АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ», Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ Сервіс» до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію;

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ», Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ Сервіс», поданою представником ОСОБА_4

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 серпня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13.08.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», ТОВ «Лізинг ІТ Сервіс» до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, діючи в інтересах ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», ТОВ «Лізинг ІТ Сервіс», подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилаються на незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянти зазначають, що спірна інформація містить саме фактичні твердження, які можна перевірити та спростувати, а ніяк не оціночні судження автора.

Суд в своєму рішенні зазначає, що не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що вказана у запереченні інформація в усній формі була поширена серед власників облігацій ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ». Проте, апелянти не можуть погодитись з цим, а також з тим що, немає доказів саме поширення інформації взагалі.

В даному випадку інформація була поширена в тому числі в письмовій формі та доведена до судді Шум Л.Н., яка вела справу № №759/18958/14-ц, до секретаря судді в судовому засіданні, до представника ОСОБА_3 в суді в зазначеній справі в Святошинському районному суді м Києва. Це є достатнім доказом поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі. Спірна інформація не стосувалася предмету цивільної справи, в рамках якої вона була поширена, тому не була оцінена на предмет достовірності.

Викладаючи спірну інформацію в своїх письмових запереченнях, ОСОБА_3 як він сам зазначив при розгляді саме Спірної інформації «є критичною оцінкою ситуації, в якій відбувалася розмова, обставин що її супроводжували»

Таким чином, ОСОБА_3 підтвердив, що спірна інформація описує саме розмову, яка відбулася між учасниками зустрічі вказаних в позові осіб. Учасниками зустрічі (що підтверджує також ОСОБА_3) були: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (представник ТОВ «Капітал Тайме»), ОСОБА_9 (представник ТОВ «Мастер брок»), ОСОБА_10, представник ПрАТ «Лізинг ІТ», ОСОБА_11 (представник ТОВ «ІТТ-инвест»), При цьому саме ОСОБА_3 інформацію зі змістом розмови виклав вже в письмовій формі. Спірна інформація була поширена серед учасників зустрічі в усній формі, та саме ця відомість в письмовій формі була доведена до судді Шум Л.Н., яка вела справу № №759/18958/14-ц, до секретаря судді в судовому засіданні, до представника ОСОБА_3 в суді в зазначеній справі в Святошинському районному суді м. Києва. Це є достатнім доказом поширення інформації. В письмовій формі ОСОБА_3 як вказано в рішенні суду «пояснював ситуацію, в якій відбувалася розмова з ОСОБА_2, обставини, що її супроводжували, однак він не мав наміру розповсюджувати неправдиву ситуацію». Суд вказує на те, що не знайшло свого підтвердження те, що учасники зустрічі ознайомлювались з матеріалами цивільної справи та власне із запереченнями відповідача. Проте, на думку позивачів в даній справі, таке ознайомлення власне з письмовими запереченнями є надмірним доказом, оскільки достатнім доказом є факт усної розмови та висвітлення обставин цієї усної розмови саме ОСОБА_3 в своїх письмових запереченнях. Саме цей факт підтверджується ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_3 не розкриває авторів поширених недостовірних відомостей та бере відповідальність за ці поширені відомості на себе.

Спірна інформація стосується діяльності ОСОБА_2 як в.о. директора ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» (починаючи з 13.03.2014), в.о. генерального директора ПрАТ «Лізинг ІТ» (починаючи з 13.03.2014), та директора ТОВ «Лізинг ІТ Сервіс» (починаючи з 16.06.2014). Докази того, що ОСОБА_2 є посадовою особою зазначених товариств містяться в матеріалах справи. Саме про діяльність зазначених товариств йде мова.

Викладена ОСОБА_3 недостовірна інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, ділову репутацію ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», ПрАТ «Лізинг IT», ТОВ «Лізинг ІТ Сервіс».

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2, діючи від власного імені та від імені Товариств, підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить відповідна розписка. Причини неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, колегія суддів розцінила їх як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2014 року ОСОБА_2 звертався до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних та моральних збитків.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. Вказане рішення суду 17 лютого 2015 року набрало законної сили (а.с.32 - копія рішення суду).

В ході розгляду вищевказаної цивільної справи відповідач ОСОБА_3 надавав суду письмові заперечення проти позову ОСОБА_2 та зазначав наступне:

«...ОСОБА_2 ввів в оману інвесторів, зокрема, всупереч закону розмістив кошти, отримані від інвесторів не за призначенням, передбаченим проспектом емісії облігацій»;

«...промова ОСОБА_2, якою він особисто підтверджує той факт, що залучені від розміщення облігацій грошові кошти з самого початку не планувалось використовувати за призначенням...»;

«...для ухилення від виконання рішення суду про арешт рахунків ТОВ «Лізирнг ІТ-СПВ» спеціально було створене ТОВ «Лізинг ІТ Сервіс», щоб на нього виводити кошти, оминаючи арештовані рахунки ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» та ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій»;

«Крім цього, на цей час органами МВС України спільно з СБУ здійснюється досудове слідство по кримінальному провадженню №0006031, що порушено за ознаками злочину, передбаченого ст.190 КК України (шахрайство), де фігурантом виступає позивач»;

«...зокрема судом накладені арешти на рахунки одного з позивачів»;

Як пояснював суду відповідач, у вказаному запереченні він пояснював ситуацію, в якій відбувалась розмова з ОСОБА_2, обставини, що її супроводжували, однак він не мав наміру розповсюджувати неправдиву інформацію. Він заперечував проти позиву ОСОБА_2 та спростовував його доводи. Крім того, відповідач в судовому засіданні наголошував на тому, що сторонами вищевказаного судового процесу були лише ОСОБА_2 та він, а ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» та ТОВ «Лізинг ІТ Сервіс» не були учасниками вказаного процесу, а тому права чи інтереси вказаних Товариств жодним чином не порушувались.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Згідно ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У відповідності до ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Чинне законодавство України не містить чіткого визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів чи іншої та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної діяльності, які здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатир. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У статті 30 Закону України «Про інформацію» (зі змінами та доповненнями станом на 21.05.2015 року) визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Із роз'яснень п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, що, відповідно до ст.277 ЦК України, не є предметом судового розгляду оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів ) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Виходячи зі змісту ст.10 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Разом з тим, Верховний Суд України роз'яснює, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі та ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

З посилань вище, під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Автором письмових заперечень ОСОБА_3 в ході розгляду вищевказаної цивільної справи, де останній брав участь в якості відповідача, у відповідності до ст.10 ЦК України подавались письмові заперечення проти позову ОСОБА_2, і, як пояснив відповідач в даному судовому засіданні, у вказаному запереченні він пояснював ситуацію, в якій відбувалась розмова з ОСОБА_2, обставини, що її супроводжували, однак він не мав наміру розповсюджувати неправдиву інформацію.

У запереченнях викладена критична оцінка ситуації, в якій відбувалась розмова, обставин, що її супроводжували, які будуються на вираженні суб'єктивної думки і погляді з боку автора, а також - викладені саме оціночні судження, які не можуть розцінюватися, як викладення фактів та не потребують спростування.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширенні інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки ця інформація є оціночним судженням ОСОБА_3 та викладена у вигляді його заперечень на позов ОСОБА_2

Отже, твердження апелянтів про незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які вони посилаються - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ», Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ Сервіс», поданою представником ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: