У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Максимчук З.М.,

суддів - Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в місті Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним та укладеним під впливом обману,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3, солідарно, на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в розмірі 97 928 гривень 72 копійок.

Вирішено питання про судовий збір.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 - відмовлено

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Вказує на незаконність та необґрунтованість прийнятого рішення, ухваленого на неповно з»ясованих обставинах справи.

Покликаючись на ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» доводить

________________________________________________________________________________

Справа № 569/14498/14-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_4

Провадження № 22-ц/787/355/2015 Суддя-доповідач - ОСОБА_5

про відсутність правових підстав у банку для здійснення дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, а у суду першої інстанції для задоволення позовних вимог банку.

Зазначає, що банком неправомірно було застосовано до позичальника пеню в загальній сумі 11 477,14 гривень за несвоєчасне повернення кредиту та сплату відсотків, щомісячної комісії, відповідно до п.7.1 кредитного договору, не враховано ч.5 ст.11, ст.18, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд першої інстанції не перевірив відповідність умов п.7.1 кредитного договору вимогам справедливості, а тому не звернув уваги на те, що передбачена в договорі у разі прострочення строків або суми повернення кредиту чи процентів пеня в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання боргових зобов»язань за кожен день прострочення в перерахунку становить 365 % річних.

Вказує, що будь-яких належних письмових доказів, щодо обставин надання банком повної, належної, достовірної інформації позичальнику перед укладенням кредитного договору, суду першої інстанції позивачем не надані. Позичальник був ознайомлений лише з тією інформацією про кредит, яка викладена у змісті укладеного ним кредитного договору, що свідчить про невиконання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а висновок суду першої інстанції не ґрунтується на обставинах справи.

Зазначає, що при укладенні кредитного договору були порушені права ОСОБА_1, як споживача кредитних послуг, передбачені пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Додатково доводить, що при вирішенні справи суд першої інстанції не дослідив належно обставин про те, що виходячи зі змісту кредитного договору, сторони спірного кредитного правочину не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме щодо орієнтованої сукупної вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту /перелік усіх витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення.

Вважає, що правочин, вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, і банком введено його в оману щодо умов кредитного договору.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25.12.2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Задовольняючи позов банку та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 допустив утворення заборгованості по поверненню кредитних коштів, відповідно до кредитного договору № 613/08-МК від 27 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_1, яка станом на 04.12.2014 року складала суму 97 928,72 гривень, дана сума боргу підлягає стягненню з відповідача в солідарному порядку з поручителем ОСОБА_3 Разом з тим, в судовому засіданні не знайдено підстав визнання кредитного договору недійсним. ОСОБА_1 не доведено порушення його прав при укладенні кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на зібраних у справі доказах і не суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що унормовано ч.1 ст.628 ЦК України.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч.1 ст.638 ЦК України.

За приписами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обов"язкового виконання сторонами умов договору та зобов"язань за договором.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Зокрема відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як убачається з матеріалів справи 27 червня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №613/08-МК, відповідно до умов якого відповідач отримав кошти в сумі 11250,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17% річних, зі строком повернення до 26.06.2023 року. Надання кредитних коштів було здійснено окремими частинами /траншами/, відповідно до поданих заяв відповідача ОСОБА_1

Відповідно до п.1.2. Кредитного договору для обліку кредитних коштів, що видавались в рахунок кредитної лінії, банк відкрив позичальнику позичковий рахунок у гривнях.

Відповідно до п.6.1 Кредитного договору банк має право вимагати повернення наданих кредитних коштів та сплати процентів за весь період користування кредитом до настання строку, а позичальник зобов»язаний повернути отримані кошти у випадку якщо позичальник у період дії цього Договору порушив які-небудь умови Договору, у тому числі не сплатив проценти за користування кредитними коштами, мав місце факт прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами.

За прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення /п.7.1 Кредитного договору/.

Судом встановлено, що у зв»язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору у нього станом на 04.12.2014 року утворилась заборгованість, яка становила: - 4388,05 євро / 82768,72 гривень/ сума строкової заборгованості по основному боргу ; 70,45 євро / 1328,85 гривень/ сума строкової заборгованості по відсоткам; 124,80 євро / 2354,01 гривень/ - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 11 477,414 гривень пеня за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків, щомісячної комісії. Загальна сума заборгованості складала 97 928, 72 гривень.

На виконання умов кредитного договору 27.06.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір поруки № 01/613/08-МК, відповідно до якого поручитель зобов»язався перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов»язань за Кредитним договором № 613/08-МК від 27.06.2008 року. /а.с. 19/.

У разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову /субсидіарну/ відповідальність поручителя/ ст.554 ЦК України/.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дав їм належну оцінку, та вірно прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення суми заборгованості за кредитним договором з боржника і поручителя в солідарному порядку. Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Звертаючись в суд з зустрічним позовом ОСОБА_1 як на підставу для визнання кредитного договору недійсним посилався на те, що йому не була надана уся необхідна інформація щодо кредиту, сукупної вартості кредиту, всіх умов кредитування та іншої інформації, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», що в свою чергу свідчить про нечесну підприємницьку практику.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Матеріалами справи встановлено, що з моменту видачі кредитних коштів позичальником ОСОБА_1 виконувались умови кредитного договору, зокрема здійснювалось погашення процентів за кредитним договором, відбувалось добровільне страхування заставного майна, тобто ОСОБА_1 визнавав і виконував умови кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з доводами банку про те, що посилання апелянта на ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговує на увагу, оскільки позичальник добровільно ознайомився і погодився зі всіма умовами кредитного договору, про що свідчать його підписи на кожному аркуші договору. Таким чином, твердження позивача про те, що до укладення кредитного договору він не був повідомлений про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не відповідає дійсності, оскільки спростовується його особистим підписом на кожній сторінці кредитного договору. Відповідно й посилання на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним та недоведеним.

Також не ґрунтуються на вимогах законодавства посилання представника відповідача на те, що банк ввів його в оману з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача за зустрічним позовом при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України є: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, як вірно зауважено судом першої інстанції, позивачем за зустрічним позовом не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що кредитний договір було укладено ним під впливом обману.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК Україна позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно п.6 ст. 11 України «Про захист прав споживачів» позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими. Звернувся ОСОБА_1 із позовом про визнання вказаного договору недійсним лише після звернення банку до суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у звязку з невиконанням зобовязань за кредитним договором.

Колегія суддів не може взяти до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив на відповідність умов п.7.1 кредитного договору вимогам справедливості виходячи з наступного.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами, які передбачали, зокрема, сплату пені у розмірі 1% від просроченої суми за кожен день прострочення виконання зобов'язання, та погодився з ними.

Отже, укладаючи даний кредитний договір, сторони з'ясували умови договору, передбачили права та обов'язки як кредитора, так і позичальника. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наведеного вбачається, що суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження неповідомлення його банком про інформацію, визначену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та введення його в оману.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об»єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у кредитних правочинах занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, що і є умислом в діях відповідача.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі № 6-80цс 13 зазначено, що за положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Встановивши, що оспорюваний договір між сторонами був укладений на основі вільного волевиявлення, на погоджених між ними умовах, кожна сторона розуміла свої дії та виконувала взяті на себе зобовязання, факту обману відповідачем за зустрічним позовом позивача останній не довів, суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в позові.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

В задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: М.П.Григоренко

ОСОБА_6