Ухвала

іменем україни

3 серпня 2015 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ткачук О.С., розглянувши касаційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, комунальне підприємство «ДМБТІ», Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

встановив:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_7 Спадкоємці першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є він, позивач, інших спадкоємців, які мають право на спадщину немає. До складу входять: автомобіль, грошові вклади та частина житлового будинку АДРЕСА_1. У передбачений законом строк він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль та грошові вклади, при цьому, в отриманні свідоцтва про право на спадщину на частину зазначеного житлового будинку йому було відмовлено, у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа. Разом з тим, він фактично прийняв спадщину, що підтверджується постійним користуванням після смерті ОСОБА_7 зазначеною земельною ділянкою та здійсненням поточного ремонту домоволодіння та оплатою комунальних послуг.

Зазначав, що спірний житловий будинок за життя ОСОБА_7 перебувало у спільному користуванні останнього та його брата - ОСОБА_8 Частину житлового будинку, яка належала ОСОБА_8 успадкував його син - ОСОБА_4 Посилаючись на те, що частина житлового будинку, що належала ОСОБА_7 за життя, не була виділена йому в натурі, а ОСОБА_4 неправомірно успадкував частину житлового будинку, що належала його батькові, позивач просив визнати за ним право власності на 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що складається з: будинку «А-1» житлові приміщення 1-2, 1-3 площею 20,3 кв. м, сіни «а» (приміщення 1-1) ганок «а-2», сарай літ. «В», погріб під «В», вбиральня «Г», навіс «Б», колодязь літ. «К», тин № 1, замощення 1, залишити в загальному користуванні співвласників житлового будинку, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 травня 2014 року, видане на ім'я ОСОБА_4, на 61/200 частин зазначеного житлового будинку.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й залишити позов ОСОБА_2 без розгляду.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшли обґрунтованого висновку, що частина спірного житлового будинку, на яку претендував позивач, не була об'єктом права власності спадкодавця, а тому, вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спірну частину житлового будинку, саме в порядку спадкування, є необґрунтованими, а позивачем в даному випадку обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав. При цьому, вимоги позивача про залишення його позову без розгляду задоволенню не підлягають, оскільки з відповідною заявою позивач звернувся після вирішення судом першої інстанції спору по суті позовних вимог.

Доводи касаційних скарг та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження у справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, комунальне підприємство «ДМБТІ», Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним за касаційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2015 року відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.С. Ткачук