Провадження № 2/520/112/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2015 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого-судді Луняченка В.О.

при секретарі Нефедової Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю " Лізингова компанія " АвтоФінанс" про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовними вимогами до ТОВ «Лізингової компанії «Автофінанс» в порядку вимог законодавства про захист прав споживача, про визнання недійсним, з моменту укладення, договору фінансового лізингу №01/14-00122, укладеного 08.10.2014 року, та застосувати наслідки визнання договору недійсним стягнути з відповідача 16960 грн., сплачених в рахунок виконання договору. Правовими підставами визнання правочину недійсним позивач зазначив факт укладення їм вказаного договору під впливом обману. Крім того у позові підставами визнання договору недійсним, на думку позивача є факт недодержання в момент укладення договору вимог ст. 203 ЦК України договір, укладений із використанням відповідачем нечесної підприємницької діяльності , договір не посвідчений нотаріусом, та умови договору є несправедливими та непрозорими, а крім того відповідач взагалі не має повноважень на укладення такого договору, у звязку із відсутністю відповідної ліцензії.

У судовому засіданні позивач, та його представник ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та обґрунтовували вимоги тим, що договір лізингу був укладений позивачем внаслідок обману з боку представників відповідача, тому повинен бути визнаний судом недійсним.

Від відповідача надійшла заява про розгляд позову за відсутністю представників ТОВ «Лізингова компанія " АвтоФінанс" а також заперечення на позов, в яких наполягають на відмові у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що ТОВ «Лізингова компанія " АвтоФінанс" має всі необхідні права для укладення договору лізингу, вказаний договір не потребує нотаріального посвідчення, не містить несправедливих та непрозорих умов, а крім того вважають, що заява про укладення позивачем договору внаслідок використання нечесної підприємницької діяльності та введення в обман необґрунтована та не доведена.

Суд, проаналізувавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка зі сторони позивача ОСОБА_3, оглянувши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав:

Як встановлено у судовому засіданні 08.10.2014 року ОСОБА_1 уклав договір фінансового лізингу №01/14-00122 з Товариством з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Автофінанс» ( а/с 18). Згідно умов пункту 1.3 даного договору лізингодавець ( Автофінанс) бере на себе зобовязання придбати у власність в якості предмету лізингу автомобіль ОСОБА_4, та передати предмет лізингу лізингоодержувачу ( ОСОБА_1В.) на умовах, передбачених договором. Відповідно до п.1.7 Договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, якій становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу ( 50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу).

Позивач, а також його дружина ОСОБА_5, яка була допитана в якості свідка, у судовому засіданні наполягали на тому, що позивач, з усної згоди дружини, намагався в осені 2014 року придбати у власність за спільні сімейні кошти нову автомашину. Була продана 04.10.2014 року автомашина « Гили Ємгранд», яка знаходилась у власності позивача (а/с 92) за сто тисяч триста гривень, та у інтернет-мережі була знайдена інформація про продаж фірмою « Авто-гранд», яка розташована у м. Тернопіль автомашини ОСОБА_4 Хетчбек, 2012 року виготовлення за 169600 гривень ( а/с 86). Ознайомившись с технічними характеристиками, зазначеними у рекламі, позивач зателефонував по номеру зазначеному у рекламі, та у телефонній розмові, представник фірми завірив його про відповідність рекламної пропозиції дійсності, запропонувавши ОСОБА_1 приїхати до фірми у місто Тернопіль та укласти договір, сплатити авансовий платіж та отримати автомобіль вже у м. Одесі, сплативши повну суму вартості. Позивач приїхав у Тернопіль, де у приміщенні автосалону Авто-гранд, ознайомився із проектом договору купівлі-продажу, погодився з його умовами, та поясненням про те, що автомобіль знаходиться у іншому місці, та сплатив у касу 10% вартості у розмірі 16960 гривень, вважаючи їх авансом. Після сплати ОСОБА_1 підписав надані йому представником автосалону декілька документів, які вважав договором купівлі-продажу, та поїхав до дому, де очікував на протязі двох тижнів поставку автомашину до міста ОСОБА_5, після огляду котрої він, за умовами, які йому розяснювались у автосалоні, повинен був сплатити повну вартість транспортного засобу і отримати його у власність. Однак, коли він зателефонував після спливу зазначеного терміну до Тернополя, йому повідомили про те, що він уклав договір лізингу.

Правовідносини, яки виникли між сторонами, врегульовані Цивільним Кодексом України, в главі 16 якого зафіксовано законодавцем загальні положення про правочини та правові наслідки недодержання сторонами при вчинені правочину вимог закону.

Так, відповідно до частини першої статті 202 правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 у частинах першої - пятої врегульоване, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215 підставою недійсності правочину є 1. недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 врегульоване - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам розяснено що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В даному випадку суд вважає недоведеним у судовому засіданні з боку позивача, та його представника, наявність навмисного введення його представниками відповідача при укладенні договору щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Приймаючи до уваги факт, що сам договір зазначений як договір лізингу, на кожної сторінці договору позивач підписувався в графі лізингоодержувача, а крім того позивач підписав і додатки до договору у вигляді розрахунків виплат лізингових платежів, що а ні як не може відноситься до договору купівлі-продажу, погодження з тим, що сам транспортний засіб відсутній при укладенні договору, та наявність в кожному документі реквізитів відповідача лізингової компанії, суд приходить до висновку про наявність саме при укладенні договору у позивача, наміру укласти саме цей договір.

Юридична необізнаність, погане знання мови договору, та узгодження наміру купівлі-продажу до виїзду із ОСОБА_5 із дружиною, на думку суду, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Судом також не встановлено невідповідності договору лізингу умовам, передбаченим у ст. 203 ЦК України.

Стосовно ствердження позивача, та його представника про те, що умови оспорюваного договору лізингу є несправедливими та непрозорими, у порушення Закону України « Про захист прав споживачів» , суд приходить до наступного:

За змістом ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізиног), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.3 ст.6 цього Кодексу сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як убачається з укладеного між сторонами договору лізингу, він містить всі істотні його умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови, які сторонами погоджені, що підтверджується їх підписами на кожній сторінці договору.

Зазначене спростовує доводи позивача про те, що йому не було надано достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, та що він детально не ознайомлювався з його умовами.

З огляду на те, що відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, твердження позивача про те, що окремі пункти договору порушують принцип добросовісності є непереконливими.

Крім того відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю " Лізингова компанія " АвтоФінанс" про визнання договору фінансового лізингу № 01/14 -00122 від 08.10.2014 року недійсним та стягнення коштів у розмірі 16960 гривень, та моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, які не були присутніми у судовому засіданні десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Луняченко В. О.