Справа № 159/3346/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Луньова Т.М.
Провадження № 22-ц/773/1354/15 Категорія: 21 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А.А.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Веремчук Л.М.,

при секретарі Кирилюку О.О.,

з участю: представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2015 року,

установила:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Ухвалено: визнати частково недійсним договір дарування, посвідчений 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрований у реєстрі за №2068, згідно якого позивач ОСОБА_5 подарувала 178/300 часток житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 відповідачеві ОСОБА_3

вважати укладеним договір дарування від 19 вересня 2014 року, зареєстрований у реєстрі за №2068, за яким позивач ОСОБА_5 подарувала 117/300 часток житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 відповідачеві ОСОБА_3

визнати частково недійсним договір дарування, посвідчений 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрований у реєстрі за №2070, згідно якого позивач ОСОБА_5 подарувала 2/3 частини земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, відповідачеві ОСОБА_3

вважати укладеним договір дарування від 19 вересня 2014 року, зареєстрований у реєстрі за №2070, за яким позивач ОСОБА_5 подарувала 1/2 частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, відповідачеві ОСОБА_3

зобов'язати Реєстраційну службу Ковельського міськрайонного управління юстиції внести зміни в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта 04, змінивши розмір частки, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер 2068, виданого 19.09.2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., з 178/300 частин на 117/300 частини.

зобов'язати Реєстраційну службу Ковельського міськрайонного управління юстиції внести зміни в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта 04, кадастровий номер НОМЕР_1, змінивши розмір частки, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер 2070, виданого 19.09.2014 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., з 2/3 частки на 1/2 частку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 487 грн. 20 коп. судового збору.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В ході апеляційного розгляду даної справи представники позивача апеляційну скаргу підтримали із зазначених у ній підстав, тоді як відповідач та її представник просили відхилити апеляційну скаргу у зв'язку з безпідставністю наведених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та справедливим.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Так, визнаючи частково недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що позивач помилялася щодо розміру часток у майні, які подарувала відповідачу. Зокрема, позивач вважала, що дарує ОСОБА_8 117/300 частин вищевказаного житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки, які належали їй у спільному майні подружжя, залишаючись при цьому власником 61/300 частин будинку та 1/6 частини земельної ділянки, успадкованих нею після смерті чоловіка ОСОБА_9

Вказані вище висновки суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів, ґрунтуються на повно, всебічно, об'єктивно встановлених обставинах справи та відповідних їм нормах матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 19 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріз Н.С., реєстровий №2068, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 178/300 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Крім того, 19 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріз Н.С., реєстровий №2070, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 2/3 частки земельної ділянки розміром 0,0784 га, кадастровий НОМЕР_1, за цією ж адресою (а.с.17).

Як убачається з матеріалів справи, 178/300 часток житлового будинку, які є предметом договору, належали ОСОБА_5:

39/100 (117/300) частин - на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 27.09.88 року Ковельським міським управлінням комунального господарства, а 61/300 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9, виданого 08.11.13 Ковельською держнотконторою.

2/3 частки подарованої земельної ділянки належали ОСОБА_5: 1/2 частка - на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданого Ковельською міською радою 22.02.10, а 1/6 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9, виданого 12.11.13 Ковельською держнотконторою.

Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі відповідно до ст.719 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За формою та змістом оспорювані правочини відповідають вимогам закону, причому, як убачається з тексту даних договорів, їх сторони були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, а також зі змістом ст.ст.717-719, 722, 727, 728 ЦК України, ст.ст. 90, 91, 95, 116, 120, 125, 126, 152 ЗК України, ст.ст. 57, 59, 60, 65 СК України, що стверджено їхніми особистими підписами.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З показань свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 вбачається, що позивач мала намір і бажання саме подарувати, а не заповісти належне їй нерухоме майно відповідачу ОСОБА_3 Однак, зі змісту показань вищевказаних свідків слідує, що під належним їй майном позивач розуміла лише ту частку у будинковолодінні, фактично виділену в натурі та відокремлену, у якій вона проживала та власником якої вона являлася ще до успадкування частки свого чоловіка ОСОБА_9, тобто - 117/300 часток будинку та 1/2 частка земельної ділянки.

Показання даних свідків є достатньо детальними, чіткими, послідовними й повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими обставинами справи.

Зокрема, як було також встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 є онукою позивача. Після смерті батька відповідача (сина позивача у справі) ОСОБА_13 з березня 2014 року між сторонами у справі склалися тісні та довірливі стосунки, які ґрунтувалися на увазі та турботі ОСОБА_3 щодо її бабусі ОСОБА_5, що ствердила у своїх поясненнях і сама позивач.

Крім того, як убачається зі свідоцтва про право на спадщину (а.с.98), ОСОБА_5 відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті свого сина ОСОБА_13 саме на користь ОСОБА_3, що також є послідовним проявом бажання позивача безоплатно відступити відповідачу дане майно.

Таким чином, наведені вище обставини та докази, якими вони підтверджуються, на думку колегії суддів дійсно свідчать про те, що воля позивача була спрямована саме на безоплатне відчуження свого майна відповідачеві у справі.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які є близькими родичами позивача, про намір ОСОБА_5 заповісти, а не подарувати відповідачеві вищезгадане майно.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивач дійсно мала намір саме подарувати відповідачу частину вищевказаного будинковолодіння, однак в силу свого похилого віку та недостатнього розуміння суті викладених у договорі формулювань вона добросовісно помилялась щодо розміру відчужуваної неї частки, а тому вищевказані договори дарування є недійсними лише в частині дарування 61/300 часток будинку та 1/6 частки земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, однак при цьому, відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, вона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Натомість, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами факту введення її в оману відповідачем щодо природи укладених між ними правочинів правочину. При цьому, судом підставно не взято до уваги як доказ обману, покликання позивача на те, що звіт про оцінку житлового будинку, необхідний для укладення оспорюваного договору дарування, було виготовлено на замовлення відповідача без відповідного доручення власника будинку, оскільки такі дії відповідача відповідають вимогам ст.7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», згідно з якою оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди.

Судом також надано належну правову оцінку й тому факту, що призначення позивачу субсидії на оплату житлово-комунальних послуг вже після укладення оспорюваних правочинів жодним чином не стосується їх правової природи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи кожної зі сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин і обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову та визнання частково недійсними вищевказаних договорів дарування нерухомого майна.

Натомість, доводи апеляційної скарги зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації позивачем дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки доводи апеляційної карги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, то апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді