Справа № 353/253/15-ц
Провадження № 2/353/129/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року м.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Луковкіна У.Ю.

за участю: секретарів Бойко В.Я., Мороз М.І.

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумач цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі кордону України без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1994 р. по 2014 р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них є двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є повнолітнім та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є неповнолітнім. Згідно вищевказаного рішення суду, яким шлюб було розірвано, місце проживання неповнолітньої дитини визначено за місцем проживання матері. Вказує, що неповнолітній син народився в Італії, тобто під час її перебування разом з відповідачем на заробітках. Дитина проживала в Італії до 10-ти річного віку, проте в звязку погіршенням шлюбних відносин, позивачка привезла дитину в України до своїх батьків, з метою зміни мікроклімату для дитини та покращення її здоровя. На даний час неповнолітній син проживає в м. Івано-Франківську та навчається в школі № 5. А тому, з метою відпочинку на час канікул, оздоровлення та пізнавального розвитку дитини, позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі державного кордону України без нотаріально засвідченої згоди його батька ОСОБА_1 на час шкільних канікул у період з січня 2015 року по січень 2016 року.

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 не зявилась, однак до суду направила письмову заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила розгляд справи провести у її відсутності.

Представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, до суду подала письмову заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила розгляд справи провести у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Подав письмові заперечення, в яких вказав, що викладені позивачкою вимоги у позовній заяві є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, зокрема, зазначив, що квартира, яка знаходиться в Італії та в якій позивачка хоче проживати разом з дитиною під час оздоровлення, перебуває на стадії генерального ремонту та вона є їхньою спільною власністю, за яку відповідач сплачує кредит. Позивачка з травня по жовтень працює на постійній роботі та її режим робочого дня триває з 08 год. 00 хв. по 24 год. 00 хв., тобто син не буде мати належного догляду та лікування. Крім цього позивачка веде не впорядкований спосіб особистого життя, зокрема знайомила сина з іншою людиною, в якості нового батька, через що у дитини стався інсульт, а також між старшим сином та даним чоловіком виникали сутички. Позивачка у 2014 році більш ніж на пів року залишала двох дітей на виховання бабусі, поїхавши до Італії на роботу. Позивачкою не було додано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його відмову у наданні згоди на виїзд дитини за кордон, до того ж з 12.06.2015 року неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебуває за кордоном в Італії, тобто його право не порушене. Також позивачкою не додано доказів, що підтверджували б незадовільний стан здоровя дитини та необхідність оздоровлення дитини саме за кордоном, забезпечення проживання та лікування дитини в Італії, матеріального становища позивачки та фінансової можливості забезпечити дитину житлом та здійснювати оздоровлення. Крім цього зазначає, що виїзд дитини за кордон терміном на 1 рік суперечить інтересам дитини, оскільки дитина навчається в Україні, тобто перебування за кордоном унеможливить безперервність навчального процесу. Зазначав, що позивачка має на меті вивезти сина з України, позбавити його права здійснювати батьківські обовязки щодо дитини та виключити будь-яку можливість його особистого спілкування з сином.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами. Так ні позовна заява, ні матеріали справи не містять доказів про незадовільний стан дитини та те, що дитина потребує оздоровлення саме в Італії, позивачкою не надано підтверджуючих документів про те, що за кордом дитина буде забезпечена житлом, належним доглядом, в т.ч. медичним, не надано доказів про те, що позивачка має достатньо грошових коштів для того, щоб утримувати дитини у момент перебування за кордоном. Щодо стану здоровя дитини пояснив, що посилання представника позивачки (бабусі по материнській лінії) на засіданні органу опіку та піклування на те, що дитина відстає у розумовому розвитку є абсурдними, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 навчається в ЗОШ № 5 м. Івано-Франківська, яка є однією з найкращих шкіл міста з посиленою навчальною загрузкою. Вказав на те, що позивачка до його довірителя з проханням надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за кордон не зверталась, докази про це в матеріалах справи відсутні.Також повідомив, що відповідно до інформації Тлумацького РВ УМВС неповнолітній син сторін по справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, перетнув кордон України 12.06.2015 р. без супроводу будь-кого з батьків. Отже, дитина була вивезена з України без згоди батька, невідомою особою, що підтверджує неправомірні дії позивачки та порушує права відповідача як батька дитини.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач 08.11.1994 року зареєстрували шлюб у відділі запису актів громадського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1533. Від спільного шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є повнолітнім та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є неповнолітнім., що підтверджується копією свідоцтва про народження, де в графі «батько» вказано відповідача ОСОБА_1 (а.с. 5, 6). Згідно заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.02.2014 року шлюб між сторонами було розірвано, а місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_5 було визначено місце проживання його матері ОСОБА_3 (позивачка) (а.с. 7-8). Як вбачається з копії будинкової книги неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований разом з матірю та братом по вул. Витвицького, 30/65, в м. Івано-Франківську (а.с. 9-11). Відповідач ОСОБА_1 згідно адресної довідки Тлумацького РС УДМС в Івано-Франківській області значиться зареєстрованим ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 26).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ч. 2 ст. 157 СК України встановлено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

В преамбулі Конвенції про права дитини, що прийнята 44-ю сесію Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної ради № 789 від 27.02.1991 року, зазначено, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.

Ст. 313 ЦК України передбачає, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Положення ст. 141 СК України передбачають, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини, яка прийнята 44-ю сесією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1989 року та ратифікована Україною 27.02.1991 року, держави-учасницi забезпечують право дитини не розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадкiв, коли компетентнi органи згiдно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхiдне в якнайкращих iнтересах дитини. Ч.2 ст. 10 Конвенція визначає, що дитина, батьки якої проживають у рiзних державах, має право пiдтримувати на регулярнiй основi, за виключенням особливих обставин, особистi вiдносини i прямi контакти з обома батьками. 3 цiєю метою i вiдповiдно до зобов'язання держав-учасниць за пунктом 2 статтi 9 держави-учасницi поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, i повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такi обмеження, якi встановленi законом i необхiднi для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралi населення або прав i свобод інших осiб, i сумiснi з визнаними в цiй Конвенцiї iншими правами.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного Кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини. Малолітній ОСОБА_5, 22.06.2002, який досяг тринадцяти років, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_5, тобто за місцем реєстрації матері, як було визначено рішенням суду. Проте, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 23.06.2015 року малолітній ОСОБА_5 проживав разом з бабусею ОСОБА_7 та прабабусею ОСОБА_8 по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 3а/26, тобто у квартирі належній ОСОБА_8, в той час коли мати дитини перебувала за кордоном, оскільки ОСОБА_7 змушена була здійснювати догляд не тільки за дитиною, а й за своєю перестарілою матірю ОСОБА_8 Коли ОСОБА_3 (позивачка) приїжджала з-за кордону, то хлопчик проживав разом з матірю за місцем реєстрації, а також виїжджав з матірю до Італії, оскільки у неї там була робота (а.с. 111).

Діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Так, порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України від 21.01.1994 року, постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами).

Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не потрібна у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянинаУкраїни для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним з таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, в який, згідно Правил, записано дитину, яка прямує в його супроводі через державний кордон.

П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підписів яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду.

Проте в судовому засіданні було встановлено, що ще до винесення рішення суду малолітній ОСОБА_5 виїхав за межі України без відповідного на те дозволу. При цьому на момент виїзду дитину за межі України нотаріального дозволу батько не надавав, а судового рішення, яке би набрало законної сили, відсутнє. Згідно висновку про результати повідомлення гр. ОСОБА_1 від 02.07.2015 року та інформації щодо перетину кордону України по системі «Аркан», встановлено, що 12.06.2015 року малолітній ОСОБА_5 перетнув кордон України в напрямку виїзду з України, а інформація відносно ОСОБА_3 (позивачка) відсутня (а.с. 121), що також підтверджується повідомленням Тлумацького РВ УМВС від 06.07.2015 року (а.с. 122). Тобто, малолітній ОСОБА_5 залишив межі України без супроводу жодного з батьків і яка особа та на якій правовій підставі його супроводжувала не відомо.

Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими способами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом в умовах свободи та гідності.

Відповідно до Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно з ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Вказаний висновок є обов'язковим при вирішенні даної категорії справ відповідно до ст.ст. 19 СК України.

Згідно Додатку № 1 до рішення виконавчого комітету міської ради від 29.05.2015 року № 302 «Висновку щодо виїзду за кордон малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_1М.» виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, як органом опіки та піклування, було прийнято висновок про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на час канікул у період з січня 2015 року по січень 2016 року без згоди батька ОСОБА_1 При цьому даний висновок ґрунтувався на тому, що мати дитини ОСОБА_3 допомагає сину адаптуватись, слідкує за навчанням та вихованням, зовнішнім виглядом, харчуванням у школі, систематично відвідує батьківські збори, виховні заходи у класі, а батько ОСОБА_1 не цікавиться навчанням сина, його успішністю та поведінкою, не зявляється на батьківські збори. Також органом опіки та піклування було взято до уваги письмові пояснення ОСОБА_6, яка є бабусею дитини, про те, що мати дитини проживає в курортному місті Італії поблизу моря, а онуку ОСОБА_5 необхідно оздоровлення (а.с. 70-72).

Проте, слід зазначити, що при прийнятті вищевказаного висновку, органом опіки та піклування не була належним чином перевірена інформація щодо цього питання, не були зясовані обставини, які були необхідні для прийняття позитивного висновку з цього питання.Так не було зясовано, яким чином та де саме працевлаштована матір дитини за кордоном, чи має вона достатньо грошових коштів для утримання дитини на момент її перебування за кордоном, чи має вона змогу, працюючи на роботі, здійснювати належний догляд за дитиною в цей період. Орган опіки та піклування не звернув уваги на той факт, яким чином матір дитини, перебуваючи постійно за кордоном, має можливість постійно слідкувати за навчання та вихованням дитини, та відвідувати батьківські збори, в той же час органом опіки та піклування не було надано належної оцінки доводам батька про те, що метою позивачки є вивезення дитини за кордон на постійне місце проживання. Крім того, при розгляді вказаного питання не було зясовано чи можливо дитину оздоровити на території України.

З врахуванням вищенаведеного, суд не бере вище вказаний висновок до уваги, оскільки він, є необгрутованим, передчасним, не містить посилання на підстави та належні докази, в звязку з якими комісія прийшла до висновку про необхідність наданя дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон. Отже, при прийнятті висновку виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області недостатньо вивчена ситуація та не повністю досліджені обставини, які стали приводом для розгляду даної справи судом.

Ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Приймаючи рішення про відмову у позові, суд також бере до уваги наступні фактичні обставини справи, встановлені у судовому засіданні.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідач з метою оздоровлення малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, придбав путівку на море, в дитячий табір оздоровлення та відпочинку «Чайка» у сел. Кириловка Запорізької області (а.с. 87). Крім цього, відповідач відкрив на користь сина ОСОБА_5 вкладний (депозитний рахунок) з метою матеріального забезпечення сина у майбутньому, що підтверджується копією договору № 19223608 на вклад «КАПІТАЛ» на користь фізичної особи від 15.06.2015 року та квитанцією про сплату коштів на умовах договору (а.с. 88-89). Відповідно до довідки про склад сімї відповідач значиться зареєстрованим у місті Єзоло Провінція Венеція Італія та до складу його сімї входять син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 90-91). Згідно витягу Додатку № 3 бланку заяви, вбачається, що на імя ОСОБА_3 (позивачка) та ОСОБА_1 (відповідач) у місті Єзоло Провінція Венеція Італія відкрита позика на суму 110000,00 Євро (а.с. 92-93). Відповідно до копій рахунків по сплаті кредиту ОСОБА_1 (відповідач) починаючи з 24.03.2014 року здійснює щомісячне погашення кредиту, сплачуючи щомісячний платіж 430,0 Євро (94-107, 110), та згідно розрахунку за період з 18.04.2014 по 30.12.2014 року ним було сплачено загальну суму 3440,0 Євро (а.с. 108-109).

Як вбачається з матеріалів справи та з встановлених в судовому засіданні обставин, підтверджених фактів щодо необхідності виїзду дитини на оздоровлення саме за кордон до Італії, не має. Також позивачкою не подано жодних доказів, які би свідчили про її звернення до відповідача з метою отримання згоди на виїзд дитини за кордон, про стан здоровя дитини, рекомендації лікаря про необхідність оздоровлення дитини за кордоном, відсутні докази на підтвердження можливості позивачки матеріально забезпечити дитину під час її перебування за кордоном, а саме: житлом, харчуванням, необхідним лікуванням.

Крім того, як встановлено під час судового розгляду, малолітній ОСОБА_5 перетнув державний кордон України без відповідного на те дозволу, залишивши межі України без супроводу жодного з батьків невідомо на якій термін, і яка особа та на якій правовій підставі його супроводжувала також не відомо. Тобто, в порушення правових норм, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, батько був фактично позбавлений передбаченої законодавством можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, позивачкою не доведено наявність необґрунтованої відмови відповідача на виїзд дитини за межі країни, яка б свідчила про порушення інтересів дитини та вимог Сімейного кодексу України, не надано суду жодних доказів про стан здоровя дитини, рекомендації лікаря про необхідність оздоровлення дитини за кордоном, відсутні докази на підтвердження забезпечення дитини належним харчуванням, житлом та лікуванням на території Італії, а тому при прийнятті рішення по даній справі суд, в першу чергу, виходить з інтересів малолітньої дитини та принципу повної рівноправності обох батьків: батька і матері, у всіх правах і обов'язках відносно своєї дитини, виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин, зазначених норм права, суд приходить до висновку про те, що обставини, на які посилається позивачка не є достатніми та належним чином підтвердженими для надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі кордону України без згоди батька, тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 19, 141, 150, 155, 157, 160 Сімейного кодексу України, ст.313 ЦК України, ст.ст. 9, 10, Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини, ст. 4 Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 10, 58,60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про наданнядозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі кордону України без згоди батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Тлумацький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча У.Ю. Луковкіна