У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта», третя особа: публічне акціонерне товариство «Банк «Форум», про захист прав споживача страхових послуг, за касаційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь пеню за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування в сумі 51 089,25 грн, 3% річних за користування чужими коштами в сумі 407,70 грн, донарахування індексу інфляції в сумі 786,47 грн та збитки в сумі 40 658,13 грн, всього 192 941,55 грн.

Позов мотивовано тим, що позивач 27 липня 2009 року уклав з товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» (далі - ТДВ «СК «Провіта») договір добровільного страхування наземного транспорту, об'єктом якого був предмет застави - автомобіль «Lexus RX 350». У лютому 2010 року зазначений автомобіль було викрадено з автомобільної стоянки, де він зберігався. За цим фактом порушено кримінальну справу. Позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку, передав йому усі необхідні документи для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування та відповідну заяву. Разом з тим, в порушення умов договору відповідач свої зобов'язання своєчасно не виконав, затягував виплату страхового відшкодування. У зв'язку із чим, позивач просив стягнути з відповідача на його користь пеню за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування, 3% річних, індекс інфляції та збитки.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 листопада 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ТДВ СК «Провіта» на користь ОСОБА_5 119 322,62 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині вимог відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2013 року, ТДВ СК «Провіта» відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 листопада 2013 року з підстав, передбачених п.5 ч.4 ст.328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року вказану ухвалу суду касаційної інстанції скасовано з направленням справи до цього ж суду на новий касаційний розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що відповідачем умови договору страхування виконувалися належним чином та права позивача не були порушені.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову апеляційний суд, встановивши, що ТДВ «СК «Провіта» несвоєчасно виплатило страхове відшкодування позивачу, стягнув із страхової компанії на користь останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України відповідно до пункту 9.2 договору страхування, 3 % річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України та пеню відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спірні правовідносини регулюються цим Законом.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213 <nau://ukr/1618-15|st213>, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 липня 2009 року між ОСОБА_5 та ТДВ «СК «Провіта» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, об'єктом страхування за яким є транспортний засіб «Lexus RX 350» д.н. НОМЕР_1.

Згідно п.2.2 зазначеного договору застрахованим є ризик «Незаконне заволодіння транспортним засобом, тобто протиправне вилучення транспортного засобу будь-яким способам у власника чи користувача всупереч їх волі, а також пошкодження чи знищення транспортного засобу внаслідок ДТП при незаконному заволодінні.».

Відповідно до п. 4.1 договору вигодонабувачем є Кременчуцька філія АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Форум». Страхова сума згідно п.п.3.3 становила 367 290 грн.

17 лютого 2010 року позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку - незаконного заволодіння невідомою особою застрахованим транспортним засобом, автомобілем «Lexus RX 350» д.н. НОМЕР_1 , який зберігався та знаходився на автомобільній стоянці в м. Кременчуці.

За фактом викрадення автомобіля 19 лютого 2010 року була порушена кримінальна справа Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області, яка провадженням зупинена 19 квітня 2010 року, про що позивачу були видані відповідні довідки від 24 лютого 2010 року та від 21 квітня 2010 року.

7 травня 2010 року відповідач, відповідно до умов п.12.2.1 договору про виплату страхового відшкодування при настанні страхового випадку за ризиком «Незаконне заволодіння ТЗ» прийняв рішення про визнання події страховим випадком, про що затвердив страховий акт, згідно, якого страхова сума була визначена у 100 % розмірі в сумі 347 644 грн. 90 коп.

Перша частина страхового відшкодування в сумі 140 000 грн була перерахована на рахунок вигодонабувача платіжними дорученнями: від 14 травня 2010 року на суму 70 000 грн, від 23 червня 2010 року на суму 70 000 грн.

Позивач відмовився від транспортного засобу на користь страхової компанії 25 червня 2010 року.

Відповідно до п. 8.4.2, 12.6.1 та 12.11. 12.12 договору добровільного страхування наземного транспорту виплата страхового відшкодування здійснюється не пізніше 15 робочих днів від дати затвердження страхового акту, який, в свою чергу, складається протягом 15 робочих днів з дня отримання всіх необхідних документів.

Згідно висновків апеляційного суду, станом на 18 липня 2010 року страхова компанія мала всі необхідні документи для здійснення страхового відшкодування. Відповідач повинен був виплатити остаточну частину страхових виплат протягом 15 робочих днів починаючи з (врахуванням святкових та неробочих днів) 29 червня 2010 року до 19 липня 2010 року.

Таким чином несвоєчасна виплата мала місце, що відповідно до пункту 9.2 договору страхування є підставою для стягнення на користь позивача пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, відповідно до статті 625 ЦК України для стягнення 3 % річних від простроченої суми та пені відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, дійшовши зазначених висновків суд апеляційної інстанції не врахував наступного.

Згідно статті 16 Закону України «Про страхування», статті 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

У частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що в разі якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (статті 992 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 16 Закону України «Про страхування» однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

На підставі викладеного, можна зробити висновок що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи.

Отже, на підставі наведених правових приписів, принципу заборони притягати особу двічі за одне й те саме правопорушення, а також правил застосування конкуренції правових норм, за умови, що укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи, страховик несе відповідальність у вигляді розміру неустойки, визначеного в договорі страхування (у разі відсутності визначення розміру в договорі - у розмірі, визначеному в Законі України «Про захист прав споживачів»).

Також страховик несе відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитору (застрахованої особи) від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (застрахованій особі).

В даному випадку, сторони уклали договір страхування, відповідно до пункту 9.2 якого страховик несе відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, між сторонами укладено договір майнового страхування, за умовами якого передбачено відповідальність страховика за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування.

Отже, в цьому випадку положення пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється й суд апеляційної інстанції необґрунтовано стягнув пеню у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) відповідно до цього Закону.

За загальними положеннями ЦПК України рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вимог ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не визначився з характером спірних правовідносин, підставами заявленого позову та нормою закону, яка підлягає застосуванню.

За таких обставин, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 листопада 2013 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська