У х в а л а

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу та договору дарування, відновлення становища, яке існувало до порушення, за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що пунктом 1 рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення Головним управлінням земельних ресурсів виконкому Київради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, а 17 грудня 2008 року ОСОБА_4 подарував її ОСОБА_5

Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка згідно з інформацією Державної екологічної інспекції у м. Києві знаходиться у парковій зоні та віднесена до земель рекреаційного призначення, тому просив визнати недійсним рішення, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати недійсними договір купівлі-продажу і договір дарування, відновити становище, що існувало до порушення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з відсутності доказів щодо належності спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина прийнято з дотриманням вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, не надано доказів про наявність підстав для визнання договорів купівлі-продажу та дарування спірної земельної ділянки недійсними та витребування її з чужого незаконного володіння.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів вирішуючи питання місцевого значення та в межах Конституції і Законів України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Положеннями ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства тощо.

Судами встановлено, що пунктом 1 рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення Головним управлінням земельних ресурсів виконкому Київради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, 17 грудня 2008 року ОСОБА_4 за договором подарував її ОСОБА_5

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні міські ради.

Стаття 123 ЗК України (у редакції, чинній на момент прийняття рішення міською радою - 23 червня 2004 року) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, які в порядку ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» готують висновки щодо надання в установленому законом порядку земельних ділянок; організовують і здійснюють землеустрій; погоджують проекти землеустрою, здійснюють контроль за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, та в порядку, передбаченому статтею 118 цього Кодексу, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Згідно з ч. ч. 8, 9 ст. 118 ЗК України проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року встановлено, що Київська міська рада, приймаючи рішення № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», діяла у порядку та у межах, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним кодексом України, рішенням IX сесії ХХІІІ скликання Київської міської ради № 313/1747 від 14 березня 2002 року «Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами у м. Києві», отже відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України дана обставина доказуванню не підлягає.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій помилково вважали, що зазначена постанова адміністративного суду в силу ст. 61 ЦПК України має преюдиціальне значення для вирішення даного спору.

Відповідно до змісту ст. 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням.

У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України).

Відповідно до ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Частиною третьою ст. 52 ЗК України передбачено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до п. 2.1, 2,2, 2.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», територія міста за функціональним призначенням і характером використання поділяється на сельбищну, виробничу, в т.ч. зовнішнього транспорту, і ландшафтно-рекреаційну. До сельбищної території входять ділянки житлових будинків, громадських установ, будинків і споруд, у т.ч. навчальних, проектних, науково-дослідних та інших інститутів без дослідних виробництв, внутрішньосельбищна вулично-дорожна і транспортна мережа, а також площі, парки, сади, сквери, бульвари, інші об'єкти зеленого будівництва й місця загального користування. До ландшафтно-рекреаційної території входять озеленені й водні простори у межах забудови міста і його зеленої зони, а також інші елементи природного ландшафту. До її складу можуть входити парки, лісопарки, міські ліси, ландшафти, що охороняються, землі сільськогосподарського використання та інші угіддя, які формують систему відкритих просторів; заміські зони масового короткочасного і тривалого відпочинку, міжселищні зони відпочинку; курортні зони (у містах і селищах, що мають лікувальні ресурси).

П. 10.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається, зокрема, на землях заповідників, заказників, природних національних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків і водоохоронних зон; на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства; у зонах охорони гідрометеорологічних станцій.

Суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, на вказані обставини уваги не звернув, не надав належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності, не з'ясував правовий статус спірної земельної ділянки відповідно до ст. 19 ЗК України, зокрема, у рішенні Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» цільове призначення (використання) земельної ділянки зазначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в той час як з висновку Головного управляння містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації від 26 вересня 2003 року № 19-2497 вбачається, що функціональна зона земельної ділянки відноситься до зеленої зони. Приймаючи до уваги постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року та посилаючись на її преюдиціальність у цій справі, суд першої інстанції залишив поза увагою обставини, встановлені адміністративним судом, зокрема, що відповідно до листа комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва №280 від 20 лютого 2013 року до 2005 року земельні ділянки по АДРЕСА_1 входили до скверу на АДРЕСА_1 та перебували на обслуговуванні районного комунального підприємства по утриманню зелених насаджень.

Крім того, судом не перевірено даних земельно-кадастрової документації на спірну земельну ділянку, чинної до прийняття оспорюваного рішення міської ради, яке саме цільове призначення вказаної земельної ділянки було зазначено, з урахуванням, в тому числі, дотримання вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень». Натомість, судом першої інстанції лише зазначено, що, приймаючи оспорюване рішення, Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства, пославшись на судові рішення у адміністративній справі як на такі, що мають преюдиціальне значення. Проте судом першої інстанції залишено поза увагою, що такі рішення постановлені з інших підстав та в межах доведення іншого предмета спору.

Суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В В.П.Гончар
Судді: В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук А