У х в а л а

іменем україни

29 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - Державний нотаріус Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області Бешинська Г.А., за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що 06 липня 2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1. Даний договір було укладено внаслідок помилки, так як під час укладання договору, позивач вважала, що укладає з відповідачем ОСОБА_3 договір довічного утримання, і остання буде здійснювати за нею та її чоловіком догляд, допомагати з господарством. Під час підписання договору їй ніхто не пояснив, що це за договір, документів ніяких ніхто не надав, всі документи забрала відповідач. Після укладення договору відносини з відповідачем погіршились. ОСОБА_3 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843267/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>В. почала створювати для неї та її чоловіка нестерпні умови для спільного проживання, а також погрожувати фізичною розправою, якщо вони не залишать будинок. 15 грудня 2014 року вона звернулась до нотаріуса і з отриманої фотокопії укладеного 06 липня 2013 року договору їй стало відомо, що вона подарувала власний житловий будинок відповідачу. З моменту укладення договору вона постійно продовжувала проживати в будинку, оскільки іншого придатного для проживання житла у неї не має. Внаслідок погіршення взаємовідносин з відповідачем, остання вигнала її з будинку. В даний час вона разом з чоловіком змушена проживати в сараї, що розташований біля житлового будинку. Позивач також вказувала, що вона є людиною похилого віку, погано бачить та чує, постійно хворіє, при укладенні договору помилялася щодо обставин, які мають істотне значення для неї, тому змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, укладеного 06 липня 2013 року, недійсним.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування недійсним задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений Державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області Бешинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 1057, недійсним, скасувавши державну реєстрацію зазначеного вище будинку з надвірними будівлями на ім'я ОСОБА_3 Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно договору дарування від 06 липня 2013 року ОСОБА_2 передала у власність (подарувала) ОСОБА_3 належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1. Договір дарування посвідчений Держаним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області - Бешинською Г.А. (а. с. 5).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно хворіє перенесла інсульт та кілька інфарктів, є інвалідом 2 групи, перебуває з цього приводу на диспансерному обліку. Внаслідок хвороби у ОСОБА_2 значно погіршився стан її здоров'я, вона погано бачить та чує, не може обійти себе, а тому потребує стороннього догляду та допомоги (а.с.7).

З 2011 року разом з ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 проживає її онука ОСОБА_3 (а. с. 9).

Оскільки ОСОБА_3 допомагала позивачу ОСОБА_2 у веденні домашнього господарства та доглядала за нею, остання погодилась з пропозицією відповідача укласти договір довічного утримання з правом успадкування після смерті належного їй на праві власності будинку з господарськими будівлями.

Після укладення договору стосунки між сторонами погіршились. Відповідач ОСОБА_3 перестала допомагати та доглядати за ОСОБА_2, почала перешкоджати їй у проживанні в будинку. На даний час ОСОБА_2 разом з чоловіком змушена проживати в підсобному приміщенні біля житлового будинку.

Така поведінка ОСОБА_3 обурила ОСОБА_2, отримавши 15 грудня 2014 року у нотаріуса копію договору від 06 липня 2013 року позивачу стало відомо, що замість договору довічного утримання вона помилково уклала з ОСОБА_3 договір дарування будинку.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України <nau://ukr/435-15|st229>).

За змістом вказаної норми, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України <nau://ukr/435-15|st717> за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203 <nau://ukr/435-15|st203>, 717 ЦК України <nau://ukr/435-15|st717> договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У справі, рішення в якій переглядається, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України <nau://ukr/435-15|st229>, встановивши наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, встановивши факт відсутності волевиявлення ОСОБА_2 під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом, а також те, що позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним.

З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом апеляційної інстанції обставини, оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, тому підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук