Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/352/15 Головуючий у 1-й інстанції Пономаренко Л.Е.
Суддя-доповідач Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.

суддів Воробйової І.А.,

Маловічко С.В.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнювала, до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позову, позивач зазначала, що від шлюбу з ОСОБА_4 має доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає разом з нею. Позивачка має намір виїхати до Російської Федерації, де мешкають її батьки, з метою відвідування ювілею батька та тимчасового працевлаштування. Також, метою поїздки є розвиток своїх та мовних навичок та ознайомлення з культурою російського народу, можливість відвідування культурних надбань та пам'яток архітектури та мистецтва м. Санкт-Петрбург та м. Москва.

На підставі викладеного, позивач просила суд, надати дозвіл малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд за межі України у Російську Федерацію в присутності матері ОСОБА_3 без надання згоди та супроводу батька ОСОБА_4 в період з 01 грудня 2014 року по 01 червня 2015 року та стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Сторони у справі є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що дитина проживає з матір"ю ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради №72/12 від 21 квітня 2011 року батьку ОСОБА_4 було визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дочкою: систематичні побачення - щосуботи протягом 3 годин; у будь-який інший час - за домовленістю між батьками. При цьому в матеріалах справи міститься копія листа служби у справах дітей Мелітопольської міської ради, що при розгляді питання про визначення способу участі батька у вихованні малолітньої доньки в бесіді з матір"ю дитини було з"ясовано, що мати заперечує проти спілкування батька з дитиною.

На підставі виконавчого листа №2-3172/11 виданого Мелітопольським міськрайонним судом, 09.08.2012 року було відкрито виконавче провадження про зобов"язання ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_4 в побаченнях з дочкою ОСОБА_5 у встановлений мировою угодою час та визначено ОСОБА_4 час побачень з дочкою ОСОБА_5 до досягнення трирічного віку кожної 1 та 3 суботи місяця з 10 до 12 години за місцем проживання дитини, а після досягнення нею трирічного віку кожної суботи місяця з 10 до 13 години.

Відповідно до статті 141 ЦПК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

У відповідності з частиною 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, правильно виходив з того, що довготривалий термін вивезення дитини за кордон без визначення при цьому конкретного місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Також судом першої інстанції правильно враховано те, що позивачем не забезпечено реалізацію права дитини на здобуття освіти, її всебічний розвиток та виховання під час їхнього перебування за межами України, оскільки не надано доказів того, де саме дитина буде навчатися та який дошкільний заклад буде відвідувати за межами України.

Згідно до вимог ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки здобутими доказами не підтверджується порушення відповідачем законних прав позивача, рішення суду про відмову у задоволенні позову є правильним, а доводи апеляційної скарги про те,що судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права є неспроможними.

Судом повно і всебічно з"ясовані обставини справи,що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам,норми матеріального і процесуального права не порушені,застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: