Провадження № 2/522/6038/15
Справа № 522/8027/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 за участю третьої особи ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 17.04.2015 року звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 за участю третьої особи ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 080 828, 43 гривень та судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_2 (далі позичальник, боржник, третя особа) було укладено кредитний договір № 700004296, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у сумі 49 308, 53 доларів США зі сплатою 13, 5% річних строком до 04.03.2015 року. Свої зобовязання банк виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 суму кредиту, який у свою чергу свої зобовязання належним чином не виконував, у результаті чого станом на 02.04.2015 року у останнього виникла заборгованість за тілом кредиту на суму 26562, 48 дол. США, за відсотками 10 810, 81 дол. США та через порушення своїх зобовязань за нарахованою пенею у розмірі 458 533, 49 дол. США. У забезпечення виконання зобовязань 04.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 700004296-П, за умовами якого вона поручилась за виконання боржником зобовязань, які виникають з кредитного договору № 700004296 від 03.03.2008 року. Оскільки ОСОБА_2 не виконує в повному обсязі взяті на себе зобовязання, внаслідок чого у нього виник борг перед позивачем, на вимогу про дострокове повернення кредиту не відреагував, тому позивач звернувся за захистом порушених прав до суду з позовом до ОСОБА_1 як поручителя та яка відповідає перед банком як солідарний боржник.

У судовому засіданні 13.10.2015 року представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з викладених підстав та просив задовольнити у повному обсязі. При цьому в судовому засіданні також підтвердив відомості про те, що остання проплата за вказаним кредитним договором боржником була здійснена 04.05.2009 року, а в період з 04.02.2011р. по 13.09.2011 року відбулося дострокове погашення кредиту на загальну суму 27 651,48 (з яких на тіло зараховано 8 032,19 долл та 11 607,27 долл) долл. США, що еквівалентно по курсу на НБУ 211 764, 06 гривень за рахунок реалізації в січні 2011р. заставленого транспортного засобу ОСОБА_2.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що підписала договір поруки, оскільки за поясненням третьої особи, який на той час був її чоловіком, та представника банку вважала, що необхідна її згода як дружини на укладення кредитного договору. Шлюб зі ОСОБА_2, від якого у них є донька та яку вона утримує, розірвано у 2008 році, з того часу мешкають окремо. Повідомила, що ОСОБА_2 має вдалий бізнес, іншу сімю, проживає в приватному будинку, що добре відомо банку, а вона у свою чергу є матірю одиначкою, на вихованні має двох малолітніх дітей, тому борги колишнього чоловіка виплачувати не спроможна. Також відзначила, що письмової вимоги про дострокове повернення коштів за кредитним договором ніколи не отримувала, тому вважає поруку припиненою. Крім цього їй не зрозуміло чому позивач предявив вимоги тільки до неї, а не до самого ОСОБА_2, який брав кредит і не виконав у повному обсязі свої зобовязання, та який на його думку має таку можливість, про що вона повідомляла представників позивача.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив, у звязку з чим суд був позбавлений можливості вислухати його пояснення по суті.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані докази, дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 700004296 з додатком 1(графіком платежів), відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у сумі 49 308, 53 доларів США зі сплатою 13, 5% річних строком до 04.03.2015 року (а.с.5).

П.2.8 кредитного договору було встановлено, що платежі з повернення Кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами відповідно до Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком № 1 до договору та його невідємною частиною в порядку та на умовах, визначених цим договором; у разі сплати у валюті кредиту 04 числа кожного місяця рівними частинами у сумі 910 дол. США; у разі погашення кредиту у валюті відмінній від валюти кредиту таке погашення має здійснюватись не пізніше 03 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених цим договором.

У забезпечення зобовязань за даним кредитним договором третьою особою було передано в заставу транспортний засіб Nissan Pathfinder, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1, за домовленістю сторін предмет застави був оцінений у 290022, 00 грн. (п.2.13 кредитного договору).

П.4.2 кредитного договору було встановлено, що згідно з договором заставою забезпечується виконання позичальником зобовязання, що виникло на підставі договору або може виникнути на підставі нього у майбутньому, відповідно до якого банк має право вимагати, а позичальник повинен виконати наступні обовязки, зокрема, у випадках, передбачених договором або законодавством України, у строк не пізніше 30 днів з дати предявлення відповідної вимоги достроково, повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обовязки, що виникають із договору.

Також, судом встановлено, що 03.03.2008 року у забезпечення виконання зобовязань між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 700004296-П, за умовами якого вона поручилась за виконання боржником зобовязань, які виникають з кредитного договору № 700004296 від 03.03.2008 року (а.с.11).

Статтею 3.1 договору поруки було встановлено, що боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обовязків, перелічених у ст..2 цього договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник. Передбачена ст..3.1. цього договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обовязків, зазначених у п.2.1. цього договору (ст..3.2 договору поруки).

Прострочення виконання обовязку було визначено у договорі як повне або часткове невиконання обовязку у встановлені Основним договором та/або законодавством України строки.

Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахувавши у відповідності до п.2.7 кредитного договору суму 246 518, 00 гривень на рахунок №507, що підтверджується меморіальним ордером № 31147 від 04.03.2008 року (а.с.10). Однак, ОСОБА_2 обовязки з повернення коштів за кредитним договором не виконав належним чином, у звязку з чим у нього виникла заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 02.04.2015 року, складає за тілом кредиту на суму 26 562, 48 дол. США, за відсотками 10 810, 81 дол. США та за нарахованою пенею у розмірі 136 412, 51 дол. США, загальна сума заборгованості в еквіваленті за курсом НБУ становить 4 080 828, 43 гривень.(а.с.21 на звороті сторінки).

У відповідності до ст.. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як зазначалось вище, сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню залежно від валюти сплати: - у разі валюти кредиту 04 числа кожного місяця; - у разі погашення у валюті відмінній від валюти кредиту не пізніше 03 числа кожного місяця (п.2.8. кредитного договору).

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Такий правовий висновок висловлений Верховним судом України у постанові від 29.10.2014 року по справі № N 6-169цс14.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Вищевикладені норми цивільного законодавства знайшли відображення у п. 6.1. кредитного договору, відповідно до якого банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань з повернення кредиту за договором в будь-якому з наступних випадків істотного порушення позичальником зобовязань за договором, зокрема, у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування щонайменше на один календарний місяць.

У відповідно до п.10 кредитного договору, у разі набуття банком, на підставах передбачених договором, права вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, банк направляє на адресу позичальника рекомендованим листом письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, нарахованої неустойки та інших платежів та нарахувань за договором та/або про усунення порушення та виконання порушеного зобовязання у не менш ніж 30-денний термін з письмовим попередженням про звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання цієї вимоги.

Строк дії договору поруки був визначений до повного виконання зобовязань боржником за основним договором (кредитним договором) (п.6.3 договору поруки).

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки, тому пояснення представника позивача до уваги судом не приймаються.

За своєю правовою природою порука є зобовязанням, у звязку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобовязання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки.

Суд виходить з того, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК, а зазначена норма передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК)), не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки розуміється як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Цей правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-53цс14 (постанова від 17 вересня 2014 р.).

З матеріалів справи виписки з особового рахунку з 03.03.2008р. по 02.04.2015р. (а.с.22) та пояснень представника банку вбачається, що з 04.02.2011р. по 13.09.2011 року відбулося дострокове погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 27 651,48 (з яких на тіло зараховано 8 032,19 долл та 11 607,27 долл) долл. США, що еквівалентно по курсу на НБУ 211 764, 06 гривень за рахунок реалізації в січні 2011р. заставленого транспортного засобу ОСОБА_2, зазначене підтверджується випискою по особовому рахунку (док.28649) (а.с.22 на зворотній сторінці). Була переплата за тілом, тому залишок з цих коштів зараховувався протягом до вересня 2011р., після чого погашення процентів не відбувалося.

З даної виписки також вбачається, що до боржника була предявлена досудова вимога № 710 від 10.05.2011 року. Таким чином останній платіж в рахунок погашення заборгованості здійснено в вересні 2011р.

Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла за період з 13 жовтня 2011 року до квітня 2015 року (часу звернення позивача до суду) у зв'язку з несплатою позичальником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

Таким чином у звязку з неналежним виконанням позичальником своїх зобовязань у повному обсязі позовна давність за цими вимогами до відповідача обчислюється з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, тобто з жовтня 2011р.

При цьому позов предявлено в квітні 2015р.

Також, до боржника та ОСОБА_1 як поручителя з письмовою вимогою вих.. № 103423-102 б/б про дострокове повернення кредиту банк звернувся ще 23.07.2014 року (а.с. 23). Проте з відповідним позовом лише до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості банк звернувся до суду лише 17.04.2015 року, тобто також більш ніж через 6 місяців, саме через 8 місяців.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вбачає, що кредитор, реалізувавши 13.02.2011 року заставлене майно боржника, змінив строк виконання основного зобовязання, однак не предявив до ОСОБА_1 як поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання вимоги про виконання зобовязання за кредитним договором, заборгованість за яким залишилась непогашеною в повному обсязі, тому суд приходить до висновку про те, що зобовязання відповідачки за договором поруки № 700004296-П від 03.03.2008 року припинилися у звязку з пропущення позивачем строку пред'явлення вимог до поручителя, а отже і підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» слід відмовити враховуючи вимоги ч.4 ст.559 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.. 1, 3, 16, 251, 509, 526, 530, 546, 553, ч.4 ст.559, 1046-1054 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

13.10.2015