РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року с. Велика Білозерка

Великобілозерський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Рогоза А.Ю.

при секретарі Сиротюк Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с. Велика Білозерка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кам»янсько-Дніпровському районі Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кам»янсько-Дніпровському районі Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, в якій зазначає, що з 01.01.1962 по 02.01.1991 року вона перебувала у трудових відносинах з радгоспом «Правда», правонаступником якого згодом стало ТОВ «Агрофірма Правда». ТОВ «Агрофірма Правда» визнано банкрутом та ліквідовано без правонаступника. Працюючи телятницею в радгоспі «Правда» 30.08.1980 року позивач отримала травму зі струсом головного мозку. За фактом нещасного випадку на виробництві було складено акт форми Н-1 №11 від 31.08.1980 року. 04.11.1993 року при проходженні медичного огляду в Запорізькій МСЕК, ОСОБА_1 було визнано інвалідом 3-ї групи безстроково та встановлено стійку втрату працездатності у 50%. 05.03.2008 року позивача було визнано інвалідом 2-ї групи за наслідками трудового каліцтва 1980 року. Крім того, позивачем зазначено, що наслідки отриманого трудового каліцтва призвели не лише до втрати загальної та професійної працездатності, а й докорінно змінили її життя, завдавши сильних моральних страждань. Зважаючи на те, що моральна шкода, заподіяна трудовим каліцтвом не відшкодована, а моральні страждання є прямим наслідком отриманого трудового каліцтва, враховуючи тривалість, характер та обсяг душевних страждань, безпорадність та тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у сумі 121800,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, яка має належні повноваження за довіреністю від 28.01.2015 року, підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кам»янсько-Дніпровському районі Запорізької області ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року виключено відшкодування моральної шкоди, як вид страхової виплати, тому відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем не надано жодного документального підтвердження спричинення їй моральної шкоди.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач з 01.01.1962 по 02.01.1991 року перебувала у трудових відносинах з радгоспом «Правда», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.7) та не оспорюється відповідачем. Правонаступником радгоспу «Правда» згодом стало ТОВ «Агрофірма Правда», яке визнано банкрутом та ліквідовано без правонаступника (а.с.9-11).

30.08.1980 року, коли позивач працювала телятницею в радгоспі, стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_1 отримала травму зі струсом головного мозку. Згідно п.15 Акту №11 форми Н-1 від 31.08.1980 року, причиною нещасного випадку є відсутність кормороздавачів, внаслідок чого корма підвозились гарбою за допомогою коня (а.с.12).

Внаслідок травми, яка мала місце 30.08.1980р., за результатами МСЕК від 04.11.93р. (довідка № 000255) ОСОБА_1 встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності, встановлена 3 група інвалідності (а.с.70), яка під час повторного огляду МСЕК змінена на 2 групу (довідка МСЕК № 090294 від 05.03.2008 року а.с.15).

Через отриману травму позивач змушена тривалий час лікуватися, що підтверджується численними виписними епікризами (а.с.29-43), у зв'язку із чим ОСОБА_1 відчуває постійні моральні страждання.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Термін «моральна шкода» вперше з'явився у законодавстві з прийняттям Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ, який набрав чинності з 1 січня 1993 року, та передбачав право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Згідно ст.12 зазначеного закону в редакції, яка діяла станом на 04.11.1993 року, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відшкодування шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом, здійснювалось відповідно до Постанови КМУ від 23.06.1993 року № 472 «Про затвердження правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків».

Відповідно до п.38 вказаних Правил, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", його дія поширюється на осіб, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві. При цьому в Прикінцевих положеннях вказаного закону зазначено, що уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обов'язковими для всіх судів України (стаття 360-7 ЦПК України), та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, і відповідають положенню статті 58 Конституції України, встановлено, що за загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову.

Позивач звернулася до суду за захистом її порушеного немайнового права, а саме: порушення права на життя та на охорону здоров'я у процесі трудової діяльності.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Закон не передбачає строки позовної давності на звернення потерпілого із заявою про відшкодування моральної шкоди. Немає застережень щодо існування такого строку і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами і доповненнями).

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Відділення.

Згідно ж висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача у листопаді 1993 року, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, за умовами якого обов'язок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тому, при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховуючи характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, час, на протязі якого вона терпить незручності у зв'язку із втратою професійної працездатності, величину додаткових зусиль, які вона повинна докладати для організації свого життя і побуту, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на відшкодування моральної шкоди в користь позивача в розмірі 10 000 грн.

На підставі п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільнені від сплати судового збору, у зв'язку з чим, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судовий збір відноситься за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ, Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472 «Про затвердження правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків»суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кам»янсько-Дніпровському районі Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кам»янсько-Дніпровському районі Запорізької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000,00 (десять тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати в цій справі в сумі 243 грн. 60 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : А.Ю. Рогоза