АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Прядкіної О.В.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

При секретарі: Кальник А.М.

За участі: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах та за довіреністю ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про надання дозволу для тимчасового виїзду сина - неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон для відпочинку без дозволу батька ОСОБА_4

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 січня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_3, який діє в інтересах та за довіреністю ОСОБА_2, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 10 квітня 2009 року. Від шлюбу мають двох синів ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач неодноразово зверталася до відповідача, з проханням надати дозвіл на виїзд ОСОБА_6 за кордон, однак отримувала відмову, у зв'язку з чим, була вимушена звернутися до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд, виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що поїздка для дитини буде безпечною та відповідатиме інтересам дитини.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як встановлено колегією суддів, обидва сини зареєстровані за місцем проживання батька - ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1. За домовленістю між сторонами старший син ОСОБА_7 фактично проживає з відповідачем у вказаній квартирі, а ОСОБА_6 мешкає разом з матір'ю в орендованій квартирі та її чоловіком - ОСОБА_9, з яким позивач з 30 липня 2010 року зареєструвала шлюб.

Відповідач не дає згоди на виїзд молодшого сина за кордон через те, що недоцільно відривати його від навчання, а також ОСОБА_2 не повідомляє йому куди конкретно вона має намір везти сина, адже, батьки ОСОБА_9 мешкають в Кременчуці.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Оцінюючи підставність відмови відповідача в дачі згоди на виїзд молодшого сина за кордон, колегія суддів виходить з положень, визначених ст.ст.10,11,60 ЦПК України, згідно яких встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч.1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, в позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що рідні її чоловіка запрошують їх на відпочинок до Російської Федерації, однак не зазначає куди саме (а.с.2).

В листах від 23.10.2014р. та 17.10.2014р. на адресу відповідача позивач вказує, що має намір виїхати на відпочинок в Ростовську область ( а.с.12-13).

В суді апеляційної інстанції позивач посилалась на те, що її чоловік з січня 2015р. влаштувався на роботу в м.Бєлгород, РФ і вона з дітьми хоче до нього поїхати.

Однак зазначена обставина нічим не підтверджена та її не існувало на час звернення позивача до суду.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів необхідності виїзду неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 для відпочинку в зимовий період з 1.12.2014р. по 01.03.2015р., як не надано конкретної адреси куди саме на відпочинок вона має намір везти дитину: путівки санаторію, оздоровчого табору, запрошення родичів, адреси курортних закладів та родичів.

З таких же підстав, як не доведена, не може бути задоволена вимога позивача і щодо надання дозволу без згоди батька для тимчасового виїзду неповнолітнього сина за межі України для відпочинку до досягнення дитиною шістнадцяти років.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ: / Підписи /

З оригіналом згідно :