ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
справа № 2-560/12
провадження № 2/753/43/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі головуючого - судді Парамонова М.Л., при секретарях Скирута К.В., Кругляк О.В., Степанишиній Г.А., Герасименко І.В., Стрільчук Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3 особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсними договору дарування, доручення та відмови від прийняття спадщини, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3 особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсними - договору дарування, доручення та відмови від прийняття спадщини, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Позивачка ОСОБА_2 зазначала, що до 06.09.2010 року наймачем квартири АДРЕСА_1 являвся ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; з останнім позивачка фактично проживала за зазначеною адресою з 2002 року однією сім»єю без реєстрації шлюбу, а з 02.12.2003 року вони перебували в зареєстрованому шлюбі та вели спільне господарство як подружжя; разом з ними (подружжям) фактично з 2002 року за вказаною адресою також проживали діти позивачки ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У 2006 році чоловік (ОСОБА_5В.) запропонував позивачці зареєструвати себе та дітей у квартирі №63, він звертався з цього приводу до паспортиста ЖЕКу, але йому було відмовлено у зв»язку з існуванням на той час заборгованості по комунальним платежам.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.09.2007 року у справі №2-4228/2007 за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (сина) позов було задоволено та постановлено рішення про визнання за позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_7 права користування квартирою №63 в будинку №52/16 по вул. Російській в м. Києві, на підставі якого позивачка була зареєстрована за зазначеною адресою; з того часу позивачка самостійно погашала заборгованість по квартирі, оскільки ОСОБА_5 не працював, пенсію не отримував; ОСОБА_5 запевняв, що квартира належить йому.

ОСОБА_5 з 1979 року перебував на обліку у лікаря нарколога з приводу зловживання спиртними напоями; у 1996 році він був засуджений, в 1998 році він був звільнений від покарання на підставі Закону України «Про амністію»; в 2006 році ОСОБА_5 потрапив в ДТП, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження, у зв»язку з чим в подальшому потребував допомоги від неї як дружини; він також розповідав про те, що його сестра ОСОБА_3 постійно пригощає його спиртними напоями, вмовляє його покинути позивачку, а квартиру передати їй (сестрі); внаслідок конфліктів з ОСОБА_3 ОСОБА_5 Л.В.18.03.2010 року склав для позивачки заяву про те, що він перебуває на утриманні позивачки, працювати не може через ДТП.

06.09.2010 року ОСОБА_5 помер.

24.09.2010 року позивачка звернулась до 7-ої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття у спадщину квартиру АДРЕСА_2; у межах спадкової справи було отримано відповідь від 01.10.2010 року про те, що з 30.05.2002 року квартира №63 ОСОБА_5 не належить, що квартира подарована 30.05.2002 року; у ЖЕКу позивачці було повідомлено, що співвласниками квартири №63 є ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_4

У жовтні 2010 року позивачка дізналась про те, що 30.05.2002 року ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_5 за дорученням від 19.07.2001 року, уклала договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 на користь своєї дочки ОСОБА_4; також ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_8, яка померла 06.04.2001 року, заявою від 19.07.2001 року відмовився від прийняття спадщини, внаслідок чого свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері 30.05.2002 року на ? частину квартири АДРЕСА_1 було видане на ім»я ОСОБА_3 (дочки спадкодавця).

Вважаючи, що відмова від прийняття спадщини ОСОБА_5 від 19.07.2001 року, доручення ОСОБА_5 на ім»я ОСОБА_3 від 19.07.2001 року, свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я ОСОБА_3 від 30.05.2002 року та договір дарування від 30.05.2002 року є недійсними з таких підстав: станом на 19.07.2001 року ОСОБА_5 не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки стояв на обліку у нарколога з 1979 року по день смерті, мав ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, тому договір дарування частини квартири від 30.05.2002 року не відповідає вимогам закону і на підставі ст.48 ЦК України (в редакції 1963 року) підлягає визнанню недійсним; по суті, з тих самих підстав, а також, оскільки ОСОБА_5 станом на 19.07.2001 року не мав паспорта громадянина України, та відповідно до положень ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) підлягають визнанню недійсними відмова ОСОБА_5 від прийняття спадщини від 19.07.2001 року та доручення ОСОБА_5 на ім»я ОСОБА_3 від 19.07.2001 року; свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.05.2002 року на ім»я ОСОБА_3 є також недійсним, оскільки ОСОБА_5 запевняв позивачку, що квартира належить тільки йому, тобто він не пам»ятав події від 30.05.2002 року через наявні в нього психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, видане нотаріусом свідоцтво є недійсним на підставі ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) і саме тому свідоцтво про право на спадщину від 30.05.2002 року не відповідає вимогам Закону України «Про нотаріат»; оскільки позивачка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5, інших спадкоємців не має; спадковою масою є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, тому за таких обставин позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом та просить суд постановити рішення - про визнання недійсними: договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 30.05.2002 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; та доручення ОСОБА_5 на ім»я ОСОБА_3 від 19.07.2001 року; про визнання недійсною відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини від 19.07.2001 року після смерті матері ОСОБА_8; та про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2002 року на ? частину квартири АДРЕСА_1, виданого на ім»я ОСОБА_3; та про визнання права власності за ОСОБА_2 (позивачкою) на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 - уточнені (збільшені) позовні вимоги в редакції від 18.03.2011 року підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві; відповідачка ОСОБА_4 та представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_12 позов не визнали та просили в задоволенні позову відмовити повністю, вважаючи позовні вимоги ОСОБА_2 такими, що заявлені без достатніх правових підстав та обґрунтування, та не доведені в судовому засіданні достатніми та належними доказами.

