УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дем'яносова М.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,
за участю представників ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між позивачем та його рідним братом ОСОБА_10 були укладені договори позики на загальну суму 4 752 500 грн.

Указані договори були укладені з метою придбання майна та проведення ремонтних робіт під час перебування у шлюбі з ОСОБА_9

На підставі судового рішення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 стягнуто заборгованість у повному обсязі.

У подальшому шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було розірвано в судовому порядку, а також за рішенням суду здійснено поділ майна, набутого за час шлюбу.

На виконання рішення суду про стягнення заборгованості, в межах виконавчого провадження, шляхом проведення прилюдних торгів була реалізована квартира, належна ОСОБА_6, і кошти від реалізації майна були направлені на погашення боргу перед стягувачем ОСОБА_10, а в подальшому згідно з розпискою останнього розрахунок було проведено повністю.

Посилався на те, що позики були отримані в період шлюбу в інтересах сім'ї, обов'язок з їх повернення є солідарним для колишнього подружжя.

Оскільки позивач особисто повністю здійснив розрахунок перед стягувачем, просив суд стягнути з колишньої дружини в порядку регресу половину сплаченого боргу у судовому порядку, оскільки у добровільному порядку вона відмовляється виконати свій обов'язок.

У вересні 2014 року ОСОБА_9 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_10 про визнання розписки про сплату боргу недійсною, оскільки вона не направлена на настання юридичних наслідків, а лише є одним із способів стягнути з неї грошові кошти.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представників, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2012 року, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 було стягнуто заборгованість за договорами позики в розмірі 4 752 500 грн.

Вказаним рішенням суду встановлено, що грошові кошти були отримані в борг для придбання майна, а саме: договір позики від 01 листопада 2003 року на суму 325 тис. грн - для придбання квартири в районі забудови Позняки-8 у м. Києві; договір позики від 28 вересня 2004 року на суму 315 тис. грн - для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1; договір позики від 14 жовтня 2005 року на суму 400 тис. грн - для проведення ремонтних робіт; договір позики від 06 травня 2006 року на суму 300 тис. грн - для придбання автомобіля; договір позики від 01 листопада 2007 року на суму 500 тис. грн; і договір позики від 01 грудня 2007 року на суму 1 032 тис. грн - для придбання земельної ділянки; договір позики від 05 грудня 2007 року на суму 1 млн грн - для інвестування у будівництво індивідуального житлового будинку; договір позики від 17 травня 2008 року на суму 880 500 грн - для придбання квартири АДРЕСА_2, а всього в розмірі 4 752 500 грн.

10 травня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9, в якому останні перебували з 12 листопада 2004 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року, у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про визнання договорів позики недійсними встановлено, що вищевказані кошти, отримані у борг, були використані в період шлюбу для придбання майна в інтересах сім'ї.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року, у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Дарницької районної державної адміністрації в м. Києві, про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, встановлено, що кошти, отримані за договорами позики, були отримані ОСОБА_6 в інтересах сім'ї, та роз'яснено, що останній не позбавлений можливості після сплати заборгованості за договорами позики, які укладалися в інтересах сім'ї, звернутися до ОСОБА_9 з відповідним позовом про стягнення збитків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2011 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 заборгованості в розмірі 4 752 500 грн Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист від 07 червня 2012 року.

У межах виконавчого провадження було проведено прилюдні торги та в рахунок погашення заборгованості було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 за 749 305 грн 50 коп., яка повністю була внесена на депозитний рахунок Головного управління юстиції у м. Києві, переможцем торгів стала ОСОБА_11

Суд першої інстанції, з яким також погодилася колегія суддів апеляційного суду, дійшов висновку, що у даному випадку надана розписка про отримання грошових коштів та виконання рішення суду є недопустимим доказом, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st1047> розписка надається на підтвердження укладення договору позики, а не на виконання умов останнього. Крім того, ОСОБА_6 або представник останнього не надали згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> доказів суду про те, що у договорах позики було обумовлено, що повернення грошових коштів оформляється письмовою розпискою.

Також судами попередніх інстанцій враховано те, що грошові кошти за договорами позики стягнуті у примусовому порядку на підставі судового рішення, на виконання якого було відкрито виконавче провадження, виконувалися виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, зокрема було реалізоване нерухоме майно.

Колегія суддів зазначає, що на стадії виконавчого провадження належним та допустимим доказом на підтвердження виконання ОСОБА_6 рішення суду та сплати заборгованості згідно із ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» <nau://ukr/606-14|st49> (далі - Закон) повинна бути надана постанова про закінчення виконавчого провадження, винесена або у зв'язку з визнанням судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону <nau://ukr/606-14|st49> або згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону <nau://ukr/606-14|st49> у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Що стосується доводів позивача за зустрічним позовом, ст. ст. 541 <nau://ukr/435-15|st541>, 544 <nau://ukr/435-15|st544>, 545 ЦК України <nau://ukr/435-15|st545> в даній справі не регулюють спірних правовідносин сторін, оскільки ОСОБА_9 договорів з ОСОБА_10 не укладала та не виступала поручителем у боргових зобов'язаннях між ОСОБА_6 та ОСОБА_10

З оспорюваної розписки вбачається, що остання не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України <nau://ukr/435-15|st202>, а лише може посвідчувати факт виконання правочину, у даному випадку договорів позики, що, у свою чергу, також не доведено у судовому засіданні суду першої інстанції, як і не надано доказів реального фактичного надання коштів у розмірі 4 010 587 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді:І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Ступак