АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6677/15 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, та ОСОБА_4, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення з житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі: ПАТ АБ «Укргазбанк») звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказував на те, що 07.08.2008 року між банківською установою (на той час ВАТ АБ «Укргазбанк») та позичальницею ОСОБА_6 був укладений Кредитний договір № 18/08-2, згідно якого останній на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового використання було надано кредит у розмірі 79 500,00 доларів США з кінцевим строком його погашення 06.02.2019 року та сплатою щомісячних відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,8% річних.

За умовами вказаного Кредитного договору позичальниця ОСОБА_6 зобов'язалась погашати заборгованість за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами у розмірах та строки, визначених сторонами при укладенні договору.

При цьому, з метою забезпечення повного та своєчасного виконання позичальницею ОСОБА_6 узятих на себе кредитних зобов'язань, того ж дня, тобто 07.08.2008 року, між сторонами був укладений нотаріально посвідчений Договір іпотеки № 18/08-2, за яким остання передала в іпотеку банківській установі належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Кредитним договором № 18/08-2 від 07.08.2008 року виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_6 кредит у вищезазначеному розмірі.

Однак, позичальниця ОСОБА_6 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.06.2012 року з ОСОБА_6 на користь банку було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 72 980,56 доларів США та 77 024,28 грн. нарахованої банком пені. Крім того, в рахунок погашення кредитної заборгованості останньої перед кредитором було звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказану трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, та виселено ОСОБА_6, а також ОСОБА_7 з цього житлового приміщення.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.02.2014 року зазначене рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.06.2012 року було скасоване в частині, що стосується виселення ОСОБА_7 із квартири, якає предметом іпотеки, та в цій частині позовних вимог банківської установи відмовлено, оскільки виселення було здійснено без дотримання передбаченої законодавством процедури.

Під час виконання державним виконавцем ухваленого судом по справі рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, було встановлено, що в цій квартирі зареєстровані та проживають відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_4, разом зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

30.09.2013 року позивачем на адресу відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_4, кожній окремо, було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення займаної ними квартири, однак після отримання вказаних вимог жодних дій з боку останніх щодо звільнення іпотечного житла здійснено не було.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що на момент укладення договору іпотеки з позичальницею ОСОБА_6, тобто станом на 07.08.2008 року, в спірній квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані лише повнолітні ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їхні доньки - наразі відповідачки по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а подальшу реєстрацію неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було здійснено відповідачами без згоди банку як іпотекодержателя, позивач - ПАТ АБ «Укргазбанк» просив суд у примусовому порядку виселити відповідачок ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із спірної квартири, яка є предметом іпотеки, без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні представник позивача - ПАТ АБ «Укргазбанк» заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - ОСОБА_8 проти задоволення заявленого банківською установою позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачки отримували від банку письмові вимоги саме про виселення зі спірної квартири, а не якісь інші документи, оскільки опис вкладень поштових відправлень, адресованих останнім, в матеріалах справи відсутній. Таким чином, у зв'язку з тим, що вимогу банку про виселення з займаної квартири відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ніколи не отримували, то й не було підстав для їх добровільного виселення з цього житлового приміщення.

Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради проти задоволення заявлених банківською установою вимог також заперечував, посилаючись на те, що на момент укладення Договору іпотеки в належній іпотекодавцю ОСОБА_6 квартирі постійно проживали й на цей час проживають малолітні діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в якості членів сім'ї власниці цієї квартири, а відтак їх примусове виселення без надання іншого житлового приміщення призведе до порушення прав цих дітей, передбачених Законом України «Про охорону дитинства».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивач - ПАТ АБ «Укргазбанк» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заявлених банківською установою вимог, безпідставно послався на те, що банком, як іпотекодержателем не виконані вимоги закону щодо надіслання відповідачам відповідної письмової вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, яке є предметом іпотеки.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, ухвалене у справі - скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні заявлених ПАТ АБ «Укргазбанк» позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банківською установою не доведено факту направлення відповідачкам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 письмової вимоги про добровільне звільнення обтяженого іпотекою житлового приміщення, як те передбачено ч. 4 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, а відтак відсутні підстави для їх примусового виселення з займаної ними квартири в судовому порядку.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, позаяк цей висновок є помилковим та таким, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України) також передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а крім того, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено й самим Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР безпосередньо регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога щодо письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР.

З урахуванням частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, як про те зазначалося вище, а також за окремим позовом іпотекодержателя після прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39, або на підставі частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення цих норм матеріального права, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Як встановлено по справі, 07.08.2008 року між банківською установою (на той час ВАТ АБ «Укргазбанк») та позичальницею ОСОБА_6 був укладений Кредитний договір № 18/08-2, згідно якого останній на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового використання було надано кредит у розмірі 79 500,00 доларів США з кінцевим строком його погашення 06.02.2019 року та сплатою щомісячних відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,8% річних (а.с.12-21).

За умовами вказаного Кредитного договору позичальниця ОСОБА_6 зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами у розмірах та строки, визначених сторонами при укладенні договору.

При цьому, з метою забезпечення повного та своєчасного виконання позичальницею ОСОБА_6 узятих на себе кредитних зобов'язань, того ж дня, тобто 07.08.2008 року між контрагентами був укладений нотаріально посвідчений Договір іпотеки № 18/08-2 (без оформлення заставної), за яким остання передала в іпотеку банківській установі нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О.М. 06.10.2004 року за р/н - 327, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 160336 з реєстрацією права власності в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 7742572, номер запису: П-1-29800 в книзі № 1 (а.с. 6-11).

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Кредитним договором № 18/08-2 від 07.08.2008 року виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_6 кредит у вищезазначеному розмірі.

Однак, позичальниця ОСОБА_6 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.06.2012 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.02.2014 року, було звернено стягнення на предмет іпотеки - належну останній квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості позичальниці за укладеним між сторонами Кредитним договором (а.с. 23-27, 59-65).

Як вбачається з офіційних довідок адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області, а також Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області, в належній позичальниці ОСОБА_6 квартирі АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки та на яку звернено стягнення судовим рішенням, з 19.10.2004 року зареєстровані та постійно проживають на правах членів сім'ї власниці квартири її доньки - відповідачки по справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 разом зі своїми малолітніми дітьми: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 22, 46).

При цьому, як зазначалося вище, належна позичальниці - іпотекодавцю ОСОБА_6 трикімнатна квартира АДРЕСА_1, яка була передана в іпотеку кредитору - ПАТ АБ «Укргазбанк» за Договором іпотеки № 18/08-2 (без оформлення заставної) від 07.08.2008 року, була придбана позичальницею не за рахунок отриманих нею від банку кредитних коштів, а на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.10.2004 року, тобто задовго до виникнення кредитних зобов'язань останньої перед банківською установою, а відтак передбачені законом підстави для виселення мешканців цієї квартири (відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_4 разом з їхніми малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_5) без надання їм іншого постійного житла, в даному випадку відсутні.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені норми матеріального права, що регулюють виниклі між сторонами спірні правовідносини, належної уваги не звернув, у зв'язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачем - ПАТ АБ «Укргазбанк» вимог, пославшись лише на недоведеність факту направлення відповідачкам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 письмової вимоги банку про добровільне звільнення обтяженого іпотекою житлового приміщення, що в даному випадку взагалі не має жодного правового значення для правильного вирішення цивільно-правового спору.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, оскаржуване рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року, ухвалене у справі, не може бути визнано законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем - ПАТ АБ «Укргазбанк» вимог, за їх безпідставністю.

Що стосується доводів позивача - ПАТ АБ «Укргазбанк» про те, що на момент укладення договору іпотеки з позичальницею ОСОБА_6, тобто станом на 07.08.2008 року, в спірній квартирі АДРЕСА_1 малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані не були, а їх реєстрація в цьому житловому приміщенні була здійснена відповідачами вже потім, без згоди банку як іпотекодержателя, то ці доводи позивача судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки Договір іпотеки № 18/08-2 від 07.08.2008 року будь-яких застережень щодо неможливості реєстрації у належній іпотекодавцю ОСОБА_6 квартирі членів її сім'ї без згоди іпотекодержателя не містить, а згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітньої особи), є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 575, 589 ЦК України, ст. 109 ЖК Української РСР, ст.ст. 1, 12, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 1, 3, 4, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерного банку «Укргазбанк» - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, та ОСОБА_4, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про виселення з житлового приміщення - відмовити, за його безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: