УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Мукачево Справа№303/2595/15-ц

2/303/1641/15

Номер рядка с.з. - 26

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У заяві про забезпечення позову позивач просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належать ОСОБА_2.

Вимоги за заявою обґрунтовуються доводами про те, що відповідач не виконує взяті на себе зобовязання за розписками.

З огляду на те, що до вирішення справи по суті відповідач може здійснити будь-які дії по відчуженню належного майна, просить забезпечити позов.

При вирішенні вищезазначеної про забезпечення позову суд, передусім виходить з того, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Згідно з приписами частини другої ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено:

1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Поряд з цим, у пункті третьому та четвертому постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, Пленум Верховного Суду України розяснив, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Разом з тим, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз змісту заяви позивача та наявних у матеріалах справи документів свідчить про відсутність у них фактичних даних, які б безпосередньо свідчили про необхідність застосування судом заходів для забезпечення позову та існування реальної загрози невиконання відповідачем своїх зобовязань за розписками від 19.12.2013 та 07.03.2014.

Не містить заява також і відомостей про наявні у відповідача майнові обєкти (рухоме та нерухоме) або грошові кошти, на які можна накласти арешт.

В заяві про забезпечення позову слід вказати відомості, необхідні для виконання ухвали про забезпечення позову. Так, у заяві про накладання арешту на кошти слід зазначити номери рахунків і найменування установ банків, де розміщено кошти.

Суд звертає увагу позивача, що при накладанні арешту на грошові суми відповідача слід обмежувати піддані арешту кошти розміром суми позову та можливих судових витрат.

Суд, за відсутності таких фактичних даних, які повинні зазначатися в заяві з урахуванням положень п. 3 частини другої ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України, позбавлений можливості обєктивно вирішити вимоги за заявою.

Виходячи з матеріалів заяви про забезпечення позову та з урахуванням вищевказаних законодавчих положень, слід також констатувати, що факт свідомого ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, залишився доказово непідтвердженим.

Вищезазначене є підставою для повернення заяви заявнику на підставі частини восьмої ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - повернути заявнику

2. Копію ухвали направити заявнику.

3. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п»яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п»яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.В. Кость