Справа № 382/742/15 Головуючий у І інстанції Бурзель Ю.В.
Провадження № 22-ц/780/4980/15 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 26 07.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Журби С.О., Сержанюка А.С.

При секретарі -Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договорів недійсними, визнання договору іпотеки припиненим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року позивачі звернули ся до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 24 липня 2008 року між публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" (далі- банк, ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту

№ 0, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит в сумі 54 200 доларів США строком до 24 липня 2018 року, зі сплатою щомісячних платежів в розмірі 860 доларів США.

Крім того, між банком та ОСОБА_3 24 липня 2008 року був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_3 був наданий кредит у формі кредитної лінії зі встановленим лімітом 11261 , 01 грн на рік.

На забезпечення виконання ОСОБА_3, взятих на себе зобов'язань за кредитними договорами, між банком і ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 24 липня 2008 року було укладено договір іпотеки № 90458, за умовами якого ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 передали в іпотеку банку належну їм на праві спільної часткової власності двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Між банком та ОСОБА_3 04 березня 2009 року укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0, якою збільшено розмір зобов'язань боржника, строк і порядок їх виконання.

Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою не були зареєстровані у встановленому законом порядку, хоча відповідно до ст. 19 Закону України «Про іпотеку» будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, оскільки будь-яке збільшення суми основного боргу за основним зобов'язанням має бути передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, та визначено у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання, адже іпотекою може бути забезпечене вже існуюче, а не майбутнє певно невизначене за обсягами зобов'язання.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, правові наслідки, що обумовлені кредитним договором було замінено на інші укладенням додаткової угоди №1, а отже, зважаючи на похідний характер договору іпотеки від основного зобов'язання, правовідносини, обумовлені договором іпотеки, перестали відповідати основному забов'язанню.

Крім того, внесенням змін до кредитного договору було продовжено термін повернення кредитних коштів, збільшено розмір зобов'язання та порядок його виконання як наслідок збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Зобов'язання поруки виступає в якості додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного кредитного зобов'язання, у свою чергу виконання зобов'язання поруки буде забезпечуватись зобов'язанням іпотеки. За таких умов треба вести мову про наявність трьох зобов'язань: основного (кредитного), додаткового, що забезпечує виконання основного зобов'язання, - порука, додаткового, яке забезпечує виконання зобов'язання поруки - іпотека.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Оскільки зміни до кредитного договору були внесені без згоди поручителів,то на думку позивачів порука припинилась.

Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України право іпотеки припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого іпотекою.

Таким чином у разі припинення зобов'язання поруки, іпотека, що забезпечує виконання зобов'язання поруки, є також припиненою.

Крім того, договором про надання споживчого кредиту №0 від

24 липня 2008 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 встановлені певні права та обов'язки сторін, але ніяких дій за цим договором не відбувалось, правами, визначеними цим договором позичальник не користувався і не має бажання користуватися в майбутньому, на сьогодні зобов'язань по кредитному договору не існує.

Відповідно до ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як зазначає позивач , він 21 березня 2015 року направив банку лист про відмову від одержання кредиту в повному обсязі та розірвання кредитного договору №0, однак на сьогоднішній день відповіді не отримав.

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили визнати недійсними -

-договір про надання споживчого кредиту № 0 від 24 липня 2008 року, укладений між банком та ОСОБА_3,

-додаткову угоду № 1 до договору від 04 березня 2009 року,

-визнати розірваним договір про надання споживчого кредиту

№ 0, укладений між банком та ОСОБА_3,

- визнати припиненим договір іпотеки № 90458 від 24 липня 2008 року.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 24 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору іпотеки припиненим, та відмови у визнанні розірваним договору про надання споживчого кредиту № 0, укладений між банком та ОСОБА_3, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі зазначали , що суд не врахував ,що збільшення основного зобов»язання відбулося з порушенням вимог законодавства , а також, що ОСОБА_3 направив до банку вимогу про розірвання кредитного договору , а відтак висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин;

За змістом процесуальних норм ( ст.ст.3 ,15 ЦПК України ) об»єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту . Аналогічні роз»яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» , оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Судом першої інстанції установлено, що 24 липня 2008 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит в сумі 54 200 доларів США строком до 24 липня 2018 року, зі сплатою щомісячних платежів в розмірі 860 доларів США, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах, визначених договором (а.с. 14-18).

Крім того, 24 липня 2008 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, зі встановленим лімітом 11261, 01 грн на рік, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути кредит та сплатити плату за користування ним в порядку та на умовах, визначених договором (а.с. 19-22).

На забезпечення виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за вказаними кредитними договорами між банком і ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 24 липня 2008 року було укладено договір іпотеки № 90458, за умовами якого ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 передали в іпотеку банку належну їм на праві спільної часткової власності двокімнатну квартиру, загальною площею 57,40 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 42-45).

Крім того, на забезпечення виконання ОСОБА_3, взятих на себе зобов'язань, між банком і ОСОБА_7 24 липня 2008 року укладено договір поруки , а також 24 липня 2008 року між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 поручилась за виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором (а.с. 78-80).

ОСОБА_8 надала згоду на укладення вказаного договору поруки (а.с. 174).

Між ОСОБА_3 та ПАТ "УкрСиббанк" 04 березня 2009 року укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту

№ 0, за умовами якої змінено кінцевий термін повернення кредиту та розмір ануїтетного платежу за договором, а також було надано кредитні канікули по сплаті тіла кредиту. Вказаним договором збільшено кінцевий термін погашення кредиту на 2 роки та встановлено кінцевий термін погашення кредиту - не пізніше 27 листопада 2020 року (а.с. 13, 77). У зв'язку з укладенням додаткової угоди до договору про надання споживчого кредиту від 24 липня 2008 року до вказаних договорів поруки було внесено зміни шляхом укладення додаткових угод. Аналогічні

Дана обставина не заперечується сторонами по справі.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 липня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_3, і визнання недійсною додаткової угоди № 1 до договору від 04 березня 2009 року, позивачі посилались як на підставу недійсності вказаних договорів ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки правові наслідки, що були обумовлені договором про надання споживчого кредиту № 0, замінено на інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

За змістом ЦК України правочинами, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, є відповідно фіктивні та удавані правочини. Визначення та правові наслідки таких правочинів визначені відповідно ст. ст. 234, 235 ЦК України.

Позивачі , відповідно до ст. 60 ЦПК України не надали суду доказів наявності підстав для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 липня 2008 року та додаткової угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 березня 2009 року .

Як на підставу для розірвання договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеного між банком та ОСОБА_3, позивачі посилались на ст. ст. 651, 1056 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або припиненим.

За змістом п.п. 1.1, 1.2, 1.3 договору про надання споживчого кредиту від 24 липня 2008 року №0 банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (кредитні кошти) у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 1126,01 грн ., та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Підставою для видачі банком траншу є настання сукупності наступних фактів, а саме: несплата страхового платежу страховій компанії в термін, зазначений в договорі страхування; підтвердження страховою компанією факту несплати позичальником страхового платежу, із зазначенням суми несплаченого страхового платежу шляхом надання страховою компанією до банку відповідного повідомлення за формою, встановленою в додатку №1 до договору; відсутність обмежень на розпорядження поточним рахунком позичальника (арешт, заборона, тощо); відсутність у позичальника простроченої заборгованості перед банком за сумою наданого траншу та процентами за користування наданим траншем за договором та кредитним договором-1. Банк не здійснює надання позичальнику траншу у випадку, зокрема, якщо позичальник самостійно сплатив страховий платіж страховій компанії.

Ураховуючи, що договір про надання споживчого кредиту від 24 липня 2008 року №0 не передбачає права позичальника на односторонню відмову від договору, метою надання траншів за цим договором є надання позичальнику коштів для сплати страхового платежу щороку, ОСОБА_3 жодного траншу за цим договором не отримав, оскільки сплачував страхові платежі самостійно, ОСОБА_2 взагалі стороною вказаного кредитного договору не є, суд прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору розірваним.

Як на підставу визнання припиненим договору іпотеки № 90458 від

24 липня 2008 року позивачі посилаються на ту обставину, що зміни в кредитний договір, внесені позичальником і банком додатковою угодою №1, не були внесені до договору іпотеки, що порушує ст. 19 Закону України «Про іпотеку», та не передбачені кредитним договором і договором про іпотеку, а тому договір іпотеки не може забезпечувати змінені зобов'язання з моменту підписання додаткової угоди №1 і є припиненим з цього моменту.

За змістом ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про іпотеку» будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Таке збільшення підпорядковується пріоритету вимоги за будь-яким іншим зобов'язанням, забезпеченим предметом іпотеки, яка була зареєстрована до реєстрації відповідної зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою.

За змістом вказаного положення закону невнесення змін до договору іпотеки при збільшенні основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням має наслідком лише відсутність пріоритету вимоги в частині збільшеного основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням.

Крім того, згідно п. 1.3 договору іпотеки іпотекодавці та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорам. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов'язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання. Сторони підтверджують, що іпотекою згідно цього договору забезпечуються також і розмір зобов'язань, строк і порядок їх виконання, який може бути замінено відповідно до умов вищевказаних договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання. За таких обставин, посилання апелянтів на те ,що вони не були повідомлені про зміну розміру основного зобов»язання,є безпідставними .

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Додаткова угода №1 від 04 березня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 містить критерії, які дозволяють встановити розмір вимоги за зобов`язанням на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Сукупна вартість кредиту за договором про надання споживчого кредиту №0 від 24 липня 2008 року становить 52 333,39 доларів США (а.с. 24-26); сукупна вартість кредиту відповідно до додаткової угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 березня 2009 року становить 61 506,45 доларів США (а.с. 28-31), заставна вартість предмета іпотеки відповідно до п. 1.2 договору іпотеки становить -

375 335 грн.; ОСОБА_2 є майновим поручителем за договором іпотеки в розумінні ст. 1 Закону України "Про іпотеку", а також поручителем відповідно до договору поруки від 24 липня 2008 року.

Після внесення змін до договору кредиту, до договору поруки, укладеного 24 липня 2008 року між банком і ОСОБА_2, 04 березня 2009 року також було внесено відповідні зміни, а тому ОСОБА_2 була ознайомлена з критеріями, які дозволяють встановити розмір вимоги за зобов`язанням на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання, інші майнові поручителі з вимогами визнання договору іпотеки припиненим до суду не звертались, основне зобов`язання не припинене, строк дії іпотечного договору (п. 6.1 договору іпотеки (а.с. 43) не закінчився, іпотека є дійсною.

Відповідно до п.п.5,16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5, від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» позовна заява про вирішення спору, що виникає з кредитних правовідносин, за формою і змістом повинна відповідати загальним правилам, встановленим статтею 119 ЦПК, а залежно від предмета та підстави позову - і вимогам, які містяться у спеціальному законодавстві. Зокрема, у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у заяві має бути викладено обставини, необхідні для ухвалення рішення, зокрема відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку»; у разі пред'явлення позову про захист прав споживачів відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» у заяві має бути викладено, яке саме право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; способи захисту, яких суд може вжити, тощо.

16. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Враховуючи наведене , суд першої інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи , дав належну оцінку наявним доказам , прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції , колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ,313 - 315 ,317, 319 ЦПК України ,колегія суддів ,

У х в а л и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді