УхвалА

іменем україни

4 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області, за участю прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання договорів недійсними; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_6, треті особи: публічне товариство «Укрсоцбанк», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання добросовісним набувачем за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року;

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотечного кредиту, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 69 300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,5 % на рік строком на 240 місяців на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, яку позичальник передав в іпотеку банку згідно з іпотечним договором від 15 вересня 2006 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2012 року за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ВАТ «Державний ощадний банк України» про визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки визнано, у тому числі, квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, який належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_6, визнано недійсним договір іпотеки від 15 вересня 2006 року; припинено взаємні права та зобов'язання сторін за вищевказаним іпотечним договором; зобов'язано органи нотаріату вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження на вказану квартиру та виключити з Державного реєстру іпотек запис від 15 вересня 2006 року про державну реєстрацію іпотечного договору від 15 вересня 2006 року.

Банк вказував, що за час дії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2012 року ОСОБА_6 зняв заборону з квартири АДРЕСА_1 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек і 13 квітня 2012 року продав вказану квартиру ОСОБА_4, який у цей же день уклав з публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») кредитний договір на придбання даної квартири, а також іпотечний договір про передачу квартири в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк».

Проте рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року вищевказане рішення районного суду скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

Вважав, що оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2012 року було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року, нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 вибуло з іпотеки банку незаконно та підлягає поверненню.

У зв'язку із цим позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати договір купівлі-продажу від 13 квітня 2012 року та договір іпотеки від 13 квітня 2012 року недійсними; визнати ОСОБА_6 власником квартири АДРЕСА_1; визнати його іпотекодержателем на підставі договору іпотеки від 15 вересня 2006 року та повернути квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку банку; зобов'язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 зняти заборону з вказаної квартири; зобов'язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1; направити рішення суду до Реєстраційної служби Головного управління юстиції Одеської області для проведення реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 з внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати.

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 13 квітня 2012 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 На момент укладення вказаного договору вказана квартира належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року, що було також перевірено приватним нотаріусом, яка здійснювала посвідчення договору купівлі-продажу, та співробітниками ПАТ «Укрсоцбанк», які надали йому кредитні кошти для купівлі вищевказаної квартири.

Посилався на те, що він не знав і не міг знати, що на час укладання угоди ОСОБА_6 не мав права відчужувати квартиру, оскільки останнім було надано документи, що підтверджують право власності на квартиру, а тому він є добросовісним набувачем.

У зв'язку із цим ОСОБА_4 просив суд визнати його добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1; стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_6 на його користь понесені судові витрати.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 4 лютого 2014 року зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року, позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Визнано недійсними договір купівлі-продажу від 13 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, та договір іпотеки від 13 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк». Визнано ПАТ «Державний ощадний банк України» іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 15 вересня 2006 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 став власником квартири під час дії рішення суду, ухваленого щодо цього нерухомого майна, яке у подальшому скасовано. Отже, майно вибуло з володіння власника поза його волею.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Посилання касаційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» про те, що судами неправильно застосовано ст. ст. 387, 388 ЦК України, безпідставні, оскільки судами задоволено позов про визнання правочинів недійсними з підстав відсутності згоди іпотекодержателя - ПАТ «Державний ощадний банк України» на відчуження переданого в іпотеку нерухомого майна на підставі ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 6 червня 2012 року № 6-64цс12).

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - та публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта