АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

при секретарі - Архіпової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 19 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_3, як основного позичальника, ОСОБА_2, як поручителя, і просила винести рішення, яким солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором №R7В від 14.08.2012 року у сумі 259.249 грн.24 коп.

Заочним рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 19 листопада 2014 року позов задоволено /а.с.114-117/.

Судовим рішенням стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 259.249 грн.24 коп.

Також судом стягнуто солідарно з обох відповідачів судові витрати у сумі 2.593 грн.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, просить скасувати рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 19 листопада 2014 року в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_2, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові у зв»язку з припиненням відносин поруки /а.с.130-134/.

Скаржник послався на те, що у банка виникло право на дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості з 20.10.2012 року, тобто, з дати виникнення у позичальниці ОСОБА_3 заборгованості по черговому ануїтетному платежу. Між тим, як зазначив скаржник, банк звернувся, як до основної позичальниці, так і до поручителя, з позовом про дострокове погашення кредиту лише 10.12.2013 року, тобто, після збігу шестимісячного терміну, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, що на думку скаржника свідчить про припинення договору поруки, починаючи з 21.04.2013 року.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, лише змінити рішення в частині розподілу судових витрат, а в решті рішення залишити без змін, з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, між ПАТ «ВТБ Банк», як кредитором, та ОСОБА_3, як позичальницею, укладено кредитний договір за №R7В від 14.08.2012 року, за яким позичальник отримала споживчий кредит у розмірі 250.000 грн. під 24,5% річних на термін до 14.08.2017 року /а.с.8-14/.

Відповідно до п.3.9 кредитної угоди, кредит наданий шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 у відділенні «КВАЗАР» ПАТ «ВТБ БАНК».

Згідно до п.5.1.1. кредитного договору виконання кредитором своїх зобов»язань щодо зарахування кредитних коштів на указаний рахунок позичальниці підтверджується меморіальним ордером №12458 від 14.08.2012 року.

В силу п.3.4. кредитної угоди передбачено, що кредит та відсотки погашаються ануїтетними щомісячними рівними платежами відповідно до графіка повернення кредиту.

У відповідності до п. 7.1. кредитної угоди передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов»язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобов»язаний сплатити на коритись банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов»язань за кожен день прострочки.

Умова договору передбачене право банку достроково вимагати повернення кредиту у разі порушення позичальником строків погашення кредитної заборговансоті.

На забезпечення цього кредитного договору ОСОБА_3 на підставі договору поруки за №R7В від 14.08.2012 року, укладеного з ПАТ»ВТБ Банк» поручилась солідарно з позичальником відповідати за несвоєчасне або неналежне виконання кредитних зобов'язань /а.с.24-26/.

Таким чином, між ПАТ»ВТБ Банк» та ОСОБА_3 виникли договірні відносини поруки, в силу яких, відповідно до ст.553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов"язку.

В силу ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_3 не виконує свої кредитні зобов»язання перед Банком, за нею, станом на 24.09.2013 року, виникла кредитна заборгованість у загальній сумі 259.249 грн.24 коп., яка складається, з:

- поточної заборгованості - 218.783,41 грн.;

- простроченої заборгованості - 13.135,61 грн.;

- 3% річних за прострочку виконання грошового зобов»язання, в силу ст.625 ЦК- 90,32 грн.;

- інфляційних втрат у зв»язку з пророчкою виплати тіла кредиту, в силу ст.625 ЦК- 09,28 грн.;

- простроченої заборгованості за відсотками - 13.827,3 грн.;

- заборгованості за відсотками нарахованими за період з 18.09.2013 року по 24.09.2013 року - 1.087,9 грн.;

- 3% річних за прострочку погашення відсотків в силу ст.625 ЦК - 133,38 грн.;

- інфляційних втрат за прострочку погашення відсотків, в силу ст.625 ЦК - 19,63 грн.;

- пеню за прострочку погашення тіла кредиту та відсотків в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочки - 12.162,41 грн.

Указана заборгованість банком виконана правильно і скаржником в апеляційній скарзі не ставиться під сумнів.

У відповідності зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Як слідує із матеріалів справи, у зв»язку з невиконанням позичальницею ОСОБА_3 договірних зобов»язань з повернення кредиту, банком направлено позичальниці та її поручителю письмові вимоги від 6.08.2013 року про дострокове повернення кредиту та інших платежів пов»язаних з кредитом /а.с.31,33/.

А, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

У відповідності зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги банку до позичальника ОСОБА_3, та поручителя ОСОБА_2 є правомірними і такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Надсилаючи 6.08.2013 року повідомлення позичальнику та його поручителю про дострокове, протягом 30 календарних днів, погашення заборгованості за кредитним договором, банк тим самим змінив строки виконання указаного кредитного договору, визначивши новий строк, обумовивши його тридцятиденним терміном з дати надіслання цієї вимоги.

Вимагаючи визнання поруки припиненою, з тих підстав, що несплата чергового погашення кредиту виникла 19.10.2012 року, скаржник зазначив, що банк, мав право пред»явити позов до поручителя про достроковое погашення кредиту протягом шести місяців від цієї дати

Згідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання, не пред»явить вимоги до поручителя.

В розумінні указаної норми, на яку посилається скаржниця, слідує, що порука може бути припинена в разі непред»явлення вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання. Між тим, як правильно вважав суд, чергове непогашенням позичальником кредитних платежів не можна кваліфікувати днем настання строку виконання основного зобов»язання, або, як зміну цього строку виконання основного зобов»язання.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред»явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред»явлення до нього позову. При цьому, в разі пред»явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання.

Судом встановлено, що, визначивши у вимозі від 6.08.2013 року новий строк виконання кредитного договору - протягом 30 днів з моменту направлення банком цієї вимоги, банк в межах шестимісячного терміну після надіслання цієї вимоги звернувся до суду з цим позовом - 10.12.2013 року, що свідчить про дотримання строку пред»явлення позову до поручителя.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості з обох відповідачів винесене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи викладені в апеляційний скаргах не спростовують висновків суду.

Між тим, дійшовши висновку про зміну рішення в частині солідарного стягнення судових витрат з обох відповідачів, колегія суддів керується п.34 постанови №10 Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно якого при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

У зв»язку з цим рішення суду про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ»ВТБ Банк» судових витрат у розмірі 2.593 грн. належить змінити стягнувши указану суму пропорційно з кожного з відповідачів окремо.

Судом встановлено, що третя особа ОСОБА_4 є чоловіком боржниці і до спірних правовідносин будь-якого відношення не має.

Керуючись ст.ст.307,308,314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, задовольнити частково.

Змінити рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 19 листопада 2014 року про солідарне стягненя судового збору у сумі 2.593 грн., стягнувши указаний судовий збір зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» по 1.296 грн.50 коп., з кожної.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскарженеа в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді