Категорія: 6 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю (далі - ДАБК) у Волинській області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та відшкодування шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,0283 га для їх будівництва і обслуговування,, які знаходяться в АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 є її сусідом. У 2010 році він самовільно провів реконструкцію свого сараю під житловий будинок та побудував гараж на АДРЕСА_2, за що постановою Інспекціі ДАБК у Волинській області № 385 від 03 листопада 2011 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Здійснивши таку самочинну реконструкцію, ОСОБА_2 прибудував до сараю приміщення, частина якого знаходиться на належній їй земельній ділянці. Такими протиправними діями відповідач завдав їй майнової шкоди. яка полягає в тому, що внаслідок цих дій було зруйновано її хлів.

Крім того, самочинно збудований житловий будинок та вбиральня з вигрібною ямою у АДРЕСА_2 споруджені з порушенням вимог ДБН 360.92** "Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень" в частині недотримання мінімальної відстані між ними та будівлею господарського призначення в АДРЕСА_1, про що свідчить відповідь Інспекції ДАБК у Волинській області № 881 від 24 листопада 2011року.

Внаслідок самочинної реконструкції, проведеної відповідачем, їй створені перешкоди у користуванні земельною ділянкою, оскільки через розміщення прибудови та житлового будинку ОСОБА_2 не лише зруйновано її хлів, а й вона не має можливості встановити огорожу. На її неодноразові прохання здійснити перебудову і звільнити належну їй земельну ділянку від своїх споруд відповідач не реагує.

Враховуючи викладене, просила суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, а саме: споруд, які знаходяться на належній їй на праві приватної власності земельній ділянці, та стягнути з відповідача завдану їй майнову шкоду.

12 лютого 2015 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подала суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просила зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_3 шляхом зобов'язання знесення самочинного будівництва, а саме: вбиральні із вигрібною ямою та інших споруд, які відносяться до будинковолодіння відповідача, що по АДРЕСА_2, і розташовані на її земельній ділянці по АДРЕСА_1; стягнути завдану їй майнову шкоду, а саме вартість відновлювального ремонту будівлі хліва (Б-1), що по АДРЕСА_1, у розмірі 19582грн., визначену згідно з висновком № О-141 судової будівельно-технічної експертизи від 23 грудня 2014 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 04 березня 2015 року позов задоволено частково.

Постановлено зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення самовільно збудованих споруд, в тому числі: вбиральні та вигрібної ями, що відносяться до будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 8000 грн. завданої майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 487 грн. 20 коп. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить скасувати це рішення в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованими у АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом 08 липня 2010 року (а. с. 5-6), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 серпня 2010 року № 27124624, виданим комунальним підприємством "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" (а. с. 7), а також витягом з Державного реєстру правочинів від 08 липня 2010 року № 8744254 (а. с. 8).

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 28 лютого 2012 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,0283 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою (а. с. 9).

Як вбачається з технічного паспорта, виданого комунальним підприємством "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" 21 серпня 2010 року, на зазначеній земельній ділянці позивача знаходяться належні їй на праві власності житловий будинок та інші будівлі і споруди: прибудова, хлів, вбиральня (а. с. 10-13).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № О-141 від 23 грудня 2014 року по АДРЕСА_2 (будинковолодіння відповідача ОСОБА_2) проведено самочинне будівництво на відстані 0,50-0,58 м від господарської будівлі ОСОБА_3, що знаходиться на її земельній ділянці по АДРЕСА_1. Між самочинно збудованим житловим будинком по АДРЕСА_2 та господарською будівлею ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 збудована вбиральня із вигрібною ямою, яка відноситься до будинковолодіння по АДРЕСА_2 та розташована по межі зовнішньої стіни господарської будівлі ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 (а. с. 47-57).

На підставі вказаного висновку експертизи також встановлено, що в будівництві хліва (Б-1) ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 наявне осідання фундаменту та наскрізні тріщини зовнішньої стіни господарської будівлі і пошкодження будівлі. Ці пошкодження в будівлі хліва (Б-1) виникли внаслідок додаткового осідання існуючих фундаментів стін. Додаткове осідання існуючого фундаменту будівлі хліва (Б-1) виникло від осідання фундаменту новозбудованих будівель і споруд по АДРЕСА_2, що споруджені на неналежній відстані від господарської будівлі ОСОБА_3, яка знаходиться на її земельній ділянці.

