У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Касьяна О.П., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що між ним та відповідачем шляхом складання боргової розписки було укладено договір позики від 04 липня 2013 року на суму 570 000 грн, що еквівалентно 70 000 доларів США, з терміном повернення до 01 серпня 2013 року.

У зв'язку з тим що відповідач гроші добровільно у визначений термін не повернув, позивач просив суд стягнути з відповідача 570 000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 суму боргу в розмірі 570 000 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 1049 ЦК України та, встановивши, що ОСОБА_7 04 липня 2013 року отримав у ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 570 000 грн, що еквівалентно на день складення розписки 70 000 доларів США, які зобов'язався повернути у повному обсязі до 01 серпня 2013 року, що підтверджується оригіналом розписки, виходив з того, що за договором позики щодо повернення грошей відповідач свої обов'язки не виконав, в добровільному порядку грошові кошти не повернув, в судовому засіданні представник відповідача відмовився від проведення почеркознавчої експертизи, будь-яких інших належних доказів на підтвердження неотримання коштів відповідачем не надав, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, враховуючи висновок судової почеркознавчої експертизи, виходив з того, що розписка не може бути належним доказом для ухвалення рішення на користь позивача, оскільки розписка не була написана самим відповідачем, не має чіткого висновку, що підпис на борговій розписці виконано саме ОСОБА_7, відсутні докази, що відповідач має якесь відношення до неї, інших вірогідних доказів, окрім цієї розписки, яка, за вказаних вище обставин, викликає сумніви у своїй справжності, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1046> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1047> на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано оригінал розписки від 04 липня 2013 року, де зазначено, зокрема, що ОСОБА_7 сьогодні, 04 липня 2013 року, взяв у борг у ОСОБА_6 суму у розмірі 570 000 грн, що еквівалентно 70 000 доларів США, для власних потреб, які зобов'язався повернути у повному обсязі до 01 серпня 2013 року (а. с. 33).

Судом апеляційної інстанції призначено у справі почеркознавчу експертизу, згідно з її висновком від 01 грудня 2014 року № 2493-14, встановлено, що рукописні записи, що починаються словами «ОСОБА_8 04.07.2013» і закінчуються словами «Деньги беру при свидетеле» в розписці від 04.07.2013, та зразки почерку, надані в якості вільних зразків почерку ОСОБА_7, виконані різними особами; рукописний запис «ОСОБА_7» в розписці від 04.07.2013 року, та зразки почерку, надані в якості вільних зразків почерку ОСОБА_7, виконані різними особами.

Крім того, у вказаному висновку експертизи зазначено, що вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_7 в розписці від 04 липня 2013 року самим ОСОБА_7 чи іншою особою, не видається за можливе, оскільки обсяг графічної інформації в досліджуваному підписі від імені ОСОБА_7, що обумовлюється своєрідністю прояву письмового навику, вираженістю ознак підписного почерку, ступенем стійкості, частотою зустрічаємості та можливості оцінки їх інформативності, не містить комплексу ідентифікаційної інформації, достатньої для криміналістичної ідентифікації. Тому, ґрунтуючись на викладеному, вирішити питання про виконавця досліджуваного підпису не видається за можливе (а. с. 136-159).

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Заперечуючи проти позову про стягнення грошових коштів за договором позики, відповідач посилався на те, що розписку він не підписував, з позивачем він взагалі не знайомий і у нього не було з ним будь-яких грошових відносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 <nau://ukr/1618-15|st57>-60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60>.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Оскільки позивач надав до суду оригінал розписки, висновок експертизи не містить чіткого й конкретного висновку про те, що ОСОБА_7 не підписував вказану розписку, не можна погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про належне дослідження цього факту, оскільки з урахуванням вказаних обставин, суд апеляційної інстанції не обговорив питання про призначення додаткової або повторної експертизи. А також суд апеляційної інстанції не врахував, що саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення суду апеляційної інстанцій не може вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.П. Касьян В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук