Номер провадження: 22-ц/785/4214/15
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Суворовська районна адміністрація в особі органу опіки та піклування про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Суворовська районна адміністрація в особі органу опіки та піклування та служба у справах дітей Одеської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що розлад сімейних взаємовідносин почався ще в 2007 року, коли позивач та відповідачка проживали під одним дахом з сестрою позивача та її чоловіком, тоді дружина вперше покинула позивача. Згодом після повернення та продовження спільного проживання, через постійні суперечки, скандали, спільне проживання стало вже важчим, дружина все менше уваги стала приділяти веденню домашнього господарства і все більше часу стала проводити поза місцем їх спільного проживання, спілкування з сином обмежила до телефонних розмов один чи декілька разів на день. Так як дружина вирішила сама розірвати з ним будь-які стосунки, пішла з помешкання, де вони разом проживали, позивач вважає, що розлучення є єдиним виходом побудувати щасливе життя та зберегти у дитини нормальне уявлення про сім'ю.

Також ОСОБА_3 зазначив, що для захисту та гармонійного розвитку дитини сину буде краще в подальшому проживати разом з батьком за адресою:АДРЕСА_1, оскільки мати має несприятливі житлові умови та проживає в сільській місцевості, тоді як дитина звикла до проживання в місті та навчається поблизу місцеперебування батька, оскільки характер у дружини неврівноважений, то в майбутньому це може призвести до психологічних розладів у дитини, тільки батько має постійне місце роботи та отримує заробітну плату, натомість мати дитини ніде не працює та в неї відсутні інші джерела заробітку.

Зважаючи на вищевикладене та бажання самої дитини підтримувати стосунки з обома батьками, позивач вважає, що права дитини максимально будуть захищені лише у випадку проживання з тим із батьків, хто має більш стабільне матеріальне становище, а саме з батьком.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася з зустрічним позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. посилаючись на те, що спільне життя з чоловіком не склалося через конфлікти та непорозуміння, у зв'язку з чим з листопада 2013 року шлюбні відносини між ними припинено, спільним побутом сторони не пов'язані.

Так як згоди про те, з ким буде проживати дитина після розірвання шлюбу не досягнуто, ОСОБА_4 просила вирішити це питання одночасно з розірванням шлюбу. ОСОБА_4 зазначила, що для захисту інтересів дитини та її належного розвитку, краще буде, якщо дитина залишиться проживати з нею, оскільки саме матір може надати дитині материнське піклування, оточити турботою, так як має можливість займатися дитиною, створити всі необхідні умови для проживання та розвитку, задовольнити гармонійний розвиток особистості в атмосфері любові, матеріальної і моральної забезпеченості.

На теперішній час син постійно скаржиться на стан здоров'я коли приїздить від батька, пропускає заняття у школі, одягнутий погано, через що в нього зіпсовані стосунки з оточуючими дітьми. З моменту припинення шлюбних відносин дитина постійно вказує на своє бажання жити разом з матір'ю, тому що дуже прив'язаний до неї. ОСОБА_4 вважає, що перебування сина разом з батьком негативно впливає на його здоров'я та виховання, так як ОСОБА_3 останнім часом став зловживати спиртними напоями, поводити себе аморально.

Так, 26.08.2014 року ОСОБА_3, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, нецензурно висловлювався на її адресу, вигнав з квартири та викинув її речі в коридор, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Також в суді розглядається позов ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. Позивачка за зустрічним позовом вважає, що дитині краще та зручніше проживати з нею за адресою: АДРЕСА_1, адже син там зареєстрований, звик до проживання за зазначеною адресою, ходить до школи поблизу місця проживання.

ОСОБА_3 в засіданні підтримав позов та зазначив, що з кінця 2013 року-початок 2014 року з дружиною у них знову погіршилися відносини, відповідачка не приділяла ніякої уваги йому, про місце її роботи він не знав, протягом трьох місяців тільки раз на тиждень приїздила, про сина не турбувалася. На примирення він не згоден. Заперечує проти визначення місця проживання сина разом з матір'ю оскільки вона не має постійного доходу, не забезпечена житлом в м. Одесі, не зможе надати відповідні умови для його проживання та навчання з урахуванням його спортивних секцій з футболу.

ОСОБА_4 підтвердила неможливість примирення з позивачем, та вказала про згоду на розірвання шлюбу, заперечуючи проти вимоги позивача про визначення місця проживання сина з батьком, підтримала свої вимоги та зазначила, що вона з народження займалася вихованням сина, відвідувала школу, а в серпні 2014 року позивач вигнав її з квартири з речами, забрав ключі, сина вона не могла забрати, оскільки живе у своєї сестри, в якої своя сім'я. Позивач не допускає її до дитини. За останні два місяці часто приїздила до дитини в квартиру. За характером роботи працює тиждень через тиждень, з 9.00 години до 19.00 години в приватній кондитерській продавцем. Квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, де вона також має право проживати, тому вона звернулася з позовом про її поділ та визнання права власності на 1/2 її частини.

Представник органу опіки та піклування Суворовської райадміністрації ОМР погодилася з вимогами позивача ОСОБА_3, оскільки у батька дитини є всі необхідні умови для проживання малолітнього ОСОБА_5, батько працює, за місцем роботи характеризується позитивно, згідно характеристик з ЗОШ №92 та ТОВ "ФК "Одеса"- піклується про сина, сприяє його всебічному розвитку, матеріально забезпечує. Також дитина написала заяву про своє бажання проживати з матір'ю, але коли з'ясувалося, що мати має намір відвезти його проживати до бабусі з дідусем, написав заяву з проханням залишити його проживати з батьком.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2015 року позовну вимогу ОСОБА_3 та зустрічну вимогу ОСОБА_4 про розірвання шлюбу було задоволено. Шлюб, зареєстрований 07 березня 2003 року Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №181, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Зустрічну позовну вимогу ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання сина ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Позовну вимогу ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини залишено без задоволення.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення в частині щодо визначення місця проживання дитини та ухвалення нового рішення в зазначеній частині про задоволення позову ОСОБА_3

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що сторони зареєстрували шлюб 07 березня 2003 року у Першому Суворовському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №181.

Від шлюбу подружжя має одну дитину - ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає разом з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з висновком старшого дільничного інспектора міліції Суворовського РВ м. Одеси 22 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Суворовського РВ з заявою про прийняття мір до її чоловіка ОСОБА_3 , який 26 серпня 2014 року в 23.00 год. за місцем їх проживання в п'яному вигляді вчинив скандал, висловлювався нецензурною лайкою, вдарив її долонею по обличчю, вигнав з квартири та викинув її речі на коридор.

ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, однак фактично проживає у сестри в м. Одесі, працює неофіційно. За місцем проживання та реєстрації характеризується добре.

ОСОБА_3 працює оператором ТРК на АЗС №16-48 ПІІ "Лукойл-Україна" ТОВ "Персонал-Плюс", на роботі характеризується з позитивної сторони.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є, відповідно до положень ч. 3 ст. 29 ЦК України, місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною першою ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Допитаний в судовому засіданні 26 січня 2015 року ОСОБА_5 зазначив, що хотів би жити разом з матір'ю та батьком в м. Одесі, однак якщо необхідно обирати, то хоче жити з матір'ю, а в засіданні 26 лютого 2015 року зазначив, що хоче залишитися жити в квартирі з батьком.

Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР у висновку від 11.02.2015 року за № 01-05-1/209вх, виходячи з того, що батьки дитини, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинили сумісне проживання та враховуючи висновок служби у справах дітей, рекомендації ради опіки та піклування від 05.02.2015 року, керуючись ст.19 п.5, 160,167 СК України, вважає доцільним визначити проживання малолітнього ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3 (а.с.85-86). Висновок обґрунтований тим, що малолітній ОСОБА_5 залишився проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_1, де, згідно акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей Одеської міської ради, є всі необхідні умови для проживання дитини. Батько дитини має всі необхідні умови для проживання малолітнього ОСОБА_5, він працює, за місцем роботи характеризується позитивно, згідно характеристик з ЗОШ № 92 та ТОВ "ФК "Одеса"- піклується про сина, сприяє його всебічному розвитку, матеріально забезпечує. Також дитина написала заяву про своє бажання проживати з матір'ю, але коли з'ясувалося, що мати має намір відвезти його проживати до бабусі з дідусем, написав заяву з проханням залишити його проживати з батьком.

Проте, всупереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з цим висновком органу опіки та піклування, оскільки при його прийнятті не було враховано, що ОСОБА_4, матір дитини, в своїх позовних вимогах також вказувала на місце проживання з дитиною в квартирі АДРЕСА_1, тобто саме там, де є всі необхідні умови проживання для ОСОБА_5, що свідчить в першу чергу про її зацікавленість в дотриманні інтересів дитини з урахуванням навчання та спортивної секції з футболу м. Одесі. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 29.06.2013 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, однак квартира була придбана в період шлюбу, спір між подружжям щодо поділу квартири не розглянутий, відповідачка вселялася до квартири як член сім'ї власника.

Реєстрація місця проживання відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не обмежує особу в праві вільного вибору місця проживання, а навпаки таке право даний Закон гарантує.

Крім того, в ході розгляду справи судом було встановлено із спілкування з дитиною та з письмових матеріалів, що відносини сина з батьками склалися нормальні, дитина повідомила, що спілкується однаково і з мамою і з батьком.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-СІІ), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, виходячи з пріоритету прав дитини, урахувавши ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, а також враховуючи положення принципу 6 Декларації прав дитини дійшов до обґрунтованого висновку про проживання малолітньої дитини ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. та наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева