Ширяївський районний суд Одеської області
30.09.2015 Справа №: 518/712/15-ц Провадження № 2/518/594/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015 р. смт. Ширяєве

Ширяївський районний суд Одеської області у складі

головуючого Алексєєвої О.В.,

при секретарі Чумаченко І.Л.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу, стягнення коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист прав споживача, в якому просив суд визнати п. 10.11 договору фінансового лізингу №009820 з додатками від 19.06.2014 р. недійсним, розірвати зазначений договір з додатками, стягнути з відповідача сплачені за договором 24000 грн. та 240 грн. сплаченої комісії банку. Свої вимоги мотивував тим, що 19.06.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №009820 з додатками, предметом якого є трактор МТЗ 82.1. При укладенні договору позивача було введено в оману представником відповідача, який до підписання договору усно розяснив, що позивач повинен спочатку сплати передплату за трактор в розмірі 24000 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть позивачу в користування предмет лізингу. Позивачем було сплачено на рахунок відповідача 24000 грн., які згідно умов договору виявилися комісійною винагородою за організаційні заходи. Після оплати 24000 грн. позивач не мав можливості ознайомитися з умовами договору, оскільки представник відповідача завірила позивача в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи це тим, що на неї чекають інші особи, що бажають укласти договір. Протягом наступних днів предмет лізингу не був переданий позивачу, що відповідач пояснив тим, що згідно умов договору предмет лізингу передається лізингоотримувачу після сплати 50% його вартості, а сплачені 24000 грн. є комісією за організацію та оформлення договору. Позивач направив відповідачу скаргу з вимогою розірвати договір та повернути сплачені кошти. Проте сплачені кошти повернуті не були з посиланням на п. 10.11 договору, згідно якого при розірванні договору комісія не підлягає поверненню. Вважає, що п. 10.11 є незаконним, таким, що порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки викладені у ньому умови порушують принцип добросовісності та справедливості розмір комісійної винагороди не співмірний виконаній послузі, у разі розірвання договору сплачена комісійна винагорода не підлягає поверненню. Також зазначив, що відповідач не повідомив позивача у письмовій формі як споживача перед підписанням договору про умови, як того за аналогією вимагають положення п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідач здійснює підприємницьку практику, що вводить споживача в оману.

Згідно заяв про збільшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн., яку обґрунтував тим, що введення його в оману призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, а також визнати договір лізингу №009820 від 19.06.2014 р. недійсним з підстав порушення відповідачем ст.. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто ведення нечесної підприємницької практики.

Також, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати по справі, що складаються з :

витрат на поїздки до суду у розмірі 1120 грн.

втрачених коштів за витрачений робочий час у розмірі 545,44 грн.

витрат на правову допомогу у розмір 2000 грн.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та заявах про збільшення позовних вимог, просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, надіслав до суду письмові заперечення. Просив суд розглянути справи за його відсутності на підставі наданих сторонами доказів. У запереченнях зазначив, що позов є безпідставним, необґрунтованим, не підкріпленим жодним доказом, позивач перекручує або свідомо помиляється у тлумаченні умов договору та посилається на норми законодавства, що не стосуються предмета спору. Заперечував, що договір було укладено шляхом введення позивача в оману. Зазначив, що доказом наявності права позивача розірвати договір є наявність у договорі відповідних пунктів 10.5, 10.11, 10.12, а також положення ст.. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг». Просив у задоволенні позову відмовити. Також додав до заперечень практику ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ з аналогічних справ.

У судовому засіданні допитано у якості свідка ОСОБА_3.

Дослідивши докази по справі, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1, маючи намір придбати у відповідача трактор МТЗ-82.1, 19.06.2014 р. прибув до офісу відповідача, де йому представником відповідача було розяснено, що після сплати ним передплати за трактор у розмірі 24000 грн. з ним буде укладено договір лізингу та протягом кількох днів доставлено трактор. Представником відповідача було запевнено позивача, що усі суттєві умови договору йому було розяснено, у ознайомленні з його змістом немає необхідності та на це немає часу, оскільки здійснення передплати необхідно зробити якнайшвидше до кінця банківського дня. Також зазначив, що кількість товару обмежена та на нього претендують інші покупці. Позивачем було перераховано на користь відповідача 24000 грн., призначенням платежу зазначено «ОСОБА_1, уг. №009820 від 19.06.2014 р.». При цьому, сплачено комісію банку за переказ готівки у розмірі 240 грн. (а.с 20).Того ж дня, після сплати зазначених коштів та перевірки представником відповідача надходження коштів на рахунок, між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 (Лізингоодержувач) було підписано договір фінансового лізингу №009820, предметом якого є трактор МТЗ-82.1. Перед підписанням договору позивач не мав змоги ознайомитися з його змістом, оскільки представник відповідача спонукав підписати договір якнайшвидше, обґрунтовуючи це тим, що на неї чекають інші клієнти та усі істотні умови вже було розяснено. Після підписання договору позивач ознайомився з його умовами та зясував, що викладені умови не відповідають умовам, розясненим йому в усній формі. Наступного дня позивач звернувся до представника відповідача з заявою розірвати угоду та вимогою про повернення сплачених коштів. Зазначене підтверджується показаннями свідка ОСОБА_3, що був присутній при усіх домовленостях та діях з приводу укладання договору та при його підписанні.

Згідно договору, вартість предмету лізингу складає 240000 грн. (згідно Додатку №1 до Договору). Згідно положень п. 1.7, 1.8 Договору, Предмет Договору передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу (50% від вартості предмету лізингу), Комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості предмету лізингу) та Комісії за передачу Предмета Лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості Предмета лізингу в Додатку №1 до даного договору, який є його невідємною частиною. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю до сплати комісії за організацію. Згідно Розділу 8 Договору, Лізингові платежі включають:

- перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням цього договору (визначений у Додатку №1 до Договору й складає 24000 грн.), авансу ціни предмета лізингу (визначений у Додатку №1 до Договору й складає 120000 грн.), комісійної винагороди за передачу предмету лізингу (визначений у Додатку №1 до Договору й складає 7200 грн.);

- періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу;

- другий лізинговий платіж;

- періодичний лізинговий платіж.

Пунктом 10.11 Договору встановлено, що у випадку розірвання даного договору ЛІзингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.

24.06.2014 р. позивач направив на адресу відповідача поштою заяву про розірвання договору лізингу з вимогою повернути сплачені кошти у розмірі 24000 грн. (а.с. 64, 65).

На вказану заяву було отримано відповідь від 25.07.2014 р. (а.с. 135), згідно якої відповідач повідомив, що Договір лізингу №009820 від 19.06.2014 р. вважається розірваним. Також зазначив, що згідно умов п. 10.11 договору сплачені кошти у розмірі 24000 грн. є комісією за організацію, тому поверненню не підлягають.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на те, що на письмову вимогу позивача розірвати договір відповідачем було надіслано письмову згоду на розірвання, суд вважає, що договір було розірвано за згодою сторін, тому позовні вимоги в частині розірвання договору лізингу задоволенню не підлягають.

Оскільки вимоги про визнання договору лізингу недійсним включають в себе вимоги про визнання недійсним п. 10.11 Договору, суд вбачає за необхідне розглянути збільшені позовні вимоги.

Згідно положень ст.. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

- основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

- ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману:

- недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення;

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що підприємницька практика позивача є такою, що вводить споживача в оману, отже вимога позивача про визнання укладеного сторонами договору недійсним з підстав введення його у оману представником відповідача підлягає задоволенню.

При задоволенні вимог про визнання договору недійсним суд також бере до уваги наявність у провадженні інших судів України великої кількості справ за позовами споживачів до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», у яких викладено абсолютно ідентичні обставини щодо ненадання можливості споживачам ознайомитися з умовами договорів до здійснення передплати за предмет лізингу та підписання договору та введення їх у оману. Це підтверджується наданими сторонами копіями судових рішень, також оглянутим у судовому засіданні відео журналістського розслідування програми «Агенти впливу» (а.с. 137).

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно положень ст.. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З огляду на зазначене, суд вбачає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача сплачених за договором 24000 грн., збитків у розмірі 240 грн. (комісія банку за переказ коштів) та моральної шкоди, проте вважає за необхідне задовольнити її частково у розмірі 500 грн. співмірно до розміру сплачених позивачем коштів.

Стосовно стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до квитанції про сплату юридичних послуг, позивачем було сплачено за складання позовної заяви 2000 грн. (а.с. 102). Згідно положень ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Тому зазначені вимоги підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на проїзд до суду та витрат за витрачений робочий час, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 85 ЦПК України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Позивачем не надано розрахунок, з якого він виходив, визначаючи розмір витрат на проїзд до суду та витрат за витрачений час. У судовому засіданні позивач також не міг пояснити розмір зазначених вимог, тому задоволенню вони не підлягають. Що стосується наданої позивачем довідки ТОВ «Ширяєвеагрошляхбуд» щодо продажу палива ФГ «Євген» на загальну суму 2762,50 грн. (а.с. 104), суд не вбачає звязку наданої довідки з вимогами позивача взагалі.

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити частково.

Визнати договір фінансового лізингу №009820 з додатками, укладений 19.06.2014 р. між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул.. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, , п/р 3 в ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», МФО 380805) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 66842, Одеська область, Ширяївський район, с. Никомаврівка, вул.. Садова, 6, ІПН НОМЕР_1), 24240 (двадцять чотири тисячі двісті сорок) грн.. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 (пятсот) грн. 00 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Ширяївський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Алексєєва О.В.