АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6775/2015 Головуючий у першій інстанції - Притула Н.Г.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Крижанівської Г.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Ходюк О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій неправомірними та визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання дій неправомірними та визнання договору недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 26.09.2006 між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений кредитний договір №39-06-Ил/02 за умовами якого позивачу було відкрито кредитну лінію на суму 300 000,00 доларів США.

Як зазначала позивач зазначений договір є недійсним на тій підставі, що в порушення діючого законодавства кредит надавався в доларах США, а банк не мав індивідуальної ліцензії НБУ; кошти надавались з рахунку який не відкритий для валюти (поточний рахунок позичальнику не відкривався то відповідно документ - заява на видачу готівки видана на ім'я позичальника є фальшивим доказом отримання валюти готівкою так як позивач не отримувала зазначені кошти).

Вказувала, що мова йде не про незаконність надання банками кредитів в іноземній валюті резидентам України взагалі, а про незаконність надання таких кредитів саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України.

Банк не виконав покладені на нього діючим законодавством - ст. 1056 ЦК України зобов'язання в частині контролю за цільовим використанням кредитних коштів.

У зв'язку з викладеним позивач просила визнати протиправними дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати кредитний договір №39-06-Ил/02 від 26.09.2006, укладений між сторонами недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не прийнято до уваги доводи позивача, не надано їм належної оцінки.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог та відсутності передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору.

Вказані висновки суду є законними і обґрунтованими, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 26.09.2006 між Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 (згідно із свідоцтвом про зміну імені від 02.07.2014, ОСОБА_4 змінила прізвище на «ОСОБА_4») був укладений Договір про відкриття кредитної лінії №39-06-Ил/02. За умовами даного договору, Банк відкрив Позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 70 000,00 доларів США з оплатою 15% річних, строком користування до 25.09.2021 (п.2.1, 3.2 Договору).

За умовами п. 3.1 Договору, видача кредитних ресурсів у рамках відновлювальної кредитної лінії проводиться на підставі письмових заяв Позичальника, за погодженням з Банком.

Умовами договору не передбачено надання кредиту шляхом списання з відповідного рахунку.

Додатковою Угодою №1 від 25.06.2007 до Кредитного договору №39-06-Ил/02 від 26.09.2006, було викладено в новій редакції п. 2.1 Договору за яким розмір кредитної лінії склав 300 000,00 доларів США.

З копій заяв на видачу готівки вбачається, що позивач отримала кошти в розмірі 300 000,00 доларів США.

На виконання умов кредитного договору відповідачем були надані кошти в іноземній валюті.

Згідно із ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати банківські (операції з розміщення залучених коштів (у національній валюті або іноземній валюті) від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на момент укладення кредитного договору мав необхідні банківські ліцензії та дозволи на проведення операцій із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом першої інстанції встановлено і це знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що кредитний договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валютна може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або в іноземній валюті чи їх еквівалент. Норми статей 47 та 49 даного визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогоднішній день законодавець не визначив межі термінів і сум надання кредитів в іноземній валюті.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Таким чином, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, договір укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, а отже має обов'язкову силу для сторін.

Крім того, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги посилання позивача на ту обставину, що не відкривався відповідний поточний рахунок для перерахування кредитних коштів, так як зазначена обставина не впливає на дійсність правочину.

Частина 3 статті 1056 ЦК України визначає, що у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов'язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором.

Умовами договору не передбачено призначення надання кредиту, як і не встановлено відповідальність позичальника за нецільове використання кредиту, тому відповідно і не передбачено обов'язку банку щодо контролю за цільовим використанням коштів.

Отже, встановивши вищевказані фактичні обставини справи та проаналізувавши означені норми чинного законодавства, які регулюють виниклі правовідносини, суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано дійшов висновку, що укладення між сторонами кредитного договору відбулось з дотриманням вимог закону і прав позивача порушено не було. Є обґрунтованим висновок суду про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, зазначених у позові щодо необізнаності позивача з умовами укладеного договору.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги, з вищенаведених підстав, не ґрунтуються на вимогах закону. При цьому, слід зазначити, що доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді