Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4951/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»

на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року про зупинення провадження по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВІЗАРД», про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ПАТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ТОВ «КОМПАНІЯ «ВІЗАРД», про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після зміни предмета позову остаточно просило звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 311,6 кв.м; що складається з житлового будинку площею 173,4 кв.м., сараю, навісу, гаражу, паркану, воріт, паркану, замощень, які розташовані за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Квітуча, буд. 36 б та є власністю відповідача на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 21.03.2005 року за реєстровим №351, який розташований на земельній ділянці, загальною площею 539 кв.м., кадастровий номер :04:023:0206 з цільовим використанням обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, не приватизована, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсал Банк». Вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 про зупинення провадження задоволено. Зупинено провадження по справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки до розгляду Жовтневим районним судом м. Запоріжжя цивільної справи за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №184/08 від 08 вересня 2008 року.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ «Універсал Банк».

В апеляційній скарзі ПАТ «Універсал Банк», посилаючись на розяснення, що містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року, зазначає, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачу, задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена та навпаки; солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

На підставі зазначеного просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно ч.1 ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

У відповідності до розяснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» N 11 від 17.10.2014 р., перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду.

Позовна заява Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВІЗАРД», про звернення стягнення на предмет іпотеки надійшла до суду 15 листопада 2013 року, і справа перебуває на розгляді суду першої інстанції за межами передбаченого ст.157 ЦПК України строку.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

У відповідності до ст.303-1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом пятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

У відповідності до ч.5 ст.76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи в порядку ч.5 ст.76 ЦПК України.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на участь в іншому судовому процесі. Проте у підтвердженні належних доказів не надав. За таких обставин колегія суддів визнала, що відсутні підстави для визнання причини неявки представника поважною. Відкладення розгляду справи призведе до порушення встановленого ст.303-1 ЦПК України строку.

Предметом оскарження є ухвала про зупинення провадження у справі, прийняття якої обґрунтовувалося наявними у матеріалах справи доказами.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, предмету апеляційного перегляду, керуючись ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи за їх відсутності за наявними матеріалами.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Універсал Банк», обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

За правилами п. 3 ч.1 ст. 203 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 4 частини першої статті 201 ЦПК України до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Суд першої інстанції вважав, що від результату розгляду цивільної справи, яка знаходиться в провадженні Жовтневого районного суду, залежить подальший розгляд даної справи по суті, тому вирішив необхідним заявлене представником відповідача клопотання задовольнити та зупинити провадження по даній цивільній справі.

Проте колегія не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Так, згідно роз'яснень, які містяться в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визначаючи наявність передбачених ст. 201 ЦПК підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у п. 4 ч. 1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між двома справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок. Це виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення (при оцінці юридичних фактів) для іншої справи.

Ці обставини повинні бути такими, що мають значення і унеможливлюють розгляд спору до вирішення справи іншим судом через те, що не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі. Тобто йдеться про те, що суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог.

Обґрунтовуючи неможливість справи, суд послався на те, що позивачем пред'явлено позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, які, на думку суду, можливо вирішити лише після доведеності заборгованості за договором кредиту, що є предметом розгляду Жовтневим районним судом м. Запоріжжя у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зі змісту пункту 1 частини 1 ст. 214 ЦПК України випливає, що суд при ухваленні рішення вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

ОСОБА_3 передав в іпотеку майно у забезпечення виконання зобовязання товариством «КОМПАНІЯ «ВІЗАРД» перед банком за кредитним договором. Отже іпотекодавець є відмінним від позичальника і позов предявлено в даному випадку до майнового поручителя.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконане у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Із змісту п. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК).

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Отже, вищевикладені положення норм права та розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України визначають коло обставин, які відповідно до вимог ст.ст.10,60,179 ЦПК України мають бути встановлені при розгляді даної справи, і заперечення відповідача щодо розміру заборгованості за кредитним договором суд може перевірити та дати оцінку доказам сторін за правилами ст.212 ЦПК України в межах справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Виходячи з викладеного, колегія вважає, що наявність справи в Жовтневому районному суді м. Запоріжжя про стягнення заборгованості за кредитним договором не унеможливлює розгляд справи за позовом до майнового поручителя про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

Згідно п. 4 ч. 2 ст.307 Цивільного процесуального кодексу України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 311 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За вказаних обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 307,311 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: