Провадження № 22-ц/780/3598/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 18 01.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Касьяненко Л.І., Голуб С.А.,

за участю секретаря Ромашини І.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна Венера Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, про визнання договору дарування будинку недійсним і його скасування, та витребування майна, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна співвласників в натурі, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні будинком і вселення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання правочинів недійсними, посилаючись на наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 йому належить на праві приватної власності садовий будинок АДРЕСА_1

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року по справі № 369/10940/13-ц в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з травня 2004 року по жовтень 2012 року. Визнано садовий будинок загальною площею 321,2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину зазначеного будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року скасовано, залишено в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року.

Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Як стало відомо, ОСОБА_4 після проголошення рішенням апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року оформила право власності на 1/2 частину садового будинку, а потім відчужила зазначене нерухоме майно ОСОБА_5, уклавши 24 жовтня 2014 року договір дарування, а ОСОБА_5, в свою чергу, відчужила ОСОБА_2, уклавши 02 листопада 2014 року договір міни.

Позивач зазначає, що правочини, які були укладені відповідачами, є незаконними. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року ОСОБА_4 не набула права власності на частину садового будинку, і знаючи це, з метою збагачення, увівши в оману приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Белугіну В.Л., здійснила відчуження 1/2 частини садового будинку на користь своєї дочки ОСОБА_5, яка шляхом обману приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. відчужила зазначену нерухомість ОСОБА_2

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_3 з посиланням на вимоги ст. ст. 203, 215, 362 ЦК України просив визнати договір дарування 1/2 частини садового будинку загальною площею 321,2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 24 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л., недійсним і скасувати його, та визнати договір міни 1/2 частини садового будинку загальною площею 321,2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 02 листопада 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М., недійсним та скасувати його.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, просив визнати договір дарування 1/2 частини садового будинку загальною площею 321,2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 24 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л., недійсним і скасувати його. А також витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 ? частину спірного житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти позову, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна співвласників в натурі і вселення, посилаючись на те, що 02 листопада 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 був укладений договір міни 1/2 частини садового будинку з відповідними надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. На виконання зазначеного договору ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 1/2 частину садового будинку, яка належала їй на підставі договору дарування від 24 жовтня 2014 року. Він, ОСОБА_2, передав ОСОБА_5 автомобіль Samsung SQ5, 2002 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 і здійснив грошову доплату у розмірі 149 000 грн.. Таким чином, взаємні зобов'язання сторін за договором міни є виконанням в повному обсязі. Претензій щодо неналежного виконання договору у жодної із сторін немає.

Оскільки при укладенні договору міни була дотримана його форма, договір був нотаріально посвідченим, у осіб, які його уклали була належна дієздатність, внутрішня воля й дійсні правовстановлюючі документи на майно, на садовий будинок не було накладено заборон відчуження чи арештів, фактично не існує підстав для недійсності правочину, визначених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Крім того, на момент укладення правочину ОСОБА_2 не було і не могло бути відомо про існування будь-яких спорів щодо садового будинку чи про існування відповідних судових рішень.

Таким чином, садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами на підставі договору міни належить йому і ОСОБА_3 на праві спільної власності з визначенням часток кожного із співвласників у розмірі 1/2 частини цього майна.

Оскільки між ним і ОСОБА_3 не досягнуто згоди про поділ в натурі садового будинку, що призводить до неможливості укладення договору про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, він має право на звернення до суду за захистом свого майнового права шляхом здійснення поділу садового будинку в натурі з метою припинення права спільної часткової власності на нього.

Як випливає з технічного паспорту жилого будинку і висновку експерта № 23/12-2014 від 23 грудня 2014 року технічний розподіл садового будинку на дві ізольовані квартири відповідно до часток співвласників та вимог чинних нормативно-правових актів існує. Таким чином, садовий будинок необхідно поділити таким чином, щоб йому і ОСОБА_3 було виділено у власність відокремлену частину будинку, яка б відповідала розміру їх частки у праві спільної часткової власності (1/2). В тому випадку, якщо відповідно до ідеальної 1/2 частки кожного із співвласника поділити у натурі будинок є неможливим, але при цьому виділ технічно допустимий з відхиленням від розміру часток кожного співвласника, поділ може бути здійснений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної часткової власності, часка якого зменшилась.

Також ОСОБА_2 зазначав, що оскільки він не має змоги проживати в садовому будинку через невизнання його права ОСОБА_3, фактично обмежується його право на користування власністю, і це право може бути захищене шляхом прийняття судом рішення про його вселення у садовий будинок.

Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просив поділити садовий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, виділивши в натурі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частин садового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що відповідають розміру їх часток (1/2) у праві спільної власності, переобладнання по жилому будинку покласти на сторін у відповідності до розміру часток у спільному майні, та вселити ОСОБА_2 у виділену йому частину садового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, зобов»язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні виділеною йому частиною садового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2015 року позов ОСОБА_9 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування ? частини садового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 24 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. Витребувано від ОСОБА_2 на корись ОСОБА_9 ? частину садового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 У решті позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 судовий збір по 1136,80 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, з апеляційною скаргою звернувся відповідач ОСОБА_2, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 по первинному позову, а зустрічний позов просив задовольнитив повному обсязі.

Серед доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що судом було зроблено невірний висновок про вибуття майна власника не з його волі. Оскільки ОСОБА_9, згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року об'єктивно не був власником у сього спірного садового будинку, а лише його половини, як чоловіку, який проживав з дружиною без укладення шлюбу, то права законного володіння на ? частку будинку, яке визнавалось за ОСОБА_4 у нього не було. Вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 388 ЦК України. Крім того, судом не взято до уваги підстав, які вказують на неможливість витребування майна від ОСОБА_2

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 27 квітня 2006 року ОСОБА_3 є власником садового будинку, АДРЕСА_1, що складається з одного садового будинку загальною площею 321,2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року скасовано і ухвалено по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 до ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з травня 2004 року по жовтень 2012 року. Визнано садовий будинок загальною площею 321,2 кв. м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в межах садового товариства «Золота Нива», Хотівської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області спільною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку площею 321,2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в межах садового товариства «Золота Нива», Хотівської сільської ради, Києво-Святошинського району.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року скасовано, залишено в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року.

Встановлено також, що за 24 жовтня 2014 року ОСОБА_4 за договором дарування частини садового будинку від подарувала, а обдаровувана ОСОБА_5 прийняла у дар 1/2 частину спірного садового будинку. Зазначена вище 1/2 частина садового будинку належала дарувальнику ОСОБА_4 на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року (справа № 22ц-780/2126/2014 року). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Лещук А.О. 02 червня 2014 року, індексний номер витягу 22442952, право власності на вищезазначену частину садового будинку зареєстровано за ОСОБА_4 28 травня 2014 року, номер запису про право власності 5864275, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 24. Дар сторони оцінюють у сумі 975000 грн.

Крім того, за договором міни від 02 листопада 2014 року ОСОБА_5 передала ОСОБА_2, а ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_5 1/2 частину спірного садового будинку в обмін на автомобіль марки SAMSUNG, модель SQ 5, тип транспортного засобу загальний легковий седан-В, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований Центром ДАІ 8005 від 15 вересня 2004 року.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_4 після ухвалення рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року оформила право власності на 1/2 частину садового будинку, а потім відчужила зазначене нерухоме майно ОСОБА_5, уклавши 24 жовтня 2014 року договір дарування, а ОСОБА_5, в свою чергу, відчужила 1/2 частину спірного садового будинку ОСОБА_2, уклавши 02 листопада 2014 року договір міни.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 в частині визнання недійсним договору дарування ? частини садового будинку від 24.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції, виходячи з положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, дійшов висновку про недійсність договору, оскільки на момент укладання договору ОСОБА_4 було відомо про скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року та залишення в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками, оскільки права власника майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Згідно з п. 21, 22 Постанови ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від N 5, 07.02.2014, у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договору про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

З огляду на вказане, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення вимог ОСОБА_9 про визнання недійсним договору, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

Решта висновків Києво-Святошинського районного суду Київської області, що викладені в оскаржуваному рішенні і по первісному, і по зустрічному позову є вірними, відповідають обставинам справи та грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції ст. 388 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки судом вірно встановлено, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі. Задовольняючи вимоги ОСОБА_9 суд першої інстанції вірно встановив обставини, застосував норми цивільного законодавства, які підлягали застосуванню, та відповідно дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову. Тому в цій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2015 року - скасувати в частині визнання недійсним договору дарування ? частини садового будинку загальною площею 321,2 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 24 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною Венерою Леонідівною. Ухвалити у цій частині нове рішення, яким в задоволенні даної позовної вимоги - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Касьяненко Л.І.