Ухвала

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Леванчука А.О.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, у якому просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі АДРЕСА_1

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 69 868,72 доларів США з терміном повернення до 17 липня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за умовами якого остання передала банківській установі в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 6 968,51 доларів США.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2011 року, що набрало законної сили, у рахунок стягнення вказаної вище заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Посилаючись на те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, яка була їм надіслана, банк просив задовольнити позов.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Волинської області від 18 грудня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами установлено, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 69 868,72 доларів США з терміном повернення до 17 липня 2018 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 17 липня 2008 року між банком і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банківській установі квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 96 935 доларів США.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2011 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2008 року в розмірі 96 935 доларів США звернуто стягнення на зазначену вище квартиру шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» повноважень, необхідних для здійснення продажу за початковою ціною продажу квартир на рівні 484 149,10 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позовна вимога банку про виселення обумовлена невиконанням боржником своїх зобов'язань, які забезпечені іпотекою, є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, але у зв'язку з прийняттям Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» така вимога під час дії мораторію не може бути задоволена.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З результатів аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із позовом про виселення його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення з іпотечного житла.

Суд першої інстанції указаного не врахував та на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідив і не встановив факту надсилання банком повідомлення про виселення, не з'ясував, чи виконувалось судове рішення від 17 липня 2012 року, яким звернуто стягнення на належну відповідачам квартиру АДРЕСА_1, у примусовому порядку в період після його ухвалення.

Крім того, суд, відмовляючи у задоволенні позову з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не звернув уваги на те, що згідно з цим Законом накладається тимчасова заборона на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу», та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Мораторій на примусову реалізацію заставного майна був введений як тимчасовий захід на період до правового врегулювання порядку реструктуризації валютних кредитів фізичних осіб, наданих на придбання житла.

Разом з тим суди не врахували, що предметом цього позову не є звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення як наслідок невиконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухваленого та такого, що набрало законної сили, до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Леванчук

А.О. Лесько

В.А. Черненко