Провадження № 22-ц/773/293/15 Категорія: 27 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів - Грушицького А.І., Завидовської-Марчук О.Г.,

при секретарі - Шугаловій О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк"" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ПАТ КБ "Приватбанк" подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, не враховано, що строк позовної давності не пропущено, оскільки переривався шляхом подання позову до суду.

В судове засідання сторони не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду. Про причини неявки суд не повідомили.

Судом першої інстанції встановлено, що банк звернувся із позовом, який було повернуто, до боржника поза межами строку позовної давності, а з позовом в суд який є предметом розгляду тільки в липні 2014 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що 07.02.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № SAMDN9928, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 1400,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 27.02.2014 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитом в розмірі 4770,25 доларів США, з яких: 1394,60 доларів США - заборгованість за кредитом, 2117,77 доларів США - відсотки, 990,45 доларів США - пеня, 42,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 225,14 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с. 11-16).

Судом першої інстанції встановлено, що останній платіж відповідачем був здійснений 10.04.2008 року і за період з 10.04.2008 року і до звернення до суду погашення заборгованості боржником за кредитним договором не здійснювалось (а.с. 12).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України, передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із наданих позивачем доказів судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконував належним чином і з квітня 2008 року будь-яких дій по оплаті боргу боржник взагалі не вчиняв. Позивач письмових вимог до боржника про повернення заборгованої суми кредиту чи весь кредит не направляв, оскільки такі докази відсутні в матеріалах справи.

Отже, колегія суддів вважає, що в травні 2011 року пройшов трьохрічний термін звернення з позовом до суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Крім того, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропускам строку позовної давності.

Доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, оскільки строки позовної давності не було пропущено, так як в листопаді - грудні 2011 року до боржника було подано позов про стягнення суми боргу, однак ухвалою Луцького міськрайонного суду від 08 грудня 2011 року позовну заяву ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості матеріали позовної заяви було повернуто позивачу для подачі до відповідного суду за місцем перебування відповідача. Судом встановлено, що інших позовних заяв до боржника в суд не подавалося.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Отже, судом встановлено, що банк звернувся із позовом, який було повернуто, до боржника поза межами строку позовної давності, а з позовом в суд який є предметом розгляду тільки в липні 2014 року.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 264 ЦК України переривання позовної давності можливо лише в межах позовної давності, а не за її межами.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у позові, оскільки позивач не довів, що звернувся в суд в межах строку позовної давності та не надав доказів поважних причин його пропуску.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 218, 219 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: