у х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І., Мостової Г.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання земельних ділянок предметом іпотеки, за касаційними скаргами ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 28 вересня 2007 року ОСОБА_7 отримав кредитні кошти у розмірі 1 900 000,00 грн.; відповідно до кредитного договору від 24 листопада 2009 року - отримав кредитні кошти у розмірі 745 706,00 грн. На забезпечення виконання кредитних договорів банк 28 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки, предметом якого є цілісний майновий комплекс, розташований по АДРЕСА_1 у м. Рівному. Посилаючись на те, що іпотекодавець передав в іпотеку майнові права на земельну ділянку, на якій розташований зазначений майновий комплекс, і сторони в договорі узгодили, що іпотекодавець оформить своє право власності на земельну ділянку та зареєструє на неї обтяження як на предмет іпотеки, проте відповідач порушив свої зобов'язання і двічі без згоди іпотекодержателя здійснив її поділ на земельні ділянки меншої площі, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 у м. Рівному, предметом іпотеки.

Справа розглядалася судами неодноразово. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Визнано предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 28 вересня 2007 року земельні ділянки: площею 0,3115 га, державний акт серії ЯЛ 94612 від 02 листопада 2010 року; площею 0,0687 га, державний акт № 1165 від 29 липня 2013 року; площею 0,0346 га, державний акт серії ЯМ 301813 від 17 жовтня 2012 року; площею 0,1840 га, державний акт серії ЯМ 301814 від 17 жовтня 2012 року; площею 0,4571 га, державний акт серії ЯМ 301815 від 17 жовтня 2012 року; площею 0,1231 га, державний акт серії ЯМ 301816 від 17 жовтня 2012 року; площею 0,1130 га, державний акт серії ЯМ 301817 від 17 жовтня 2012 року; площею 0,1657 га, державний акт серії ЯМ 301818 від 17 жовтня 2012 року; площею 0,0240 га, державний акт серії ЯЛ 794613 від 02 листопада 2010 року; площею 0,0683 га, державний акт серії ЯЛ 794616 від 02 листопада 2010 року.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 05 лютого 2014 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 лютого 2014 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_11 відхилено, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2013 року залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_11 та ОСОБА_10 просять скасувати ухвалені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що майнові права на земельну ділянку, на якій розташований переданий в іпотеку майновий комплекс, також були передані в іпотеку банку. Оформивши 17 квітня 2008 року державний акт про право власності на земельну ділянку, загальною площею 1,55 га, та не отримавши дозвіл і не повідомивши про це банк, іпотекодержателя, ОСОБА_7 поділив цю земельну ділянку на менші за розміром земельні ділянки, частину яких без дозволу банка як іпотекодержателя відчужив. Суд послався на те, що поділ та відчуження земельних ділянок відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» не призвело до припинення іпотеки, а тому згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Однак, колегія суддів не може погодитися повністю з такими висновками.

Судами встановлено, що 28 вересня 2007 року та 24 листопада 2009 року ОСОБА_7 уклав із ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитні договори, відповідно до умов яких отримав кредитні кошти на загальну суму 2 645 706 грн.

На забезпечення виконання кредитних договорів банк 28 вересня 2007 року уклав із ним договір іпотеки, згідно якого передав в іпотеку банку цілісний майновий комплекс, розташований по АДРЕСА_1 у м. Рівному.

Пред'являючи позов, банк посилався на те, що іпотекодавець передав в іпотеку, крім цілісного майнового комплексу, й майнові права на земельну ділянку, на якій розташований зазначений майновий комплекс, і сторони в договорі узгодили, що іпотекодавець оформить своє право власності на земельну ділянку, передасть державний акт банку, а банк зареєструє на земельну ділянку обтяження як на предмет іпотеки.

Судами також встановлено, що ОСОБА_7 17 квітня 2008 року отримавши державний акт на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 1,55 га, на якій розташований переданий в іпотеку банку майновий комплекс, поділив цю земельну ділянку на менші за розміром земельні ділянки, та отримав нові державні акти. Частину вказаних земельних ділянок відчужив ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про іпотеку", якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

Пунктом 1.2 договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є цілісний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: м. Рівне, АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці розміром 15 500 кв. м, цільове призначення земельної ділянки - для реконструкції і добудови викупленого виробничо-торгівельного комплексу у складі: офісних приміщень з магазинами промислових, продовольчих товарів та кафе з добудовою дорого-розважального комплексу, торгово-виставкового салону, гаражів з адміністративно-побутовими приміщеннями та майстернями, торгово-складських приміщень, цеху по виробництву металоконструкцій з добудовою та стоянок машин.

Однак апеляційний суд, ухвалюючи рішення, вказаних вимог закону та обставин справи не врахував, не звернув уваги чи можливий захист порушеного права у спосіб, визначений позивачем, а саме, визнання земельних ділянок предметом іпотеки, оскільки предметом іпотеки був цілісний майновий комплекс, а земельна ділянка предметом іпотеки не була. При цьому, перехід до іпотекодержавтеля права на земельні ділянки може відбуватися в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідно до положень ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» будівля підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судом з`ясовувались неналежним чином, чим порушено норми процесуального права ( ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України) і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник