У Х В А Л А

2 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення пені за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пеню в розмірі 7 млн 959 тис. 950 грн 24 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року змінено в частині розміру стягнутої пені, зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за період з 23 травня 2013 року по 23 травня 2014 року з 7 млн 959 тис. 950 грн 24 коп. до 7 млн 850 тис. 909 грн 16 коп.; в решті судове рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року залишено без змін.

До Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4 із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 258 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявниця надала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2014 року та постанову Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13).

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_6, і залишаючи без змін ухвалені у справі судові рішення, погодився з їхніми висновками про правомірність реалізації банком свого права на збільшення позовних вимог про стягнення пені на підставі частини другої статті 258 ЦК України та частини другої статті 31 ЦПК України, при цьому судами враховано строк дії договору про відкриття кредитної лінії, а також наданий банком уточнений розрахунок пені за один рік з 23 травня 2013 року по 23 травня 2014 року. Врахувавши розрахунок пені наданий представником відповідача, суд апеляційної інстанції зменшив пеню за вказаний період.

Наданою для порівняння ухвалою від 5 лютого 2014 року, суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі судові рішення в частині стягнення пені за кредитним договором та в цій частині направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з неповним встановленням судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема суди належним чином не встановили розмір заборгованості боржника по сплаті пені в зв'язку з неналежним виконанням останнім зобов'язань за кредитним договором, у порушення частини другої статті 258 ЦК України суди взяли до уваги розрахунок пені наданий банком, розмір якої перевищує один рік.

Зазначена ухвала суду касаційної інстанції не є прикладом неоднакового правозастосування, оскільки в ній не міститься правова позиція щодо спірних правовідносин, а вказується на допущені судом порушення норм процесуального права, зокрема судом не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа №6-116цс13) міститься правова позиція, що відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. У разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Порівняння змісту постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа №6-116цс13) зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення пені за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема