Номер провадження: 22-ц/785/7164/15
Головуючий у першій інстанції Рідник І. Ю.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позикиза апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року,

встановила:

23 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Южного міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення на його користь заборгованість за договорами позик від 29 квітня 2012 року, від 12 листопада 2012 року та від 14 січня 2014 року в сумі 13300 доларів США. що еквівалентно по обмінному курсу 179424 гривень, та 25000 гривень, а також понесені витрати на правову допомогу в розмірі 400 гривень.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 05.12.2014 року справа в порядку п. 3 ч. 1 ст. 116 ЦПК України, передана на розгляд до Комінтернівського районного суду Одеської області.

При розгляді справи позивачем позовні вимоги уточнені. Згідно уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 13300 доларів США, що по курсу НБУ на 01.04.2015 року складає 311903.62 грн. (з розрахунку 1 долар США=23.4514 грн.) та 25000 гривень; 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01 жовтня 2014 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 199.50 доларів США, що по курсу НБУ на 01 квітня 2015 року становить 5077.55 грн. (з розрахунку 1 долар США=23.4514 грн.) та 375 грн.; судові витрати понесені на правову допомогу в розмірі 400 грн.

У судовому засіданні:

- позивач, та його, позов підтримали;

- відповідач позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та 3% річних задоволений частково.

Суд стягнув з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 279499.50 гривень 50 копійок, що еквівалентно 13300 доларів США та 25000.00 гривень 00 копійок. В решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду частково скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Задовольняючи частково вищевказаний позов, суд першої інстанції, на підставі ст.ст. 525, 533, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України виходив з наступного.

Між сторонами виникли договірні зобов'язання, які регулюються договором позики.

З оригіналу розписок, виконаних на ксерокопії паспорта ОСОБА_4 серії НОМЕР_1, виданого Южненським МВ УМВС України в Одеській області 14 липня 2000 року, убачається, що ОСОБА_4 у сім'ї ОСОБА_3 29 квітня 2012 року взято в борг 10000 доларів С1ІІА, 12 листопада 2012 року взято в борг 7000 доларів США.

14 січня 2014 року взято в борг 2000 доларів США.

Всього сума боргу становить 13300 доларів США та 25000 гривень.

Суд вірно не прийняв до уваги залучену до письмових заперечень на позов відповідачем ОСОБА_4 копії розписок, написаних нею власноруч, про повернення ОСОБА_5 позики 07 березня 2014 року 10000 доларів США та 25000 гривень, 18 квітня 2014 року повернення остаточної суми боргу в розмірі 3300 доларів США /а.с.51-52/, оскільки це є неналежним доказом.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач взяти на себе зобов'язання по договору позикине виконала та грошові кошти за вимогою позивачу не повернула, у зв'язку з чим позивач обґрунтовано звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Також, суд першої інстанції вказав, що вимога позивача про стягнення 3% річних з відповідача за прострочення грошового зобов'язання задоволенню не підлягає, оскільки гроші відповідачу позичалися без будь-яких умов та без визначення строку повернення, у зв'язку з чим прострочення строку виконання грошового зобов'язання в даному випадку відсутнє.

Однак, погодитись висновком районного суду в частині відмови в стягненні 3% річних за просторчення грошового зобовязання не можна, оскільки суд в цій частині неправильно застосував норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи в зазначеній вище частині, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні 3% річних за просторчення грошового зобовязання скасовує, ухвалює в цій частині нове рішення із наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність гроші або речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей.

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Судова колегія вважає, що вищевказані письмові розписки є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики.

ОСОБА_4 не довела факту укладання зазначених вище договорів позики під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості або під впливом тяжкої обставини.

Також, суд першої інстанції правомірно стягнув зазначені вище грошові кошти в національній валюті України, виходячи з наступного.

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснено, що згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим, під час задоволення позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України.

При цьому, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_3 не в повному обсязі довів ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, а ОСОБА_4 не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень щодо зазначеного вище позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики в частині відмови ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних за прострчення грошового зобовязання - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01 жовтня 2014 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 5 077 (пять тисяч сімдесят сім гривень 55 копійок).

В іншій частині Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда