Справа № 638/1368/14-ц
Провадження № 2/638/399/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

при секретарі - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство Верус в особі філії ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство Верус у Дзержинському районі міста Харкова, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 12 квітня 2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останньому були надані грошові кошти у сумі 2990, 00 гривень зі сплатою 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.04.2008 року на умовах, викладених в договорі.

На підставі договору поруки від 01.09.2010 року між банком та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство Верус в особі філії ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство Верус у Дзержинському районі міста Харкова, останнє як поручитель прийняло на себе зобовязання відповідати за своєчасне виконання ОСОБА_2 зобовязань перед позивачем.

Згідно п.4 договору поруки від 01.09.2010 року розмір відповідальності поручителя перед банком у разі невиконання ОСОБА_2 своїх обовязків складає 10000,00 грн.

З огляду на те, що відповідачі взяли на себе певні зобов'язання щодо погашення суми заборгованості за кредитом і сплати процентів за ними та на даний час їх не виконують, заборгованість останніх перед банком становить відповідно за договором 15201,27 грн., тому позивач просить стягнути зазначену суму з відповідачів на його користь.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідач ОСОБА_2 у судове засідання зявився, заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що банком пропущений строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позовна заява подана до суду в 2014 році, а кредитний договір укладений у 2006 році.

Відповідач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство Верус в особі філії ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство Верус у Дзержинському районі міста Харкова належним чином повідомлений про час та дату слухання справи, до суду не прибув, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність.

Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне.

12 квітня 2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останньому були надані грошові кошти у сумі 2990, 00 гривень зі сплатою 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.04.2008 року на умовах, викладених в договорі.

На підставі договору поруки від 01.09.2010 року між банком та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство Верус в особі філії ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство Верус у Дзержинському районі міста Харкова, останнє як поручитель прийняло на себе зобовязання відповідати за своєчасне виконання ОСОБА_2 зобовязань перед позивачем.

Згідно п.4 договору поруки від 01.09.2010 року розмір відповідальності поручителя перед банком у разі невиконання ОСОБА_2 своїх обовязків складає 10000,00 грн.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Банк надав умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка, Стандарт) (а.с.8-11). Вказані умови підписані головою правління банку, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня і дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від Заяви позичальника.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Таким чином, підстав вважати, що банком отримана згода ОСОБА_2 на укладення кредитного договору з урахуванням вказаних умов, на які посилається позивач, немає, а тому правовідносини між сторонами з приводу кредитування регулюються тільки Заявою позичальника, строк виконання зобов'язань за якою встановлений до 14.04.2008 року.

Оскільки кредитним договором № DNH4KP26161115 від 12.14.2006 року встановлено кінцевий термін повернення кредиту - 14.04.2008 року, а відповідно до п.5.5 умов надання споживчого кредиту встановлений строк позовної давності тривалістю 5 років, то саме з вищевказаної дати почав перебіг строк позовної давності. Позов про стягнення заборгованості за цим договором подано ПАТ КБ Приватбанк до суду 31.01.2014 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України, який закінчився 14.04.2008 р. Доказів про зупинення, або переривання строку позовної давності по даній справі, а також про поважність причин пропуску позовної давності позивачем не надано.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У судовому засіданні, до ухвалення судового рішення представник ОСОБА_2 заявив про застосування судом строку позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заяву стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обовязок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України з матеріалів справи вбачається, що доводи позивача не на чому не ґрунтуються.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк слід відмовити у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності.

З огляду на вищевикладене, враховуючи наведені норми та керуючись ст. ст. 256, 257, 261, 267, 1055 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 169, 212 215 ЦПК України, п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя