Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Максимчук З.М., Шимківа С.С.

секретаря судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості про оскарження наказу про застосування дисциплінарного стягнення та стягнення шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості про оскарження наказу задоволено частково.

Стягнуто з Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 грн. 00 коп., матеріальну шкоду 1370 грн. 30 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. 60 коп..

Стягнуто з Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп..

В поданій апеляційній скарзі Рівненський центр професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості вказує, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, неповно та невірно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки, ухвалене з

_____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/803/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Харечко С.П.

Доповідач : Демянчук С.В.

істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем до суду першої інстанції не надано жодних

доказів факту наявності порушень трудових прав, жоден з поданих документів не може підтвердити факту порушення трудових прав ОСОБА_1 з предмету спору якого встановлюється відшкодування моральної, матеріальної шкоди, та витрат на правову допомогу.

Всі обгрунтування позивача, щодо порушення трудових прав та завдання моральної, матеріальної шкоди є голослівними, безпідставними та грунтуються на припущеннях, що є порушенням п. 4 ст. 60 ЦПК України.

Суд першої інстанції не оцінив докази всебічно, повно та об'єктивно, що є порушенням п.1 . ст.212 ЦПК України.

Також вказує, що під час подання заяви про уточнення позовних вимог про оскарження наказу про застосування дисциплінарного стягнення відбулося фактично збільшення позовних вимог та зміна предмета позову без надання відповідачу копії заяви та надання терміну для подання відповідачем доказів, в зв'язку з необгрунтованим збільшенням позовних вимог та зміною предмета позову в частині стягнення матеріальних збитків.

Крім того зазначає, що за відсутності встановлення судом порушення прав працівника у сфері трудових відносин, рішенням суду було задоволено відшкодування моральної шкоди, що є порушенням норм процесуального права.

Також суддя у рішенні не навів жодної аргументації у чому саме полягає моральна шкода, яка завдана позивачу, зокрема у судовому засіданні не досліджено, та відповідно у рішенні не відображено, у чому полягав «неймовірний психологічний тиск» на позивача.

Щодо стягнення матеріальної шкоди, яка не була предметом позову, суддя першої інстанції взагалі не обгрунтував підстав для стягнення 1370,30 грн. з Рівненського центру професійно - технічної освіти державної служби зайнятості. Єдиною підставою для стягнення матеріальної шкоди став епікріз останньої хвороби позивача та чеки, як це було прописано в оскаржуваному рішенні. Знов було порушено обов'язок встановити наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Крім того вказує, що розрахунок компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не містить обліку часу надання правової допомоги та суперечить ст.1 Закону України „ Про гранічний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Посилаючись на викладені обставини, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_1 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги, яку просить відхилити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити.

ОСОБА_1, його представник апеляційну скаргу не визнали та просили її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, виходив з того, що винесення наказу № 57 про відміну наказу «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1» свідчить про визнання відповідачем факту наявності порушення трудових прав ОСОБА_1, що вказує на підставність стягнення матеріальної шкоди в сумі 1370 грн.30 коп. , визначивши моральну шкоду в розмірі 1000 грн. , яка заподіяна порушенням права позивача в сфері трудового законодавства. Також суд стягнув 2000 грн. 60 коп. на відшкодування витрат сплачених за надання правової допомоги відповідно до наданого позивачем розрахунку.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що 13 січня 2015 року директором Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості прийнятий наказ № 24 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 », який в подальшому був відмінений наказом № 57 від 03 березня 2015 року.

Згідно з епікризом № 1643 Рівненського ЦПОТ ДСЗ, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікування в ТВ-1 ЦМЛ м. Рівне з 26 січня 2015 року по 09 лютого 2015 року та поніс витрати на лікування, які підтверджені чеками в розмірі 1370, 30 грн.

Згідно ст. 1167 ЦК України, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, в п. 2, п. 5 постанови „Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. № 4, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про спричинення відповідачем позивачу матеріальної шкоди, останній вказав, що в зв'язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні з 26.01.2015 року по 09.02.2015 року пов'язаного саме із несправедливим притягненням його до дисциплінарної відповідальності ним затрачено на лікування 1370 грн.30 коп.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК України/ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом /ст.60 ЦПК/ покладено на сторони.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, позивач мав надати суду належні та допустимі докази які б беззаперечно вказували на те що застосувавши до нього 13.01.2015 року дисциплінарне стягнення перебуває в причинному зв»язку з його лікуванням з 26.01.2015 року, а при відсутності таких доказів доводи позивача про це носять характер припущення..

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведеного причинного зв'язку між перебуванням на лікуванні та понесення ним затрат на лікування із заподіянням спричинення йому матеріальної шкоди саме винними діями відповідача в результаті застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.

Частково обґрунтованими вважає колегія суддів і доводи апелянта в частині визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Згідно абз.2 ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок порушення його прав в сфері трудового законодавства.

Дослідивши матеріали справи, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, зважаючи на обставини якими було порушено права позивача в сфері трудових правовідносин / відповідач добровільно 03.03.2015 року усунув допущене порушення права позивача та визнав недійсним наказ № 24 від 13.01.2015 року/, враховуючи характер та об'єм фізичних, душевних, психічних страждань внаслідок такого порушення , колегія суддів приходить до переконання, що є підстави для відшкодування моральної шкоди, однак суму морального відшкодування доцільно зменшити до 300 грн.

Щодо до доводів апеляційної скарги в частині стягнення судових витрат на правову допомогу колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з положенням ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

26 січня 2015 року позивач в справі і адвокат Щербяк Ю.В. уклали договір про надання правової допомоги. ( а.с.3).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами понесено витрати за надані адвокатом послуги у розмірі 2000 грн., що підтверджується квитанцією № 3 005776 від 11 березня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Законом України № 4191-У1 від 20.12.2012 року "Про граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ", затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Зважаючи на вказане, з врахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України щодо пропорційності задоволених позовних вимог присудженим судовим витратам, часу проведення судових засідань / біля 1 год. 30 хв./, складності та об'єм виготовлених позовних заяв, колегія суддів приходить до переконання, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем підлягає частковому задоволенню, тому рішення в цій частині підлягає зміні з 2000 грн. до 800 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313-317 ЦПК України, ст.237-1 КЗпП Укнаїни, ст.1166 ЦК України,колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості про стягнення матеріальної шкоди в сумі 1370 грн. 30 коп.

В решті рішення змінити, зменшити розмір стягнутої з Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості на користь ОСОБА_1: моральної шкоди з 1000 грн. 00 коп. до 300 грн.; витрат на правову допомогу 2000 грн. 60 коп. до 800 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : З.М. Максимчук

С.С.Шимків