Ринкова вартість відновлювального ремонту будівлі хліва (Б-1) по АДРЕСА_1 для ліквідації пошкоджень будівлі, вчинених відповідачем ОСОБА_2, в цінах на грудень 2014 року становить 19582 грн.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з повідомленням Інспекції ДАБК у Волинській області від 24 листопада 2011 року № 881 перевіркою, проведеною працівниками цієї Інспекції встановлено, що громадянин ОСОБА_2 самовільно здійснив реконструкцію сараю під житловий будинок та побудував гараж на АДРЕСА_2. За даним фактом складено протокол від 03 листопада 2011 року та постановою № 385 від цього числа ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності (а. с. 14).

Відповідач у добровільному порядку відмовився зносити самочинно збудовані ним на земельній ділянці позивача споруди.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)", відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Враховуючи викладене, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд обґрунтовано задовольнив позов у частині зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих споруд.

Рішення в цій частині не оскаржується.

Разом з тим, задовольняючи позов про відшкодування майнової шкоди частково в сумі 8000 грн., суд з посиланням на ч. 4 ст. 1193 ЦК України виходив з того, що відповідач є людиною похилого віку, пенсіонером, а тому йому можливо зменшити розмір відшкодування шкоди.

Однак такі висновки суду в означеній частині не в повній мірі відповідають обставинам справи і вимогам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища.

За змістом наведених правових норм, а також ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, якими передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, обов'язок доказування відсутності вини у заподіянні шкоди та свого скрутного матеріального становища лежить на відповідачеві. Правила про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище

Однак всупереч вимогам законодавства ОСОБА_2 не надав суду доказів відсутності своєї вини у заподіянні майнової шкоди ОСОБА_3 та свого матеріального становища, яке перешкоджає йому відшкодувати завдану шкоду у повному обсязі. Також ним не надано доказів на заперечення розміру шкоди, визначеного вищезгаданим висновком судової будівельно-технічної експертизи від 23 грудня 2014 року в сумі 19582 грн.

Самі по собі похилий вік відповідача та його перебування на пенсії не можуть бути достатніми підставами для зменшення розміру відшкодування шкоди, оскільки дані обставини не є беззаперечними доказами скрутного матеріального становища особи та не свідчать про її неспроможність у повному обсязі відшкодувати завдану шкоду.

На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи апеляційним судом була надана можливість відповідачу ОСОБА_2 подати докази на підтвердження неможливості відшкодування шкоди у повному обсязі.

ОСОБА_2 подав апеляційному суду довідку Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 23 квітня 2015 року № 1346 про те, що він отримує пенсію за вислугу років, розмір якої становить 2303 грн. 19 коп., а також - довідку Управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку від 22 квітня 2015 року № 4035 про те, що його дружина ОСОБА_4 у березні 2015 року отримала пенсію в розмірі 1217 грн. 35 коп.

Доказів про розмір витрат, які щомісячно несе сім'я ОСОБА_2, він суду не надав.

Виходячи з наведених доказів, сукупний розмір доходу сім'ї відповідача за шість місяців перевищує розмір заподіяної ним шкоди ОСОБА_3, що, на думку колегії суддів, дає йому можливість відшкодувати шкоду у повному обсязі і таке відшкодування не поставить його у тяжке матеріальне становище.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги наявність у ОСОБА_2 на праві власності житлового будинку по АДРЕСА_2 (що він підтвердив у судовому засіданні), той факт, що рівень його доходів дозволив йому здійснити самочинне будівництво об'єктів нерухомого майна, його вину у заподіянні шкоди позивачеві, а також те, що потерпіла від його протиправних дій ОСОБА_3 має право на відшкодування завданої їй шкоди у повному обсязі.

Наведені обставини свідчать про відсутність у даній справі виняткового випадку для зменшення розміру відшкодування шкоди.

Оскільки невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи в частині визначення розміру відшкодування майнової шкоди, оскаржуване рішення в означеній частині слід змінити шляхом ухвалення нового рішення про повне задоволення позову у відповідності зі ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 04 березня 2015 року в даній справі в частині відмови у позові та відшкодування майнової шкоди змінити, ухваливши в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди 19582 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят дві) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: