Провадження №2/761/963/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 квітня 2015 року

Шевченківський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого-судді: Кондратенко О.О.

при секретарі: Анісковець Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю " Бісті Фіст " про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просила: поновити її на посаді фінансового директора ТОВ " Бісті Фіст "; стягнути з ТОВ " Бісті Фіст " на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на її користь 40 000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди та понесені нею судові витрати. Вимоги обґрунтовує тим, що з березня 2012 року по 26.09.2014 року вона працювала у відповідача, а з 01.08.2013 року була переведена на посаду фінансового директора. 26.09.2014 року її було звільнено з займаної посади за прогул, відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Вказане звільнення вважає незаконним, так в період часу з 15.09.2014 року по 01.10.2014 року вона була відсутня на роботі з поважних причин, про що свідчить листок непрацездатності. Наказом від 17.11.2014 року її було поновлено на посаді фінансового директора ТОВ " Бісті Фіст " у зв'язку з чим, уточнила позовні вимоги і просила суд: стягнути з ТОВ " Бісті Фіст " на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, в період часу з 26.09.2014 року по 17.11.2014 року у розмірі 5 265, 17 грн.; стягнути з ТОВ " Бісті Фіст " на її користь 40 000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди та понесені нею судові витрати. Після поновлення на роботі повний розрахунок з боку відповідача з нею проведено не було.

Позивачка та її представник в судове засідання не з'явились; звернулись з заявою про розгляд справи за їх відсутності; позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечуючи проти позову зазначив, що після поновлення на роботі, ОСОБА_1, як і її представник неодноразово були запрошені до товариства для отримання нарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період часу з 26.09.2014 року по 17.11.2014 року у розмірі 6 285, 60 грн., а також і інших сум, які їй були нараховані ( відпускні та кошти по листкам непрацездатності ). До товариства позивачка та її представник не з'явились для отримання грошових коштів, рахунок, на який можливо вчинити перерахування нарахованих виплат не повідомили. Іншим способом вчинити виплату нарахованих коштів вони не мають можливості, так як заробітна плата на товаристві виплачується під розпис, відповідно до зарплатних відомостей.

Суд, заслухав пояснення представника відповідача, дослідив надані докази, прийшов до висновку, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня ) без поважних причин.

Провіряючи обставини по справі судом встановлено, що Наказом № 1 від 30.03.2012 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду директора ТОВ " Бісті Фіст ".

Наказом № 1 від 01.06.2013 року ОСОБА_1 було переведено на посаду заступника директора з фінансових питань ТОВ " Бісті Фіст ".

Наказом № 3 від 01.08.2013 року ОСОБА_1 було переведено на посаду фінансового директора ОВ " Бісті Фіст ".

Наказом № К - 15 від 26.09.2014 року звільнено ОСОБА_1 - фінансового директора ТОВ " Бісті Фіст " за прогул, а саме відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України з 26.09.2014 року.

Як вбачається із копії листка непрацездатності, наданого позивачкою, в період часу з 15.09.2014 року по 01.10.2014 року остання перебувала на лікарняному, режим лікування - стаціонар.

У зв'язку з тим, що звільнення позивачки відповідачем було проведено під час її перебування на лікарняному, вона 20.10.2014 року звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Після отримання виклику до суду та ознайомлення з матеріалами справи, відповідачем було видано Наказом № К - 16 від 17.11.2014 року, відповідно до якого ним було скасовано наказ № К - 15 від 26.09.2014 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді фінансового директора ТОВ " Бісті Фіст "; зобов'язано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказаний наказ 18.11.2014 року направлено поштовою кореспонденцією на адресу позивачки та її представника - ОСОБА_2, про що свідчать копії квитанцій про відправлення поштової кореспонденції.

Своїми діями, в частині видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі, відповідач визнав неправомірне звільнення ОСОБА_1 та відновив її порушене право шляхом поновлення останньої в ТОВ " Бісті Фіст " на посаді фінансового директора, що також підтверджується листом від 17.11.2014 року на ім'я ОСОБА_1, де зазначено, що за результатами ознайомлення із документами, які підтверджують стан вагітності та непрацездатності, повідомлено про скасування наказу № К-15 від 26.09.2014 року про звільнення та направлено наказ про поновлення на роботі № к-16 від 17.11.2014 року.

Крім того, визнаючи незаконне звільнення, відповідач, згідно вищезазначеного наказу також вчинив нарахування позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається із копій листів від 21.11.2014 року та 03.12.2014 року, які були направлені на адресу, як позивачки, так і її представника, про що свідчать копії квитанцій про відправлення поштової кореспонденції, відповідачем запропоновано надати ОСОБА_1 пояснення з приводу її відсутності на робочому місці, а також зазначено, що товариство не має можливості виплатити останній заробітну плату у зв'язку з її відсутністю на робочому місці та неотриманням заяви про здійснення безготівкового нарахування заробітної плати.

Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, вказаними заявами ОСОБА_1 та її представник були повідомлені про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме в період часу з 26.09.2014 року по 17.11.2014 року.

Крім того, представником відповідача суду надані копії листів від 06.02.2015 року, 17.03.2015 року, 27.03.2015 року, яким відповідач неодноразово запрошував позивачку та її представника для здійснення виплати проведених нарахувань, а також просив надати заяву про виплату нарахувань на відповідний банківський рахунок.

Вказані листи позивачкою та її представником були залишені без уваги.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідачем в досудовому порядку відновлені порушені права ОСОБА_1 і в частині нарахування та виплати грошових коштів за час вимушеного прогулу ( 15.09.2014 року по 17.11.2014 року ).

А тому, вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Під час розгляду справи судом встановлено, що з боку відповідача були проведені дії спрямовані на виплату нарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак, ОСОБА_1 не були прийняті міри щодо отримання вказаних нарахувань.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння шкоди, як то: наявність такої шкоди, протиправна дія ( бездіяльність ), причинний зв'язок між шкодою і протиправними діями ( бездіяльністю ) та вина в заподіянні.

Зобов'язання відшкодувати моральну шкоду настає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком протиправної дії ( бездіяльності ).

Обов'язок доводити наявність моральної шкоди покладено на позивача ( ст. 60 ЦПК України ).

Разом з тим, позивачка не наводить доказів в підтвердження того, що саме протиправні дії ( бездіяльність ) відповідача викликали певні зміни у її житті - порушили звичайний для неї спосіб життя; ці зміни примушують її докладати додаткових зусиль для організації свого життя; таких доказів не встановлено і під час розгляду справи.

В судовому засіданні не встановлено даних, які б свідчили, що внаслідок протиправних дій відповідача ( третьої особи ) позивачці спричинені моральні страждання, відповідно відсутні підстави, передбачені ст.237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного та керуючись ст.40 237-1 КЗпП України, ст.ст.10, 60, 169, 212, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю " Бісті Фіст " про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: