АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/4831/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Петренко Н.О.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Крижанівської Г.В.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка виступає в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора в особі Головного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року позивачі звернулися в суд із позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним.

У мотивування вимог посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер їх батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина, зокрема на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Після смерті батька вони звернулись до приватного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини за законом, але нотаріус їм відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки ѕ частини спірної квартири, які належали ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, було подаровано ОСОБА_10

Разом з тим, вважали, що їх батько не розумів значення своїх дій під час підписання договору дарування, оскільки був інвалідом І групи, потребував постійного стороннього догляду.

Враховуючи наведене, просили суд визнати договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчений 12-ю Київською державною нотаріальною конторою від 16.01.2003 року, №1с-53, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 07.08.2003 року, за реєстровим № 6296 в реєстровій книзі д. 267-118 недійсним.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування 3/4 частин квартири АДРЕСА_1, який укладений 16.01.2003 року між ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в частині дарування ОСОБА_7 ј частини квартири АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення та визнати договір дарування недійсним в цілому.

Зазначає, що необґрунтованим є висновок суду про те, що йому не зрозуміло на якій підставі позивачі просять визнати весь договір дарування 3/4 частини квартири недійсним, оскільки судом не взято до уваги пояснення її представника відносно обґрунтування позову на підставі статей 203, 225, 229 ЦК України..

Воля сторін в договорі дарування ѕ частини квартири спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, оскаржений договір дарування частини квартири, насправді є договором довічного утримання.

Крім того, як вбачається з самого оскаржуваного договору дарування 3/4 частини квартири, що на ньому немає відмітки нотаріуса про те, що текст було прочитано вголос ОСОБА_7, що є порушення вимог до письмової форми правочинів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 є доньками ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.8-9).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.03.2000 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 по 1/4 частині спірної квартири (а.с.92-93).

Згідно договору дарування ѕ частин квартири від 16.01.2003 року ОСОБА_11, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували 3/4 частину частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, які складаються з ј частини кожного (а.с.90).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.09.2010 року (а.с.7).

Листом від 15.05.2013 року приватний нотаріус повідомила ОСОБА_3 про те, що свідоцтво про право на спадщину не може бути видано, оскільки належність спадкодавцеві ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 не підтверджується жодним документом (а.с.13).

Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.04.2013 року ј частина квартири АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло; 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровані за ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 16.01.2003 року (а.с.14).

Звертаючись в суд з даним позовом позивачі посилалася на те, що їх батько не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, так як страждав на тяжку хворобу, тому на підставі статей 203,216,225 ЦК України просили суд визнати договір дарування недійсним.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи частково недійсним договір дарування 3/4 частин квартири АДРЕСА_1, який укладений 16.01.2003 року між ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_10, в частині дарування ОСОБА_7 ј частини квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції підставно виходив з часткової доведеності позовних вимог, оскільки згідно акта судово-психіатричного експерта № 807 від 24.09.2014 року ОСОБА_7 у період підписання договору дарування (16.01.2003 року) страждав на «Органічне ураження головного мозку травматичного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням» (шифр по МКХ-Ю Р02.8). За своїм психічним станом в цей період ОСОБА_7 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.139-141).

Рішення суду в цій частині не оскаржується та набрало законної сили.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що сторонами оспорюваного правочину є не тільки їх батько ОСОБА_7, а і їх дідусь та бабуся ОСОБА_11 та ОСОБА_6, проте позивачами не обґрунтовані вимоги щодо інших учасників правочину та на якій підставі вони просять визнати недійсним весь договір дарування, оскільки інші сторони договору не визнавалися недієздатними та були вільними в прийнятті рішення щодо розпорядження своєю власністю.

Не є підставою для скасування рішення суду посилання ОСОБА_2 на те, що вони просили визнати весь договір дарування 3/4 частини квартири недійсним, оскільки в останнє судове засідання було подано пояснення відносно обґрунтування позову на підставі ст.ст.203, 225, 229 ЦК України, де вони зауважили, що договір дарування частини квартири, насправді є договором довічного утримання, виходячи з наступного.

Частинами 1,2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.31 ЦПК України Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Враховуючи те, що позивачі не скористалися своїм правом на подання письмової заяви про зміну підстави позову до початку розгляду судом справи по суті, а подані в останнє судове засідання пояснення не є заявою про зміну підстав позову, тому суд першої інстанції, діючи в межах, визначених ч.1 ст.11 ЦПК України, розглянув позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, а саме не усвідомлення батьком позивачів значення своїх дій та не можливості керувати ними, що є наслідком недійсності частини правочину згідно ст.ст.203,216,225 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що воля сторін в договорі дарування ѕ частини квартири спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, оскаржений договір дарування частини квартири, насправді є договором довічного не є підставою для скасування судового рішення.

Позивачі з таких підстав позов не заявляли, вони не є стороною договору, а сторони договору також такий позов не заявляли.

Безпідставними є посилання апелянтів, що позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті свого діда ОСОБА_8, а тому договір дарування в частині його ј частини квартири також має бути визнаний недійсним.

Судом встановлено, що договір дарування був укладений в 2003 році.

Дід позивачів ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Батько позивачів помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і не прийняв спадщини на ј частини квартири свого батька, оскільки ця частка була подарована ще в 2003 році і ніхто на день смерті власника ОСОБА_8 не порушував питання про визнання договору дарування квартири в цій частині недійсним. Отже спадкової трансмісії в цьому випадку не існує і позивачі не можуть вважатися спадкоємцями 1/4 частини квартири після смерті діда ОСОБА_8, як зазначено про це в апеляційній скарзі і їх права не порушені договором дарування в цій частині.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що нотаріус не дотримався вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не є підставою для скасування судового рішення, оскільки позивачі не є спадкоємцями ОСОБА_11, а відповідач ОСОБА_6, як сторона договору, яка також подарувала свою ј частину квартири не порушила питання про визнання договору недійсним.

В силу ст. 3 ЦПК України захисту підлягає порушене право.

Оскільки позивачі не довели свого права на частки квартири, що належала їх дідові та бабі, тому відсутні правові підстави для задоволення їх вимог в цій частині.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: