Справа № 357/6518/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Кириченко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 08.05.2015 року обґрунтовуючи тим, що 14.07.2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KICWGK00830072, згідно якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 30 000,00 доларів США на термін до 14.07.2021 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а відповідач, в свою чергу, не надав своєчасно, позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. В звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач, станом на 15.04.2015 року, має заборгованість 23 567,67 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитним договором 20 875,76 доларів США, заборгованості по процентам за користуванням кредитом 2084,41 доларів США., заборгованість по комісії за користування кредитом 386,12 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 221,38 доларів США. Відповідач добровільно відмовляється виконувати умови договору, тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 23 567,67 доларів США, що за курсом 22,92 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.04.2015 року складає 540 171,00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

В судовому засіданні представник позивача, за довіреністю у справі, ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що 14.07.2006 року було укладено кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, відповідно до якого відповідачу було надано кредит в розмірі 30 000,00 доларів США на термін до 14.07.2021 року, на споживчі цілі, а саме на придбання квартири, а відповідач, в свою чергу, зобовязався повернути кредит згідно з умовами договору. Відповідно до кредитного договору відповідач повинен був погашати кредит щомісяця у сумі 426,27 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, з 20 по 26 число місяця, однак з 10.07.2014 року відповідач почав порушувати умови договору і сплачував кошти по кредиту не в повній мірі. Йому не відомо, чи звертався відповідач до відділення банку із заявами, про зміну матеріального становища та укладення змін до договору.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача, за довіреністю у справі, ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення проти позову та пояснив, що відповідач кредитний договір підписував, отримав кошти в передбаченому договорі порядку та розмірі, однак в нього змінилось матеріальне становище, змінилась ситуація в державі, його син потрапив в аварію і отримав тілесні ушкодження, які потребують тривалого лікування і значних матеріальних витрат. Відповідач звертався до позивача з заявами щодо зміни матеріального становища, однак банк не відреагував на його звернення і пропозицій щодо вирішення питання не надав. Відповідач до липня 2014 року постійно сплачував кошти по кредиту, однак з зміною матеріального становища порушив графік. Також, позивач порушив законодавство України щодо надання кредиту в іноземній валюті. Відповідач не відмовляється сплачувати кошти, але одноразово виплатити суму в розмірі 23567,67 доларів СЩА за нинішнім курсом не зможе.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та матеріали кредитної справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обовязків ( ст. 11 ЦК України).

Судом встановлено, що 14.07.2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір про видачу кредитних коштів.

Відповідно до п. 1.1 договору, банк взяв на себе зобовязання надати «позичальнику» кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу на строк з 14.07.2006 року по 14.07.2021 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 30 000,00 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 4950,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту, відсотки дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «26» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 426,27 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Даний договір був підписаний представником позивача та відповідачем, що підтверджується копією договору та матеріалами кредитної справи (а.с. 8-9,94-95).

Позивач виконав умови договору та надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, даний факт не заперечується сторонами, тому доказуванню не підлягає.

Відповідач, в свою чергу, підписавши договір взяв на себе обовязок вчасно та в повному обсязі погашати Банку суму боргових зобовязань, але не менше суми мінімального платежу, з урахуванням розміру фіксованого платежу.

Однак, відповідач порушив договірні зобовязання і припинив сплачувати кошти в повній мірі, чим спричинив заборгованість, яка станом на 15.04.2015 року становить 23 567,67 доларів США та складається з: заборгованості за кредитним договором 20 875,76 доларів США, заборгованості по процентам за користуванням кредитом 2084,41 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 386,12 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 221,38 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором та випискою по особовому рахунку (а.с. 3-6, 33-42).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з умовами договору був ознайомлений при його укладенні, підписав вказаний договір і отримав кредит в обумовленій договором сумі та порядку, але умови договору порушив, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника відповідача.

Представник відповідача в своїх запереченнях зазначив, що позивач не мав права надавати відповідачу кредит у іноземній валюті, а лише мав право надати кредит в національній валюті гривні.

Однак, суд не може погодитись з даним твердженням з наступних підстав.

За ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим атом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Застосування іноземної валюти як засобу платежу врегульовано і дозволено Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки і банківську діяльність», постановою Нацбанку України за № 492 від 12.11.2003 року.

Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати валютні операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» за № 2664-ІІІ від 12.07.2001 року (в редакції що діяла на момент видачі кредиту позичальнику) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких надання фінансових послуг…

Відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на який посилається в своєму зустрічному позові представник позивача, зокрема відповідно до ст. 2 Закону фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Особливості діяльності, а також структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає ЗУ «Про банки та банківську діяльність», тобто цей Закон є спеціальним законом по відношенню до діяльності Банку в цілому.

У відповідності до ст. 19 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Без отримання банківської ліцензії не дозволяється здійснювати одночасно діяльність по залученню вкладів та інших коштів, що підлягають поверненню, і наданню кредитів, а також вести рахунки. Особи, винні у здійсненні банківської діяльності без банківської ліцензії, несуть кримінальну, цивільну чи адміністративну відповідальність згідно із законами України.

На підставі банківської ліцензії, як вказує ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки мають право здійснювати такі банківські операції

1) приймання вкладів ( депозитів) від юридичних і фізичних осіб;

2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів на зарахування коштів на них;

3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі операції та угоди: операції з валютними цінностями; емісію власних цінних паперів;

організацію купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів; здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені (включаючи андеррайтинг); надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені и чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); лізинг; послуги з відповідального зберігання та надання в оренду сейфів для зберігання цінностей та документів; випуск, купівлю, продаж і обслуговування чеків, векселів та інших оборотних платіжних інструментів; випуск банківських платіжних карток і здійснення операцій з використанням цих карток; надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій.

Операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Інші юридичні особи мають право здійснювати операції, визначені пунктами 2-3 частини першої цієї статті, на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, а інші операції та угоди, передбачені цією статтею, вони можуть здійснювати у порядку, визначеному законами України.

При цьому, як кредитні відповідно до статті 49 Закону України «Про банки...» здаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини ї статті 47 цього Закону.

Вимоги, встановлені ст. 47, ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» повністю узгоджуються з вимогами статей 1, 4, 5, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які вказують, що надання коштів у позику, в числі і на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою, яка надається за рахунок залучених коштів, на підставі відповідної ліцензії, виданої уповноваженим органом, лише кредитна установа.

Оскільки кредит відповідачу було видано в іноземній валюті доларах США, застосовуються вимоги щодо здійснення операції з валютними цінностями, визначені Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (в редакції від 23.02.2006 року № 212).

Так, згідно ст. 5 Декрету, національний банк України видає індивідуальні ліцензії та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

З метою приведення нормативно-правових актів Національного банку України про регулювання діяльності банків у відповідність до Закону України «Про банки і банківську діяльність» Правління Національного банку, згідно зі статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» та Закону України «Про банки і банківську діяльність» затвердило 17 липня 2001 року за № 275 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій.

За редакцією цього Положення від 16.05.2005 року № 167 ( що діяла на дату укладання кредитного договору та видачі кредиту відповідачу) банки згідно з наявними у них ліцензіями на здійснення банківських операцій були зобовязані визначити перелік операцій, на здійснення яких відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» їм необхідно мати письмовий дозвіл Національного банку України, а згідно з графіком, доведеним Генеральним департаментом банківського нагляду, вернутися до Генерального департаменту банківського нагляду або до територіальних правлінь Національного банку України за їх місцезнаходженням з клопотанням про переоформлення наявних ліцензій на здійснення банківських операцій на банківські ліцензії та письмові дозволи (документ, який видає Національний банк у порядку і на мовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до п. 1.5 цього Положення Національний банк України надає єдиний письмовий дозвіл на здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої та пунктами 1 - 6 частини четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі якого банки мають право здійснювати одну, кілька або всі операції згідно з переліком цих операцій, зазначеним у письмовому дозволі, за умови дотримання банком вимог глави 5 цього Положення.

Операції з валютними цінностями згідно п. 2.3. Положення банки мають право здійснювати за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки, та згідно п. 2.4 Положення включають операції, зазначені в главі 2 цього Положення (крім таких операцій: з надання послуг з відповідального зберігання та надання в оренду сейфів для зберігання цінностей та документів; надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій; здійснення випуску, обігу, погашення/розповсюдження державної та іншої грошової лотереї; перевезення валютних цінностей та інкасації коштів), які здійснюються з валютними цінностями, визначеними в статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 за N 15-93.

Як зазначено в п. 5.3 Положення письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями с генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання валютного контролю» від 19.02.93 за N 15-93 та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності.

Відповідно до обставин справи правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем , підпадають під дію ч. 2 ст. 192 ЦК України, ч. З ст. 533 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та інше.

Як вбачається з матеріалів справи ( а.с. 88-90), Закритому акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк», було видано банківську ліцензію № 22 від 19.03.1992 року на право здійснювати банківські операції визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл № 22-2 від 04.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу від 29.07.2003 року.

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта їдати таку інформацію: відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг.

Банківська ліцензія та письмовий дозвіл, свідоцтво про державну реєстрацію, статутні документи Банку відносяться до відомостей, які підлягають обов'язковій публікації. Крім того, такі відомості (документи) розміщені на сайті Банку у мережі Інтернет, та можуть бути надані на вимогу клієнта.

Представник відповідача в підтвердження заперечень проти позову посилається на те, що позивачем не виконано вимоги Положення НБУ № 279 від 06.07.2000 року, а саме не враховано при укладенні договору фінансовий стан відповідача та при простроченні ним погашення боргу не оцінили його фінансовий стан та не вжили попереджувальних заходів для врегулювання проблем шляхом переговорів, а відповідач в свою чергу неодноразово звертався до Банку із відповідними заявами про перегляд умов Кредитного договору в сторону зменшення фінансового навантаження, що б дозволило виконувати в повному обсязі взяті на себе зобовязання і розділити ризики, які виникли внаслідок зростання вартості валюти кредитування.

Так, згідно із Положенням НБУ № 279 від 06.07.2000 року ( редакції чинній на момент укладення кредитного договору), з метою недопущення збитків від неповернення боргу через неплатоспроможність позичальників (контрагентів банку) оцінка кредитних ризиків здійснюється за всіма кредитними операціями та коштами, що розміщені на кореспондентських рахунках, які відкриті в інших банках як у національній, так і в іноземній валюті. Банки самостійно визначають рівень ризику кредитних операцій, оцінюють фінансовий стан позичальників (контрагентів банку) та вартість застави в межах чинного законодавства.

Банки самостійно встановлюють нормативні значення та відповідні бали для кожного показника залежно від його вагомості (значимості) серед інших показників, що можуть свідчити про найбільшу ймовірність виконання позичальником (контрагентом банку) зобов'язань за кредитними операціями.

Вагомість кожного показника визначається індивідуально для кожної групи позичальників (контрагентів банку) залежно від кредитної політики банку, особливостей клієнта (галузь економіки, сезонність виробництва, обіговість коштів тощо), ліквідності балансу, становища на ринку тощо.

Клас позичальника (контрагента банку) за результатами оцінки його фінансового стану визначається на підставі основних показників та коригується з урахуванням додаткових (суб'єктивних) показників. Для оцінки фінансового стану позичальника - фізичної особи банки встановлюють показники та їх оптимальні значення залежно від виду кредиту (на придбання або будівництво житла, придбання транспортних засобів, товарів тривалого використання, на інші потреби), його обсягу й строку, виду забезпечення (застави) за кредитом. Клас позичальника за операціями з фінансового лізингу визначається без урахування критерію класифікації кредитної операції "рівень забезпечення кредитної операції". ( Абзац перший пункту 4.6 глави 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою

Національного банку N 411 ( z1105-04 ) від 27.08.2004 )

Оцінка фінансового стану позичальника має враховувати кількісні та якісні показники (фактори), що можуть у тій чи іншій мірі вплинути на виконання позичальником зобов'язань за кредитом, з визначенням рівня їх ймовірного впливу на дотримання умов

кредитної угоди шляхом установлення оптимальних значень та відповідних балів для кожного з показників (факторів) та здійснюється з урахуванням виду і строку кредиту, що надається. У разі визначення кредитоспроможності позичальника - фізичної особи під час розгляду питання про надання кредиту та оцінки його фінансового стану під час обслуговування боргу за кредитом мають ураховуватися як кількісні показники (економічна кредитоспроможність), так і якісні характеристики (особиста кредитоспроможність) позичальника, що підтверджуються відповідними документами і розрахунками.

До якісних характеристик позичальника зокрема належать: загальний матеріальний стан клієнта (наявність майна та копій відповідних підтвердних документів на його право власності, які засвідчуються в установленому порядку);соціальна стабільність клієнта (тобто наявність постійної роботи, ділова репутація, сімейний стан тощо); вік клієнта; кредитна історія (інтенсивність користування банківськими кредитами/гарантіями в минулому та своєчасність їх погашення й сплати відсотків/комісій за ними).

До основних кількісних показників оцінки фінансового стану позичальника - фізичної особи зокрема належать: сукупний чистий дохід (щомісячні очікувані сукупні доходи, зменшені на сукупні витрати та зобов'язання) та прогноз на майбутнє; накопичення на рахунках в банку (інформація надається за бажанням позичальника); коефіцієнти, що характеризують поточну платоспроможність позичальника і його фінансові можливості виконати зобов'язання за кредитною угодою (зокрема, співвідношення сукупних доходів і витрат/зобов'язань позичальника, сукупного чистого доходу за місяць і щомісячного внеску за кредитом та відсотками/комісіями за ним); забезпечення кредиту (застава рухомого й нерухомого майна, наявність його страхування, передавання права власності на об'єкт кредитування (житло, автотранспорт тощо)) та його ліквідність.

Як вбачається з кредитної справи Банком було враховано всі зазначені вище умови Положення при вирішенні питання про надання відповідачу кредиту.

П.4 Положення передбачено, що оцінку фінансового стану позичальника/контрагента банку з урахуванням поточного стану обслуговування позичальником/контрагентом кредитної заборгованості банк здійснює кожного разу під час укладання договору про здійснення кредитної операції, а надалі для:фізичних осіб - періодичність оцінки їх фінансового стану визначається банками самостійно з урахуванням стану обслуговування боргу та строковості кредиту, але не рідше ніж один раз у рік (або за результатами фінансового року). Якщо обслуговування кредитної заборгованості відбувається із простроченням або пролонгацією, то оцінка фінансового стану позичальника - фізичної особи має відбуватися постійно (щомісяця або щокварталу) протягом періоду несвоєчасного погашення боргу - крім випадків, пов'язаних з поважними причинами (документально підтверджені факти відрядження, хвороба тощо).

Отже, згідно даної норми позивач має оцінювати фінансовий стан позичальника щомісяця або щокварталу протягом періоду несвоєчасного погашення боргу - крім випадків, пов'язаних з поважними причинами (документально підтверджені факти відрядження, хвороба тощо).

З матеріалів кредитної справи вбачається, що позивачем, з моменту виникнення заборгованості за кредитним договором, не проводилась щомісяця або щокварталу оцінка фінансового стану позичальника.

Однак, відповідач, свою чергу, не заявив в судовому порядку зустрічних вимог до позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів в звязку з розбіжностями, які виникли у звязку з ним, в тому числі, щодо невиконання Банком умов про розгляд клопотань про перенос строку платежу в звязку з виникненням фінансових труднощів, щодо реструктуризації боргу чи про перегляд умов Кредитного договору в сторону зменшення фінансового навантаження для виконання в повному обсязі взятих на себе зобовязань і розділити ризики, які виникли внаслідок зростання вартості валюти кредитування.

Також, представник відповідача зазначає, що відкриті позивачем рахунки, які зазначені в кредитному договорі, не є поточними рахунками в розумінні ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк не надав до суд окремих договорів, відмінних від кредитного договору, про відкриття відповідачу рахунків, в якому мало б бути зазначено, які саме рахунки відкриваються, поточні, депозитні чи кореспондентські.

Дані твердження представника відповідача не приймаються судом до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів Україні», Банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки. Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських переказів.

Як вбачається з п. 1.2. Кредитного договору Банком для виконання даного договору було відкрито позичальникові рахунок для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок, рахунок по відсотках та рахунок для обліку комісії і винагороди, отже позивачем, в розумінні зазначено вище норми, було відкрито поточні рахунки для здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Посилання представника відповідача, на те, що примірник кредитного договору на російській мові, який підписаний відповідачем не відповідає примірнику договору доданому до позову на українській мові, який відповідач не підписував не знайшли свого підтвердження, оскільки в судовому засіданні було досліджено оригінал кредитної справи щодо надання відповідачу кредиту в якій міститься примірник кредитного договору, копія якого додана до позову підписаний відповідачем.

Будь яких належних та допустимих доказів в обгунтування обставин того, що відповідач не був ознайомлений з даним кредитним договором і не підписував його до суду не надано, крім того, факт виконання відповідачем умов кредитного договору до 15.04.2015 року, що визнається відповідачем та зазначив в судовому засіданні його представник, свідчить протилежне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Суд вважає, що згідно ст. 611 ЦК України підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення коштів, оскільки відповідачем були порушені умови зобовязання, обумовлені договором.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасність виконання зобовязання за договором в розмірі 221,38 доларів США.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

В звязку з цим, суд вважає, що позивач в порушення умов Кредитного договору (п. 4.1), положень ст. 533 ЦК України, визначив і розрахував пеню за порушення відповідачем строків повернення кредитних коштів в валюті кредиту, хоча мав розрахувати пеню в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення в частині, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 23 346, 29 доларів США, що еквівалентно в національній валюті гривні станом на 15.04.2015 року 540 171,00 грн. та пеню в розмірі 5074 грн. 03 коп.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються кошти в розмірі 3654 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 610, 611, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212 215, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІПН: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № КICWGK00830072 від 14.07.2006 року в розмірі 23346,29 доларів США ( двадцять три тисячі триста сорок шість доларів США двадцять девять центів ) та 5074,03 грн. ( пять тисяч сімдесят чотири гривні 03 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІПН: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 3654,00 грн.( три тисячі шістсот пятдесят чотири гривні 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_4