Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Зевс ЛТД" про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

13 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ „Компанії Зевс ЛТД" про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

21 травня 2015 року ОСОБА_1 свої позовні вимоги доповнив вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач посилався на те, що рішення місцевого суду є немотивованим, а зроблені судом висновки не ґрунтуються на матеріалах справи. Суд безпідставно відхилив або взагалі не розглянув його неодноразові клопотання про витребування доказів та про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи, не всім доказам дав правову оцінку.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України „Про оплату праці" від 13 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) роз'яснено, що у частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак відповідно до частини другої статті 233 Кодексу „у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Таким чином, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбаченого ст. 233 КЗпП України, є безпідставним.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював у відповідача з 4 жовтня 2006 року (а. с. 45).

Наказом генерального директора ТОВ „Компанія „Зевс ЛТД" № 80-к від 5 листопада 2014 року з роботи був звільнений згідно з п. 1 ст. 36 КзПП України (за угодою сторін) з виплатою компенсації за невикористану відпустку (а. с. 46).

З акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про оплату праці та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 17-03-014/0001 від 2 лютого 2015 року, складеного Територіальною державною інспекцією з питань праці у Рівненській області, вбачається, що ОСОБА_1 на день звільнення не була виплачена заробітна плата за жовтень-листопад 2014 року та компенсація за 53 календарних дні невикористаної щорічної відпустки (а. с. 26-34).

Як установлено місцевим судом, відповідач належну позивачу заробітну плату за жовтень і листопад 2014 року, а також компенсацію за невикористану відпустку надіслав позивачу поштою 12 січня 2015 року, а позивач отримав ці кошти - 14 січня 2015 року (а. с. 52-57).

Зважаючи на ці обставини, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, законно й обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його вимог до ТОВ „Компанії Зевс ЛТД" про стягнення компенсації за невикористану відпустку та заборгованості по заробітній платі.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених вище норм закону свідчить про обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником у день звільнення, а не про обов'язок доказування звільненим працівником факту звернення до адміністрації підприємства з вимогою про проведення такого розрахунку.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року (справа № 1-5/2012) роз'яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У пункті 25 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Таким чином, до відповідальності, яка передбачена ст. 117 КЗпП, застосовується тримісячний строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору, що визначений ст. 233 КЗпП України.

Судом установлено, що остаточний розрахунок із позивачем відповідач провів 14 січня 2015 року, а до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся лише 21 травня 2015 року, або більш як через 4 місяці після проведення з ним повного розрахунку. Наведене свідчить про пропуск позивачем установленого законом тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору та є самостійною підставою для відмови позивачу у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 100).

Поважних причин недотримання цього строку ОСОБА_1 суду не навів та про його поновлення суд не просив.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції також цілком підставно відмовив позивачу й у задоволенні його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, виходячи з усіх установлених обставин, перелік яких наведений вище.

Відповідно до закону суд може витребувати докази лише у випадках, коли у сторін є обґрунтовані складнощі в їх наданні.

Проте матеріали справи будь-яких відомостей про неможливість їх витребування або труднощі, які виникли у позивача при поданні доказів, не містять.

Згідно зі ст. 145 ЦПК України призначення судово-бухгалтерської експертизи є правом, а не обов'язком суду.

Крім того, у справі достатньо доказів для ухвалення судом рішення по суті спору сторін.

У зв'язку з цим доводи апелянта про те, що рішення місцевого суду є немотивованим, що зроблені судом висновки не ґрунтуються на матеріалах справи, про безпідставне відхилення судом неодноразових клопотань про витребування доказів та про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи на увагу не заслуговують.

Разом з тим, виходячи з того, що спірні правовідносини сторін урегульовані норми законодавства про працю, посилання місцевого суду в оскаржуваному рішенні на ст.ст. 256 та 257 ЦК України є зайвими і з тексту судового рішення підлягають виключенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року частково змінити, виключивши з його тексту посилання на ст.ст. 256 та 257 ЦК України.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: