноразово змінювала та уточнювала і в кінцевій редакції такого, просила суд першої інстанції в рахунок належної їй 1/2 ідеальної частки в житловому будинку АДРЕСА_1 та земельній ділянці виділеній для будівництва й обслуговування цього будинку, стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості належної їй її зазначеної частки у спільній сумісній власності. Оскільки, виділ у натурі належної частки в майні є неможливим як і користуватись своєю часткою в житловому будинку не має наміру. Також, не має наміру зберігати за собою право власності на частку в спірному майні.

За правилами ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як убачається з матеріалів справи, таким майном, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 20.07.2009 року, шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 197 від 20.07.2009 року.

Та виходячи з вимог ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

За правилами частин 2 і 4 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

А ч. 1 ст. 356 ЦК України передбачає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Тоді як ч. 1 ст. 368 ЦК України зазначає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

У той же час, ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи із цієї норми слід дійти до думки, що спірне майно належить бувшому подружжю саме на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожного з них у праві власності, а не на праві спільної часткової власності з визначенням часток кожного з них у праві власності.

Оскільки, власниками спільної сумісної власності на спірне майно є лише дві особи без визначення часток кожного з них у праві власності, а не більше, то за цих обставин, вимоги позивача в спірних правовідносинах повинні вирішуватись саме в спосіб поділу майна, а не виділу частки з майна. Тобто, дані правовідносини, регулюються нормою ст. 372 ЦК України.

Визначаючи підстави позову ОСОБА_1 зазначала свої вимоги, виходячи із приписів ч. 2 ст. 364 і ч. 3 ст. 370 ЦК України. Оскільки, спірне майно на її думку є неподільним і користуватись ним не має наміру.

Позаяк підстави позову полягають саме в стягненні з відповідача грошової компенсації вартості належної позивачці її частки в спільній сумісній власності, а не в поділі спільної сумісної власності. То саме в цих межах і слід вирішувати підставність позовних вимог.

Коли виходити з вимог ч. 2 ст. 364 ЦК України то дана норма зазначає про те, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 бажає отримати грошову компенсацію від ОСОБА_2 вартості її 1/2 ідеальної частки в житловому будинку загальною площею 78,7 кв.м., вважаючи, що виділ частки є неможливим.

Проте в супереч вимог ч. 3 ст. 10 і ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачка на підтвердження своїх вимог не надала суду належні й допустимі докази, які б доводили ті обставини, що спірний житловий будинок є неподільною річчю або поділ такий не допускається законом.

Виходячи із цього, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що ні позивачка, а, ні її представник не довели факт неможливості реального поділу між сторонами спірного житлового будинку.

За правилами ч.ч. 1 і 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є в спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А розпоряджання таким майном, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Підстави позовних вимог також зводяться до того, що відповідач перешкоджає в користуванні належною часткою в спільній сумісній власності. Хоча як сама зазначила, що користуватись своєю часткою в житловому будинку не має наміру.

Та разом із цим не зверталась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні своєю часткою в спільному сумісному майні. Як і не надано рішень про адміністративну відповідальність відповідача за спричинення їй перешкод у користуванні майном.

Таким чином, ОСОБА_1 не довела в суді, що з боку ОСОБА_2 мали місце порушення її права користування спільним сумісним майном. Або, що вона неспроможна здійснювати належне їй право щодо користування спірним майном.

Стосовно земельної ділянки, яка надана сторонам для будівництва та обслуговування житлового будинку. То така не підлягає ні поділу, а ні отриманню грошової компенсації за частку в такій. Оскільки, не належить сторонам на праві приватної власності, а перебуває тільки в їх користуванні. А звідси, може бути за цієї обставини, лише в користуванні сторін.

Виходячи із встановлених обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки такі не знайшли своєї доведеності.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін .

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 26 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________