Справа № 344/3460/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1655/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Вакарук В.М.,

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору поруки припиненим та визнання додаткових угод по договору поруки недійсними, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, інтереси якої представляє ОСОБА_4, в березні 2014 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ПАТ "Універсал Банк" про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 28 вересня 2007 року, визнання припиненим договору поруки від 28 вересня 2007 року та визнання недійсними додаткових угод № 1 від 22 квітня 2009 року, № 2 від 26 лютого 2010 року до договору поруки від 28 вересня 2007 року.

Ухвалою суду від 30 травня 2014 року позовну вимогу про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 28 вересня 2007 року за заявою позивача було залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору поруки припиненим та визнання додаткових угод по договору поруки недійсними відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неналежному дослідженні судом доказів по справі та невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суттєве порушення судом вимог закону. Зазначає, що суд дійшов до помилкового висновку, що позивач прийняла зобовязання відповідати перед банком за всіма зобовязаннями боржника без виключення, що свідчить про погодження поручителя на зміну процентної ставки в майбутньому, не врахував того, що право кредитора збільшувати процентну ставку не свідчить про згоду поручителя на її збільшення, так як у договорі поруки вказано на необхідність отримання такої згоди. Вказує, що п.2.1 спірного договору поруки чітко визначена необхідність узгодження з поручителем змін та доповнень до кредитного договору, внаслідок яких збільшується відповідальність останнього. Суд не застосував ч.1 ст.559, ст. 598 ЦК України, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права. Також судом безпідставно відмовлено у задоволенні позову в частині визнання недійсними додаткові угоди до договору поруки, оскільки на час їх укладення поруки були припиненими і відповідно підписання таких угод не свідчить про їх поновлення. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі та постановити на суддю окрему ухвалу, оскільки вважає що суддя грубо порушила вимоги чинного законодавства при постановленні даного рішення.

В засіданні апеляційної інстанції представник апелянтки ОСОБА_2 ОСОБА_4, ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5В вимоги скарги підтримали, представник ПАТ "Універсал Банк" ОСОБА_6вимоги скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що порука не була припиненою, оскільки позивачка взяла на себе зобовязання перед банком за невиконання позичальником умов Генерального договору та додаткової угоди в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть і виникнути в майбутньому, а пізніше підписала добровільно зміни до договору поруки, не оспоривши ці зміни до договору поруки під час слухання справи судом в 2011 році, який також досліджував договірні відносини з поручителем, подавши позов про припинення поруки тільки в 2014 році.

Однак, такий висновок суду є помилковим та суперечить зібраним по справі доказам.

Встановлено, що 28 вересня 2007 року між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та відповідачем ОСОБА_3 укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL232 (а.с.13-16 т.1).

Відповідно до п. 1.1, 1.2.1 Генерального договору Банк зобов'язується надавати позичальнику кредитні послуги у валютах вказаних в договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 655 000 доларів США, у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, а саме строком погашення до 01.09.2027р.

28 вересня 2007 року між відповідачем ПАТ "Універсал Банк" та відповідачем ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до генерального договору (а.с.21 т.1), в якій встановлено розмір відсотків за користування кредитом - 11,55 % річних (п.3.1).

22.04.2009р. між цими ж сторонами було укладено додаткову угоду №1 до Генерального договору (а.с.17-20 т.1), де визнано фактичну заборгованість, строкову заборгованість позичальника, а також в п.1.3.2.1 визначена процентна ставка: з 22.04.09р. по 31.03.2010р. - 3.05% річних, з 01.04.2010р. по 31.03.2015р. - 15.59% річних, з 01.04.2015р. - 13.5% річних.

Відповідно до п.1.3.2.2 угоди передбачено, що якщо ОСОБА_2 до 22.10.2009р. не оформить Договір іпотеки нерухомого майна в забезпечення кредитних зобов'язань, то з 22.04.2009 року застосовується процентна ставка - 13.5% річних. Також п.1.3.2.3 передбачено що в разі виникнення заборгованості позичальника в період з 01.05.2009 р. по 01.04.2010 р., то п.1.3.2.1 втрачає чинність і застосовуватиметься процентна ставка - 13.5% річних. При цьому п.1.3.2.4 та п.2.1 передбачав відповідальність за прострочення термінів сплати процентів, в т.ч. можливість застосування з 01.05.2010р. 27% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним договором та додатковою угодою до нього, 28 вересня 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ "Універсал Банк" було укладено договір поруки (а.с.24-25 т.1).

Поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов Генерального договору та додаткової угоди від 28.09.2007р., в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (п.1.1), поручитель погодився з розміром процентної ставки - 11.5% за користування кредитом без порушення термінів сплати платежів та інших умов договору.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки, кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

22.04.2009 року та 26.02.2010 року між поручителем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ "Універсал Банк" було укладено додаткові угоди № 1 та відповідно № 2 до договору поруки від 28 вересня 2007 року (а.с.26-27, 28 т.1).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідними змінами від 22.04.2009р. до договору поруки обумовлено: фактичну заборгованість, строкову заборгованість позичальника, а також в п.1.2.3.2 визначена процентна ставка: з 22.04.09р. по 31.03.2010р. - 3.05% річних, з 01.04.2010р. по 31.03.2015р. - 15.59% річних, з 01.04.2015р. - 13.5% річних. Також п.1.2.3.2.2 передбачено що в разі виникнення заборгованості позичальника в період з 01.05.2009р. по 01.04.2010 р., то п.1.2.3.2.1 втрачає чинність і застосовуватиметься процентна ставка - 13.5% річних. При цьому п.1.2.3.3.2 та п.2.1 передбачав відповідальність за прострочення термінів сплати процентів, в т.ч. можливість застосування з 01.05.2010р. - 27% річних.

Отже, як встановлено судом, додатковою угодою №1 до Генерального договору від 22.04.2009р. п.2.1 застосування процентної ставки з 26.08.2008р. по 21.04.2009р. в розмірі 13.5% було без згоди поручителя, які нараховувались до укладення з поручителем додаткової угоди 22.04.2009 р.

Таким чином Банк визнав, що з 26 серпня 2008 року було піднято відсоткову ставку з 11,5 % річних до 13,5 % річних без згоди на це поручителя, а додатковою угодою № 1 вже від 22 квітня 2009 року цей факт було оформлено письмовим договором між банком і поручителем, хоча як зазначалось вище поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов Генерального договору та додаткової угоди від 28.09.2007р., в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (п.1.1 договору поруки).

Проте, за положеннями п.2.1 договору поруки вбачається, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.Згода поручителя на збільшення обсяну його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки.

Відповідно до вимог ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивач прийняв на себе зобовязання відповідати перед банком за всіма зобовязаннями боржника без виключення, що свідчить про погодження поручителя на зміну процентної ставки в майбутньому

Оскільки зміна процентних ставок по кредитних договорах відбулась без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності останнього, то порука припинилася 26 серпня 2008 року відповідно до положень ч.1 ст.559,5 ст.559 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена у Постанові ВСУ від 05.06.2013 року у справі № 6-43-цс13, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень та для всіх судів України.

Таким чином, припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати.

Встановлено, що на момент укладення додаткових угод від 22.04.2009 року та 26.02.2010 року /відповідно через 8 та 18 місяців/ з моменту збільшення відсоткової ставки зобовязання по договору поруки від 28.09.2007 року було припиненим, а отже даний правочин не міг бути ні зміненим, ні припиненим повторно та в силу положень ст.203 ЦК України не був спрямований на реальне настання правових наслідків та змінювати зобовязання, яке є припиненим.

З цих підстав слід визнати припиненим договір поруки № ВL 232-111 від 28.09.2007 року, укладений між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та ОСОБА_2 та відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України визнати недійсними додаткову угоду № 1 від 22.04.2009 року та додаткову угоду № 2 від 26.02.2010 року до договору поруки № ВL 232-111 від 28.09.2007 року,укладені між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та ОСОБА_2.

Не заслуговують на увагу посилання представника відповідача ПАТ «Універсал Банк» про те, що при розгляді справи та постановлення рішення апеляційним судом 06.03.2012 року про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя досліджувалися правовідносини між сторонами щодо припинення поруки, а також подача ним заяви про застосування позовної давності.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Встановлено, що при вирішення вищезазначеної справи /провадження № 22ц/0990/303/2012/, апеляційним судом не досліджувалися факти та правовідносини щодо припинення поруки, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду ні суду першої, ні апеляційної інстанції, а предявлення цього позову поручителем не є оспоренням фактів та правовідносин, установлених преюдиційним рішенням суду в силу вищезазначень положень ЦПК України, що підтверджується зібраними по справі доказами: рішенням апеляційного суду від 06.03.2012 року, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 21.09..2012 року, технічним записом судового процесу у справі апеляційного суду /т.1 а.с.48-54,т.2 а.с.86/.

Крім того, відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної в постанові від 16.10.2013 року /у справі № 6-107цс13/ наявність рішення суду про стягнення з поручителя заборгованості не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.16 ЦК України

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлено, що 11.03. 2011 року ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до позивачки, як поручителя, про стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою відмови в задоволенні позову; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони спору.

Правова природа поруки є такою, що остання є припиненою в силу закону в разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (в момент саме зміни зобов'язання), й не потребує визнання припинення рішенням суду, хоча спосіб захисту цивільного права шляхом визнання поруки припиненою є допустимим, на чому наголошує судова практика Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України.

Виходячи з змісту позовної вимоги - про визнання договору поруки припиненим з 26 серпня 2008 року, й як наслідок визнання недійсними додаткових угод до договору поруки, в даному випадку правило про застосування наслідків спливу строку позовної давності не може бути застосоване судом за клопотанням відповідача ПАТ «Універсал Банк», оскільки за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.559 ЦК України, порука припиняється автоматично, в момент зміни зобов'язання в сторону збільшення без згоди поручителя, й рішенням суду лише підлягає до підтвердження сам факт припинення поруки.

Встановлено, що ПАТ «Універсал Банк» подав 11 березня 2011 року до суду позовну заяву від 10.03.2011 року, ухвалою від 12 березня 2011 року про відкриття провадження у справі №2-535/11р. та матеріали позовної заяви були направлені судом на адресу позивачки супровідним листом від 13.03.2011 року за №2-535/11 р., а позивачка 11 березня 2014 року звернулася з позовом про визнання поруки припиненою та визнання недійсними додаткових угод до договору поруки, тобто ще до спливу трьох річного строку.

За наведених обставин, враховуючи вищезазначені факти, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Що ж стосується вимог апеляційної скарги про винесення окремої ухвали на суддю,то відповідно до вимог ст.320 ЦПК України апеляційний суд у випадках і в порядку, встановлених статтею 211 цього Кодексу, а також в деяких інших випадках може постановити окрему ухвалу, в якій зазначити про порушення норм права і помилки, допущені судом першої інстанції, якщи вони навіть і не є підставою для скасування рішення чи ухвали суду першої інстанції. Однак, колегією суддів не встановлено правових підстав для постановлення окремої ухвали щодо судді, а зміна чи скасування рішення суду, відповідно до вимог чинного законодавства, не є для цього правовою підставою.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313-314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скарги представника ОСОБА_2 задовольнити, рішення Івано-Франківського міського суду від 02 червня 2015 року скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору поруки припиненим та визнання додаткових угод по договору поруки недійсними задовольнити.

Визнати припиненим договір поруки № ВL 232-111 від 28.09.2007 року, укладений між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та ОСОБА_2 та визнати недійсними додаткову угоду № 1 від 22.04.2009 року та додаткову угоду № 2 від 26.02.2010 року до договору поруки № ВL 232-111 від 28.09.2007 року,укладені між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та ОСОБА_2.

Стягнути з ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк"), місцезнаходження якого: 04114, м.Київ, вул.Автозаводська,54/19, на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 720 грн.80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: В.М. Вакарук

ОСОБА_7

ОСОБА_8