Представник 3-ої особи Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином; до матеріалів

справи надані письмові пояснення (а.с.113-114 т.1), згідно яких ставиться питання про розгляд справи без представника 3-ої особи, за наявними документами та доказами та ухвалення рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін в судовому засіданні, допитавши свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування).

В судовому засіданні встановлено: ОСОБА_2 (позивачка) та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.12.2003 року (а.с.9 т.1), від шлюбу спільних дітей вони не мають.

06.09.2010 року ОСОБА_5 помер, у віці 57 років, в м. Києві (а.с.30 т.1).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 є відповідно рідною сестрою та племінницею померлого ОСОБА_5

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 07.07.1998 року, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_23 та ОСОБА_5 (сину) в рівних частках (по ? частині) а.с.107 т.1.

ОСОБА_23 померла 06.04.2001 року, у віці 72 років, в м. Києві (а.с.68 т.1).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №703 до майна померлої ОСОБА_8 (а.с.117-123 т.1), ОСОБА_3 звернулась до 7-ої Київської державної нотаріальної контори із заявою від 18.09.2001 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, зазначала, що крім неї спадкоємцем за законом є ОСОБА_5 (брат); заповіту ОСОБА_8 не залишила; ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса із заявою від 19.07.2001 року про відмову від належної йому у спадщині частки на користь дочки померлої ОСОБА_3 (рідної сестри) а.с.118 т.1; інших спадкоємців не має; тому державним нотаріусом ОСОБА_24 30.05.2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1, зареєстровано в реєстрі за №1у-1233; зазначена квартира є двокімнатною, загальною площею 44,92 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м; право власності за ОСОБА_3 було зареєстровано БТІ м. Києва 12.05.2003 року внесенням запису у реєстрову книгу № д. 647-238 за №3795 (а.с.70 т.1); тобто, право власності на ? частину квартири №63 виникло у ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу позивачки з ОСОБА_5 (02.12.2003 р.).

Крім того, 30.05.2002 року державним нотаріусом 7-ої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_24 за реєстровим №1у-1235 було посвідчено Договір дарування частини квартири, укладеного між ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_5 (брата) на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22 19.07.2001 року за реєстром №2329 (Дарувальник), та ОСОБА_4 (відповідач 2) - Обдаровувана, згідно якого ОСОБА_5 подарував належну йому на праві приватної власності ? частину квартири АДРЕСА_1; право власності за ОСОБА_4 згідно даного договору було зареєстровано БТІ м. Києва також 12.05.2003 року внесенням запису у реєстрову книгу № д. 647-238 за №3795 (а.с.70, 110-111 т.1), що також підтверджено в судовому засіданні приватним нотаріусом ОСОБА_22 (в частині посвідчення довіреності).

Отже, право власності на квартиру АДРЕСА_1 у співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (відповідачів) виникло з моменту реєстрації цього права 12.05.2003 року (ч.2 ст.331 ЦК України), оскільки такий стан продовжений після 01.01.2004 року (а.с.139 т.1).

Згідно положень ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до

одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №813 до майна померлого ОСОБА_5 (а.с.125-136 т.1), позивачка ОСОБА_2 звернулась до 7-ої Київської державної нотаріальної контори із заявою від 24.09.2010 року про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5, зазначала, що спадковим майном є квартира АДРЕСА_1, крім неї спадкоємців не має; заповіту ОСОБА_5 не залишив; інших заяв про прийняття спадщини не зареєстровано; свідоцтва про право на спадщину не видавались; будь-якого майна, як спадкової маси, за матеріалами спадкової справи не встановлено.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.12.2010 року у справі №2-9364/10 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (співвласників квартири №63) постановлено про виселення ОСОБА_2 (позивачки) з квартири АДРЕСА_1; зазначене рішення набрало законної сили (а.с.185-186, 187-191 т.1).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи (посмертної) №21 від 18.11.2014 року ОСОБА_5 на момент складання довіреності та заяви про відмову від спадщини 19.07.2001 року виявляв психічний розлад у формі синдрому залежності від алкоголю, але за своїм психічним станом був здатний розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.137-146 т.2).

Згідно ч.1 ст.48 та ч.1 ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей; угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Згідно ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1, 3, 5 ст.203 цього Кодексу.

Позивачка ОСОБА_2 не заперечує про те, що за життя ОСОБА_5 не оспорював правочини, що є предметом спору у даній справі, з моменту їх вчинення і до дня смерті (2001 2010 роки).

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 у повному об»ємі підтриманих позивачкою вимог - заявлені без достатніх правових підстав та обґрунтування, є такими, що недоведені в судовому засіданні достатніми та належними доказами; показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_21, за встановлених обставин, не можуть бути покладені в основу рішення по даній справі, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 має бути відмовлено у повному обсязі.

Керуючись ст.15, 30, 60, 209-218 ЦПК України, на підставі ст.11-16, 328, 1218, 1261, 1267-1270, 1280, 1296-1301, 203, 215 ЦК України, ст.48, 55, 553 ЦК України в редакції 1963 року, ст.24 КпШС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3 особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсними: договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 30.05.2002 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Миколаївною, посвідченого державним нотаріусом 7-ої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_24 30.05.2002 року за реєстровим №1у-1235; доручення ОСОБА_5 на ім»я ОСОБА_3 від 19.07.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22 19.07.2001 року за реєстром №2329; про визнання недійсною відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини від 19.07.2001 року після смерті матері ОСОБА_23, яка померла 06.04.2001 року; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2002 року на ? частину квартири АДРЕСА_1, виданого на ім»я ОСОБА_3 державним нотаріусом 7-ої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_24 30.05.2002 року за реєстровим №1у-1233; та визнання права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер 06.09.2010 року відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: Парамонов М.Л.