П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Григор'євої Л.І., Охрімчук Л.І., Гуменюка В.І., Сеніна Ю.Л., Лященко Н.П., Яреми А.Г.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Державне видавництво «Преса України» Державного управління справами про усунення перешкод у користуванні житловою площею та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами та первинної профспілкової організації Державного видавництва «Преса України» про визнання недійсними рішення та ордера за заявою ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона має ордер на зайняття спірної кімнати, однак ОСОБА_2 , не маючи жодних правових підстав для проживання в кімнаті, вселився самовільно, хоча ордера на неї не має, а тому його слід виселити з кімнати. Створені їй перешкоди в користуванні кімнатою слід усунути шляхом виселення відповідача із зазначеної кімнати.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсними ордер НОМЕР_1, виданий 5 липня 2013 року державним видавництвом «Преса України» Державного управління справами (далі ДВ «Преса України» ДУС) ОСОБА_8, та спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету ДВ «Преса України» від 3 липня 2013 pоку в частині видачі ордера ОСОБА_2. на спірну кімнату з тих підстав, що з 2004 року він проживає у зазначеній кімнаті за домовленістю керівництва ДУС та ДВ «Преса України».

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні основного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 58 та 59 Житлового кодексу Української РСР та пункту 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Відповідно до змісту пункту 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що проживання особи без законних підстав у житловому приміщенні не свідчить про те, що житлове приміщення зайняте.

Разом з тим в ухвалі від 6 лютого 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідно до вимог статті 58 Житлового кодексу Української РСР орден на вселення в приміщення може бути видано тільки в тому випадку, якщо жиле приміщення є вільним не тільки юридично, а й фактично.

Викладене свідчить про те, що має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей частини другої статті 58 та 59 Житлового кодексу Української РСР та пункту 10 Примірного положення про гуртожитки.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

У справі яка переглядається, суд установив, що гуртожиток на вулиці АДРЕСА_1 перебуває на праві повного господарського відання та балансі ДВ «Преса України».

Спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету ДВ «Преса України» від 5 липня 2013 року ОСОБА_1 як працівниці ДВ «Преса України» 23 липня 2013 року видано ордер на вселення у житлове приміщення кімнати АДРЕСА_1.

Установлено, що у спірній кімнаті проживає ОСОБА_2, якому як працівнику Державної організації «Автобаза Державного управління справами» спірна кімната надавалась адміністрацією ДВ «Преса України» на письмові прохання керівництва Державного управління справами.

Відповідно до вимог статті 128 Житлового кодексу Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету...

Стаття 129 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Пунктом 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення.

Статтями 58, 59 Житлового кодексу Української РСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Отже, ордер на жиле приміщення з огляду на його видачу на зайняте жиле приміщення може бути визнаним недійним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні зайняла його на законних підставах.

Встановивши, що законним правом на проживання у спірній кімнаті гуртожитку наділена лише первісна позивачка ОСОБА_1, а ОСОБА_2 вселився до спірної кімнати та проживає в ній у спосіб, який не передбачено законом, суди правильно застосували норми житлового законодавства, вірно задовольнили первісний позов та відмовили у задоволенні зустрічного.

За таких обставин необхідно дійти висновку, що норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно, що відповідно до статті 360-5 ЦПК України є підставою для відмови в її задоволенні.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, статті 360-5, частиною першою статті 360-7 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Судді ОСОБА_1 ОСОБА_2 В.І. Гуменюк Н.П. Лященко Л.І. Охрімчук Ю.Л. Сенін А.Г. Ярема