Справа № 307/610/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі суддів: Чужі Ю.Г. (головуючий), Кондора Р.Ю., Горти Т.Ю., при секретарі Марчишаку Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Тячівського районного суду від 21 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_3. звернулася в суд з даним позовом посилаючись на те, що 26.03.2008 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) був укладений кредитний договір № МКМ0GA.

Згідно умов цього договору Банк надав їй кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 62 326,80 доларів США (далі $), у тому числі 50 000 $ на споживчі цілі та 12 326,80 $ на сплату страхових платежів, а вона зобов'язалася сплатити Банку проценти в розмірі 12 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячно частинами в сумі по 573,48 $ до 24.03.2028 року.

Зазначала, що наприкінці 2009 року, під час оплати чергового щомісячного платежу, їй в касі банку усно було повідомлено, що її щомісячний платіж збільшено з 573,48 $ до 686,00 $. У вересні 2010 року щомісячний платіж було знову збільшено вже до 721,00 $.

Вказувала, що Банк ніяких повідомлень про збільшення процентної ставки їй не надсилав та не пропонував підписати зміни до графіку погашення кредиту, як це передбачено п. 2.3.1 кредитного договору.

Посилаючись на дані обставини, норми ЦК України і Закону України «Про захист прав споживачів» просила: а) визнати дії Банку щодо підняття процентної ставки за кредитним договором незаконними та такими, що здійснені з порушенням п. 2.3.1 кредитного договору; б) зобов'язати Банк здійснити перерахунок сплачених нею коштів за процентною ставкою, яка діяла на час укладення кредитного договору, а саме на 26.03.2008 року; в) стягнути з Банку на її користь 200 000 моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Першим рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.10.2013 року позов задоволено частково. Визнано дії Банку щодо підняття процентної ставки за кредитним договором незаконними та такими, що здійснені з порушенням п. 2.3.1 кредитного договору від 26.03.2008 року. Зобов'язано Банк здійснити перерахунок сплачених коштів за кредитним договором за процентною ставкою, яка діяла на час укладення кредитного договору, а саме на 26.03.2008 року. Стягнуто з Банку на користь позивача 3 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12.02.2014 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.10.2013 року змінено. У частині стягнення з Банку на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. скасовано та відмовлено у задоволені позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12.02.2014 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди залишено без змін. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.10.2013 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12.02.2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25.11.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано дії Банку щодо підняття процентної ставки за кредитним договором незаконними та такими, що здійснені з порушенням п. 2.3.1 кредитного договору від 26.03.2008 року. Зобов'язано Банк здійснити перерахунок сплачених коштів за кредитним договором за процентною ставкою, яка діяла на час укладення кредитного договору, а саме 26.03.2008 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги Банк посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_3 подала заперечення на апеляційну скаргу в якому просить апеляцію відхилити, а рішення суду, яке на її думку є законним та обґрунтованим, залишити без змін.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення не відповідає.

Задовольняючи позов в частині визнання дій Банку незаконними та зобов'язання вчинити певні дії суд першої інстанції виходив з того, що Банк, в порушення ст. 60 ЦПК України та вимог пункту 2.3.1 укладеного між сторонами кредитного договору, не надав суду доказів про належне повідомлення позичальника про зміну процентної ставки.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Матеріалами справи встановлено, що 26.03.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № МКМ0GA.

Згідно умов цього договору Банк надав позивачу кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 62 326,80 $ , у тому числі 50 000 $ на споживчі цілі та 12 326,80 $ на сплату страхових платежів, а позичальниця зобов'язалася повернути Банку кошти до 24.03.2028 року сплачуючи кредит частинами по 573,48 $ щомісяця та сплатити проценти в розмірі 12 % річних.

Для виконання кредитного договору Банк відкрив позичальнику рахунок НОМЕР_1.

Відповідно до п. 2.3.1 договору визначено, що Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів ринку, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівняні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору; зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

При цьому Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Із письмового повідомлення Банку від 27.10.2008 року № 27134 видно, що з 23.10.2008 року Банк збільшив процентну ставку за кредитним договором із 12% річних до 15,12% річних, у результаті чого щомісячний платіж позивачки було збільшено з 573,48 $ до 686,00 $.

Відповідно до реєстру рекомендованих поштових відправлень № 2585, таке повідомлення Банком надіслано на адресу позичальника 29.10.2008 року (а.с. 37 т. 1), тобто з дотриманням п. 2.3.1 кредитного договору.

Згідно довідки про рух коштів на рахунку НОМЕР_1 у листопаді 2008 року ОСОБА_3 здійснила погашення кредиту за збільшеною процентною ставкою в розмірі 686 $ (21.11.2008 року - 550$; 25.11.2008 року - 136$) (а.с. 116 т. 1).

Будь-яких повідомлень Банку про свою незгоду із зміненою процентною ставкою ОСОБА_3 не надала.

Про прийняття пропозиції кредитора щодо збільшення процентної ставки також свідчать квитанції про погашення кредиту, зокрема, квитанції від 23.06.2009 року на суму - 729,02$; від 22.07.2009 року - 686$; від 23.10.2009 року - 686$; від 23.12.2009 року - 686$; від 22.01.2010 року - 686$, від 23.02.210 року - 686$, від 23.04.2010 року - 686$; від 21.05.2010 року - 686$.

Вищенаведене у сукупності свідчить про повідомлення Банком позичальника про зміну процентної ставки та згоду ОСОБА_3 з такою ставкою.

Встановлено, що з 10.01.2009 року набрав чинності Закон України від 12.12.2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58 Конституції України), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10.01.2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Таким чином, підвищення Банком процентної ставки 23.10.2008 року, тобто до набрання чинності ст. 1056-1 ЦК України (до 10.01.2009 року) - є правомірним, а дії ОСОБА_3 свідчать про прийняття нею такої пропозиції кредитора.

Твердження позивача про друге підняття Банком відсоткової ставки у вересні 2010 року є голослівними, небгрунтованими та спростовуються наданим Банком розрахунком заборгованості, у якому відображено коливання процентної ставки, однак її збільшення після 10.01.2009 року відповідачем не здійснювалося (а.с. 105 - 112 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення цих вимог процесуального закону ОСОБА_3 не довела обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог, не надала суду належних і допустимих доказів у підтвердження факту підвищення процентної ставки Банком в односторонньому порядку після 10.01.2009 року.

Колегія суддів вважає, що невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Банк підтвердив квитанціями сплату судового збору в розмірі 114,70 грн. (а.с. 61, 79 т. 1), 170,52 (а.с. 147 т.1), 121,80 (а.с. 231), а тому з ОСОБА_3 на користь Банку підлягає стягненню 407,02 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 25 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 407,02 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: