АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

15 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Панченка М.М., Вербової І.М.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом заступника прокурора Оболонського району м. Києва до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Несмашна Ольга Сергіївна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року,

встановила:

У липні 2014 року заступник прокурора Оболонського району м.Києва звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2014 року було задоволено позов прокурора Оболонського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2, яким визнані недійсними заповіт ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений 23.09.2009 року секретарем виконавчого комітету Васильківської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, та свідоцтво про право на спадщину, скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, квартиру АДРЕСА_1 передано територіальній громаді м. Києва.

У зв'язку з тим, що за невстановлених обставин було знято арешт на вказану квартиру, накладений 02.09.2010 р. у кримінальному провадженні №0000759, 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С. було посвідчено договір купівлі-продажу цієї квартири, за яким продавцем зазначено ОСОБА_2, а покупцем - ОСОБА_1

Оскільки право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 набув на підставі недійсного правочину та не мав повноважень на її продаж, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 червня 2014 року як такий, що не відповідає вимогам закону, суперечить інтересам держави та суспільства, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру та витребувати її у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,50 кв.м., жилою площею 16,30 кв.м., укладений 13 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_1 повернути у власність громади м. Києва вказану квартиру, яку визнано відумерлою спадщиною.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить вказане судове рішення скасувати та ухвалите нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 не знав і не міг знати про наявність будь-якої судової справи відносно спірної квартири, в тому числі про наявність заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2014 року, а тому він є добросовісним набувачем в розумінні ЦК України. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використання правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Звернувшись з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивач обрав неналежний спосіб захисту. Судом за належного обґрунтування могло бути задоволено лише вимогу про витребування майна.

Судом першої інстанції також неправомірно скасовано рішення про державну реєстрацію права власності, оскільки таке рішення відноситься до компетенції адміністративного суду.

Крім цього, суд першої інстанції не послався на відповідні норми ЦК України, що стосуються витребування майна у добросовісного набувача, та не встановив обставини, які мають значення для справи, а саме добросовісність чи недобросовісність набувача ОСОБА_1, факт наявності права на відчуження квартири у ОСОБА_2, факт відсутності волі власника. За таких підстав рішення суду є необґрунтованими, немотивованим та винесеним з порушенням ст.215 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача - прокурор прокуратури м. Києва Пилипенко Т.А. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням у щорічні відпустці з 15.10.2015 р. по 22.10.2015 р. В клопотанні також зазначив, що інший представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 не володіє достатніми правовими знаннями та інформацією про вказану справу та не матиме можливості представляти його інтереси.

Інші особи, що беруть участь у справі, також в судове засідання повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

При цьому клопотання представника апелянта про відкладення розгляду справи колегія суддів визнала необґрунтованим, а неявку останнього розцінила, як неявку без поважних причин.

Так, про відкладення справи розглядом на 15.10.2015 р. представник ОСОБА_4 був повідомлений особисто 01.10.2015 р. (а.с.146), при цьому про те, що з 15.10.2015 р. він буде перебувати у щорічній оплачуваній відпустці за межами м. Києва останній суду не повідомив.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2014 року визнано недійсним заповіт ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений 23.09.2009 року секретарем виконавчого комітету Васильківської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 10а та внесений у спадковий реєстр за №49020746. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, посвідчене 28.06.2010 року Першою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №7-576 та внесене у Спадковий реєстр за №49573474. Скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, прийняте 08.07.2010 року, про що 08.07.2010 р. внесено запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Визнано відумерлою спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. Квартиру АДРЕСА_1 передано територіальній громаді м. Києва.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року вказане судове рішення залишено без змін.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 червня 2014 року, посвідченого Несмашною О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_2 (продавець) передає у власність, а ОСОБА_1 (покупець) приймає належну продавцю квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог про визнання вказаного правочину недійсним, позивач вказував на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 13 червня 2014 року ОСОБА_2 не мав необхідного обсягу повноважень власника, вказаний договір не відповідає вимогам закону і суперечить інтересам держави і суспільства, що є підставою для визнання його недійсним. Загальним наслідком визнання недійсним правочину є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст.216 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 набув на підставі недійсного правочину та не мав необхідного обсягу повноважень власника на розпорядження вказаним майном. При цьому суд першої інстанції керувався нормами ст.235 ЦК України, яка передбачає правові наслідки удаваного правочину та ст.217 ЦК України, яка передбачає правові наслідки недійсності окремих частин правочину.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про зобов'язання ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади м. Києва спірної квартири взагалі не містить мотивів, з яких суд дійшов такого висновку.

Колегія суддів не може погодитись з таким вирішенням спору, оскільки воно не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.216 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановлений законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлене ними.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Разом з тим, суд першої інстанції визнаючи правильність обраного позивачем способу захисту порушених прав шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобов'язального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 продав 13 червня 2014 року спірну квартиру після визнання в судовому порядку недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію прав останнього на вказане майно та визнання вказаної квартири відумерлою спадщиною та її передачу територіальній громаді м. Києва, яка її у володіння іншої особи не передавала, а тому майно вибуло з володіння власника поза його волею.

У такому разі це майно не може бути передано власнику в порядку застосування загальних наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України.

В даному випадку права власника майна підлягають захисту з застосуванням механізму, встановленого ст. 388 ЦК України, а не шляхом визнання угоди про його відчуження недійсною.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що судове рішення про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним та про повернення квартири (витребування майна) є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального права.

Враховуючи викладене, ухвалене по справі рішення у вказаній частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним та задоволення позову про витребування майна у власність територіальної громади м. Києва.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції неправильно скасовано рішення суду про державну реєстрацію права власності, оскільки таке рішення відноситься до компетенції адміністративного суду.

При цьому колегія суддів враховує роз'яснення п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 р., відповідно до яких рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на це майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19,27 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», а також ту обставину, що дії або бездіяльність державного реєстратора не є предметом оскарження у даній справі.

Рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію права власності останнього на вказану квартиру відповідає обраному позивачем способу захисту порушеного права, останнє є правильним по суті та справедливим, а тому колегія суддів дійшла висновку про можливість його залишення у вказаній частині без змін.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 червня 2014 року та повернення майна скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити заступнику прокурора Оболонського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради в задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 червня 2014 року.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність територіальної громади міста Києва квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/13028/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.