Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 березня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за якими ОСОБА_4 отримав у борг 16 тис. доларів США без зазначення строку повернення. 31 травня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за якими ОСОБА_4 отримав у борг 50 тис. доларів США з терміном повернення до 01 жовтня 2011 року. 22 червня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за якими ОСОБА_4 отримав у борг 30 тис. доларів США з терміном повернення до 01 грудня 2011 року. 12 травня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за якими ОСОБА_4 отримав у борг 34 500 доларів США з терміном повернення до 12 червня 2013 року. Також 15 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 отримав у борг 30 тис. доларів США без зазначення строку повернення. 10 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір про відступлення права вимоги повернення боргу ОСОБА_4 10 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 теж був укладений договір відступлення права вимоги повернення боргу ОСОБА_4 Вказуючи, що позичені грошові кошти ОСОБА_4 були використані на потреби сім'ї, та уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, позивач просив стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно суму боргу у розмірі 1 031 940 грн, що еквівалентно 126 тис. доларів США, а також стягнути із ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 282 555 грн, що еквівалентно 34 500 доларів США.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року з урахуванням виправлення описки ухвалою цього ж суду від 19 січня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 160 500 доларів США, що еквівалентно 2 416 552 грн 20 коп.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 4 005 грн 20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 1 897 106 грн 40 коп.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 519 445 грн 80 коп.

Стягнуто із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 2 003 грн 10 коп. з кожного.

Скасовано ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження у справі за її касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2014 року.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844141/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.

Частина 4 ст. 60 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено декілька договорів позики: від 24 березня 2008 року на суму 16 тис. доларів США без зазначення строку повернення; від 31 травня 2011 року на суму 50 тис. доларів США, терміном повернення до 01 жовтня 2011 року; від 22 червня 2011 року на суму 30 тис. доларів США, терміном повернення до 01 грудня 2011 року; без дати укладення на суму 34 500 доларів США, терміном повернення до 12 червня 2013 року (т. 1, а. с. 207, 208, 210, 211).

Крім того, 15 вересня 2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 укладено договір позики на суму 30 тис. доларів США без зазначення строку повернення (т. 1, а. с. 209).

10 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ОСОБА_7 передала позивачеві належні їй права за відповідними договорами позики. Аналогічний договір про відступлення прав вимоги укладено між позивачем та ОСОБА_6, за яким останній передав позивачеві належні йому права за договором позики від 15 вересня 2008 року (т. 1, а. с. 12-15).

22 жовтня 2013 року ОСОБА_4 повідомлено про укладення договорів про відступлення прав вимоги та останньому направлено вимогу про повернення боргу за договорами, в яких не зазначений строк їх виконання (т. 1, а. с. 16-18).

У справі відсутні докази на підтвердження факту повернення позичальником ОСОБА_4 грошових коштів за вищевказаними договорами позики.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути борг за договорами позики з обох відповідачів в солідарному порядку з підстав, передбачених ч. 4 ст. 65 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_293/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, згідно з якою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Так, позивач зазначив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на час укладення договорів позики перебували в шлюбі, і остання достеменно знала про позику чоловіком грошових коштів, які витрачалися на потреби та в інтересах їхньої сім'ї, а саме: на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1; здійснення ремонту та придбання меблів і побутової техніки у квартиру АДРЕСА_2; придбання автомобілів тощо. Такі доводи позивач обґрунтовував показаннями свідків.

Проте, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції визнав такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а також спростовуються показаннями інших свідків і доказами, наданими відповідачем ОСОБА_5, показання свідків, допитаних за клопотанням позивача.

На обґрунтування свого висновку суд виходив з того, що квартиру АДРЕСА_2 придбано ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 28 грудня 2005 року за грошові кошти, отримані нею у кредит, що сторонами не заперечується, тобто за декілька років до укладення ОСОБА_4 договорів позики.

Разом з тим суд зазначив, що протягом 2007 року та на початку 2008 року, знову ж таки до складання відповідних боргових розписок, у вказаній квартирі здійснено перепланування, улаштування балкона, капітальний ремонт, під час якого влаштовано автономне теплопостачання, про що свідчать відповідні дозволи, проекти, акти, товарні чеки на придбання будівельних матеріалів, специфікації, договори купівлі-продажу металопластикових виробів та комплектуючих, новий технічний паспорт на квартиру; в цей же час придбано меблі, побутову та іншу техніку (т. 1, а. с. 158-171, 250, 253-296).

Крім того, суд виходив з того, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 отримала в дар від своєї матері ОСОБА_8, а грошові кошти на її придбання виручені від продажу квартири АДРЕСА_3, яка із 1998 року належала ОСОБА_5, її матері та сину на праві спільної сумісної власності (т. 1, а. с. 156, 252, 319-322, т. 2, а. с. 54-58, 100-103).

Водночас, як встановив суд, за період із 2007 року і до вересня 2014 року зареєстрованих за ОСОБА_5 транспортних засобів не значиться.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили, що отримані ОСОБА_4 за договорами позики кошти чи їх частина використовувалися в інтересах сім'ї в період перебування останнього в шлюбі з ОСОБА_5

Із врахуванням вищезазначеного та з підстав, установлених ст. ст. 526, 1049 ЦК України, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про стягнення боргу за всіма договорами позики виключно з відповідача ОСОБА_4, адже жодних обов'язків за цими договорами для відповідача ОСОБА_5 не виникло.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, ґрунтується на нормах матеріального права та наявних у справі доказах.

Під час розгляду справи судом першої інстанції в достатньому обсязі враховано висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені у попередній ухвалі від 21 травня 2014 року, що призвело до правильного та законного вирішення спору.

Безпідставно скасовуючи законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, всупереч вимогам ст. ст. 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 304, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим і таким, що спростовується наявними у справі доказами, є висновок апеляційного суду про отримання ОСОБА_4 позики у розмірі 1 897 106 грн 40 коп. в інтересах сім'ї та використання цих грошових коштів для задоволення потреб сім'ї ОСОБА_4, оскільки як правильно встановив суд першої інстанції жодних обов'язків за цими договорами для відповідача ОСОБА_5 не виникло, наявності підстав, передбачених ч. 4 ст. 65 СК України, матеріалами справи не встановлено.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Крім того, з підстав, установлених ч. 2 ст. 348 ЦПК України, колегія суддів вбачає за необхідне скасувати вищевказану ухвалу судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2015 року.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2015 року скасувати, рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвалу судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2015 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді: В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

І.К. Парінова

О.В. Ступак