Справа № 621/3696/14-ц
Провадження № 2/621/1400/14
РІШЕННЯ

іменем України

28.04.2015 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Бережної Н.М.,

за участю секретаря Кошевої А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди,

встановив:

24.12.2014 року до Зміївського районного суду Харківської області, в порядку ч. 1 ст. 400-3 КПК України, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

14.01.2015 року ОСОБА_1 подав уточнений позов про стягнення матеріальної шкоди, в якому вказав, що 23.05.2009 року з вини ОСОБА_2 було скоєно дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої позивачу було спричинено тілесні ушкодження: закритий переломо-вивих шийного хребця С-6, скальпована рана голови, гостра закрита черепно-мозкова травма. З 23.05.2009 року по 04.06.2009 року ОСОБА_1 знаходився на лікуванні у травматологічному відділенні Зміївської центральної районної лікарні. З 04.06.2009 року по 22.06.2009 року позивач перебував в Харківській обласній клінічній травматологічній лікарні. Крім того, 09.06.2009 року хворому ОСОБА_1 була проведена операція відкрита репозиція вивиху С-6, спонділодез С6-С7 аутокостью, пластиною. Отже, в результаті вказаної вище ДТП ОСОБА_1 було спричинено матеріальні збитки та моральна шкода. Матеріальні збитки виражаються у витратах, понесених позивачем на своє лікування, їх розмір становить приблизно 1005 грн. 77 коп. На момент ДТП ОСОБА_1 не працював, що, на думку позивача, дає йому право на відшкодування шкоди, в порядку ч. 2 ст. 1195 ЦК України. Медична документація підтверджує той факт, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у період з 23.05.2009 року по 22.06.2009 року, а також після цього ще 3 місяці, тобто до 22.09.2009 року, був непрацездатним у звязку з фіксацією шийного відділу хребта ортезом. Таким чином, позивач стверджував, що внаслідок отриманих від ДТП травм він втратив загальну працездатність, ступінь втрати якої можливо визначити шляхом проведення додаткової судово-медичної експертизи. Крім цього, ОСОБА_1 вказував на те, що йому було спричинено моральну шкоду у розмірі 20000 грн., яка полягала у непоправності його здоров я, фізичних та душевних стражданнях. Однак, вироком Зміївського районного суду Харківської області від 01.08.2013 року ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 291 КК України і йому призначено покарання, також з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнено матеріальні збитки у розмірі 137 грн. 71 коп., 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 625 грн. відшкодування втраченого заробітку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.12.2014 року вирок Зміївського районного суду Харківської області від 01.08.2013 року, а також ухвала Апеляційного суду Харківської області по вказаній кримінальній справі змінені, а саме вирок скасовано в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача 625 грн. в рахунок відшкодування втраченого заробітку і справа в цій частині була направлена на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя у розмірі 2500 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову ОСОБА_1 заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 23.05.2009 року приблизно о 12 год. ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, керуючи технічно справним мопедом «Хонда», скоїв дорожньо-транспортну пригоду за що його було притягнено до кримінальної відповідальності за ст. 291 КК України вирок Зміївського районного суду Харківської області від 01.08.2013 року /а.с. 28-33/.

Пасажиром разом із ОСОБА_2 був ОСОБА_1, якому було спричинено наступні травми: гостра закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, скальпована рана тім'яної ділянки голови, закритий перелом-вивих С6 шийного відділу хребта, ускладнений верхнім парапарезом, які за ступенем тяжкості кваліфікуються: гостра закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, скальпована рана тім'яної ділянки голови - легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров'я; закритий переломвивіх С6 шийного відділу хребта, ускладнений верхнім парапарезом - тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя /а.с. 17-18, 19/.

Як вбачається з копії медичної карти № 2511 та копії виписного епікризу з історії хвороби № 2700 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у звязку з отриманими травмами у період з 23.05.2009 року по 22.06.2009 року /а.с. 22-24, 25/.

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 01.08.2013 року із ОСОБА_2 на користь позивача стягнено матеріальні збитки у розмірі 137 грн. 71 коп., 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 625 грн. відшкодування втраченого заробітку. Однак, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.12.2014 року вирок Зміївського районного суду Харківської області від 01.08.2013 року, а також ухвала Апеляційного суду Харківської області по вказаній кримінальній справі змінені, а саме вирок скасовано в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача 625 грн. в рахунок відшкодування втраченого заробітку і справа в цій частині була направлена на новий розгляд в порядку цивільного судочинства /а.с. 5-8, 28-33/.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на ст. 1195 ЦК України, відповідно до якої фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Так, ОСОБА_1 надано копію його трудової книжки, з якої вбачається, що станом на 23.05.2009 року і на сьогоднішній момент він не працює, а, отже, сума шкоди повинна бути розрахована, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати /а.с. 16/.

Однією із складових шкоди, яка підлягає відшкодуванню за правилами вказаної вище статті (ст. 1195 ЦК України), є заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Шкода у вигляді втраченого заробітку (доходу) визначається з урахуванням двох факторів, а саме: а) середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Визначення середньомісячного заробітку здійснюється за правилами ст. 1197 ЦК; б) ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Професійною працездатністю визнається можливість потерпілого працювати за певним фахом. Загальна працездатність - це здатність до некваліфікованої праці. Ступінь втрати професійної працездатності, потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником трудових обов'язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків (п. 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Ступінь втрати працездатності визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до завдання шкоди здоров'ю.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Частиною 1 статті 143 ЦПК України визначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Позивач ОСОБА_1 у своєму уточненому позові заявляв клопотання про проведення додаткової судово-медичної експертизи з метою встановлення ступеня втрати ним загальної працездатності, однак, в подальшому, позивач відмовився від проведення даної експертизи, про що надав письмову заяву.

Таким чином, враховуючи розяснення постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», а також вказівки, які містяться в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.12.2014 року, ОСОБА_1, в порушення ст. 60 ЦПК України, не надав суду жодних доказів на підтвердження того факту, що внаслідок спричинених у результаті ДТП йому травм останній втратив свою загальну працездатність, оскільки, як зазначалося вище, дані обставини повинні бути встановлені висновком відповідної судово-медичної експертизи.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування йому ОСОБА_2 шкоди, завданої ушкодженням здоровя, у звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 1195 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: