Справа № 360/438/15-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А.М.
Провадження № 22-ц/780/4405/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 26 08.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

08 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, укладено кредитний договір № ML-008/402/2007, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит в розмірі 70378,49 доларів США, зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 3,99 % річних та FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розмішені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

З метою належного забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 23 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № PML-008/402/2007, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, іпотекодавець ОСОБА_3 надає іпотекодержателю банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

За договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вищевказаним кредитним договором.

13 листопада 2013 року ОСОБА_3 помер і спадкоємцями після його смерті є дружина останнього відповідачка ОСОБА_2 та син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, які успадкували зазначену квартиру по 1/2 частині кожний, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом.

Померлий ОСОБА_3 умови вищевказаного кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість по кредиту, яка станом на 12 листопада 2014 року складає 73414,25 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку заборгованості (з розрахунку 1 долар США=15,771 грн.) становить 1157842,78 грн., а також заборгованість по пені 4240669,38 грн., що разом складає 5398512,16 грн. У лютому 2014 року у своєму листі позивач просив нотаріальну контору повідомити спадкоємців про наявність вимог до них за кредитним договором.

Позивач у своєму позові просив у відповідності до ст. 1281 ЦК України звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі зазначеного договору іпотеки, а саме вищевказану квартиру, шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором; виселити відповідачку та її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із спірної квартири; стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в розмірі 3654 грн.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року в позові відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що при відмові у задоволенні позову суд керувався Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VI, не звернувши уваги на те, що зазначений закон не може бути підставою для відмови в даному позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції врахував те, що спадкоємиця ОСОБА_3 - відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі, яка є предметом іпотеки і яка використовується останньою як місце постійного проживання, доказів того, що у ОСОБА_2 у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно позивачем суду не надано, та зважаючи на те, що згідно умов кредитного договору від 23 жовтня 2007 року кредитні кошти надавались померлому ОСОБА_3 в іноземній валюті на споживчі цілі, призначенням яких було придбання відповідачем спірної квартири, загальною площею 53,8 кв. м, що відповідно не перевищує 140 кв. м, дійшов висновку, що з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», майно, яке є предметом іпотеки, не може бути примусово стягнуте.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 ЦК України передбачені окремі види застав: іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом частини 1 ст. 583 ЦК України та частини 2 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). При цьому застава (іпотека) завжди є забезпеченням певного узгодженого із заставодавцем (іпотекодавцем) зобов'язання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 та 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Встановлено, що 23 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ML-008/402/2007, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 70378,49 доларів США на придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири, загальною площею 53.80 кв. м, що знаходиться АДРЕСА_1, зі сплатою фіксованого відсотку - 3,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком в порядку, передбаченому даним договором), строком кредитування до 23 жовтня 2034 року (а. с. 10-14).

Того ж дня, 23 жовтня 2007 року, з метою належного забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № PML-008/402/2007, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, іпотекодавець ОСОБА_3 надає іпотекодержателю банку в іпотеку спірну квартиру. (а. с. 15-18).

За договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вищевказаним кредитним договором, що забезпечений іпотекою (а. с. 19-38).

Встановлено, що за життя ОСОБА_3 умови вказаного кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість по кредиту та відсотках, яка складає 73414,25 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку заборгованості (з розрахунку 1 долар США=15,771 грн.) становить 1157838,16 грн., а також заборгованість по пені 4240669,38 грн., а всього заборгованість складає 5398507,54 грн. (а. с. 44).

Встановлено, що 13 листопада 2013 року позичальник ОСОБА_3 помер і, як убачається з матеріалів справи, спадкоємцями за законом після смерті останнього є його дружина - відповідачка ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким 19.07.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом по ? частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 39-42).

Судом встановлено, що спадкоємці ОСОБА_3 - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в спірній квартирі, яка є предметом іпотеки і яка використовується останніми як місце постійного проживання, доказів того, що у відповідачів у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно позивачем суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що згідно умов кредитного договору від 23 жовтня 2007 року кредитні кошти надавались померлому ОСОБА_3 в іноземній валюті на споживчі цілі, призначенням яких було придбання спірної квартири, загальною площею 53,8 кв. м, що відповідно не перевищує 140 кв. м.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", тобто спірна квартира.

Однак, відмовляючи в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд не врахував положення частини четвертої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Згідно правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року (№ 6-483цс15) і яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою в тому числі для всіх судів України, поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню.

Отже, в справі, яка переглядається, суди дійшли передчасного висновку про те, що з набуттям чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про відмову в позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

За правилами ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Встановлено, що вартість майна, одержаного спадкоємцями у спадщину, згідно висновку про вартість об'єкта оцінки від 12.05.2015 року становить 528400 грн. Як убачається з пояснень відповідачки в судовому засіданні, вимоги кредитора спадкоємці не можуть задовольнити шляхом одноразового платежу.

Тому відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України, яка передбачає, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, оскільки відповідачка відмовилася від одноразового платежу, то суд за позовом кредитора накладає стягнення на спірну квартиру, яка була передана спадкоємцям у натурі, в межах її вартості у розмірі 528400 грн.

Позовні вимоги в частині виселення не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

За правилами ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Згідно правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа № 6-447цс15, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України, за змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону № 898-IV іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-IV.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону № 898-IV.

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України.

З урахуванням наведеного, оскільки рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VII та враховуючи те, що позивачем не надано доказів надання відповідачам жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до вимог частини четвертої статті 109 ЖК УРСР, то позовні вимоги в частині виселення не підлягають до задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з підстав, викладених у апеляційній скарзі та передбачених ст. 309 ЦПК України.

Судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 5481 грн. підлягає стягненню з відповідачки на корсить позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

3вернути стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки № PМL-008/402/2007 від 23 жовтня 2007 року, посвідченого 23 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубко Іриною Іванівною, зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 3289, а саме на квартиру АДРЕСА_1, яка належить по 1/2 частині ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 528400 гривень в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МL- 008/402/2007 від 23.10.2007 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VII.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д, , п/р № 3333 в АТ «ОТП Банк» м. Київ, МФО 300528) судовий збір в розмірі 5481 грн. (п'ять тисяч чотириста вісімдесят одну грн. 00 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді