У х в а л а

25 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 в частині перегляду Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 14 травня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - житлово-будівельний кооператив № 73, про визнання права власності на частину квартири, визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - житлово- будівельний кооператив № 73, про визнання права особистої приватної власності на квартиру, припинення права власності,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: встановлено, що пайові внески за кооперативну квартиру АДРЕСА_1 що належить житлово-будівельному кооперативу № 73, сплачені ОСОБА_5 в сумі 532 грн 84 коп., ОСОБА_4 - в сумі 2 тис. 588 грн 91 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 що належить житлово-будівельному кооперативу № 73.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 14 травня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2014 року в частині встановлення сплати сум пайових внесків за квартиру та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на ідеальну частку у спірній квартирі та визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого на ім'я ОСОБА_5 - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: визнано за ОСОБА_4 право власності на 17/100 ідеальної частки в квартирі АДРЕСА_1; визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане на ім'я ОСОБА_5 в частині 17/100 ідеальної частки цієї квартири.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо встановлення внесених сум в рахунок оплати вартості (паєнагромадження) зазначеної квартири - відмовлено. Змінено розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у вказаній справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

9 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 14 травня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини другої статті 28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, частини шостої статті 57 Сімейного кодексу України, частини другої статті 357 Цивільного кодексу України та частини другої статті 12 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Верховного Суду України від 19 березня і 29 жовтня 2008 року, 26 травня і 21 липня 2010 року, 15 червня 2011 року, а також на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого і 23 травня 2012 року, 19 червня і 25 вересня 2013 року, 5 лютого 2014 року і 21 січня 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11; постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20; постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 10 червня 2015 року, касаційний суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що ідеальна частка ОСОБА_4 у спірній квартирі відповідає розміру його пайових внесків, а отже й свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на ім'я ОСОБА_5, може бути визнане недійсним тільки в частині належної ОСОБА_4 ідеальної частки даної квартири.

Разом з тим в наданих для порівняння судових рішеннях містяться такі висновки:

- в ухвалі Верховного Суду України від 19 березня 2008 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що спірна квартира була придбана особою після припинення фактичних шлюбних відносин із чоловіком на кошти, які вона взяла в борг, а тому квартира є її особистою приватною власністю;

- в ухвалі Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про доведеність особою наявності в неї після розірвання шлюбу окремого бюджету та набуття нею спірного майна за особисті кошти, а тому спірне майно є її особистою приватною власністю;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що спірне майно не є спільним майном, набутим подружжям за час шлюбу, а тому поділу не підлягає;

- в ухвалах Верховного Суду України від 26 травня і 21 липня 2010 року, 15 червня 2011 року, та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року, 19 червня і 25 вересня 2013 року, 5 лютого 2014 року і 21 січня 2015 року суди касаційної інстанції, направляючи справи на новий розгляд, зазначили про допущені судами порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні підстави й для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року у зв'язку з його невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України висновку, оскільки постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 та постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9, на які посилається заявник, не є судовими рішеннями в розумінні пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - житлово-будівельний кооператив № 73, про визнання права власності на частину квартири, визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - житлово-будівельний кооператив № 73, про визнання права особистої приватної власності на квартиру, припинення права власності за заявою ОСОБА_4 в частині перегляду Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 14 травня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М.Сімоненко