РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., при секретарі Косатій М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Преміум Інжиніринг", третя особа - директор ТОВ „Преміум Інжиніринг" про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, зобов"язання повернути трудову книжку, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Преміум Інжиніринг", третя особа - директор ТОВ „Преміум Інжиніринг" про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, зобов"язання повернути трудову книжку, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, зазначивши в позові, що з 26 жовтня 2010 року вона працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. 06-07 жовтня директор Товариства з обмеженою відповідальністю „Преміум Інжиніринг" вимагав від неї подати заяву про звільнення за власним бажанням, мотивуючи тим, що за час її відпустки він запропонував посаду головного бухгалтера іншій особі. Вона відмовилась виконати вимогу директора, після чого 07.10.2014 року отримала наказ про надання нею пояснень щодо неналежного виконання нею службових обов"язків та наказ про внесення догани до особової справи. 08.10.2014 р. на початку робочого дня директор у примусовому порядку вилучив у неї ключі від сейфу, кабінету, вніс зміни до системи ідентифікації, внаслідок чого вона втратила можливість потрапити до офісу ТОВ „Преміум Інжиніринг, Про неможливість виконання нею службових обов"язків вона 08.10.2014 року повідомила у письмовій формі директора, на що в той же день отримала другий наказ про винесення догани з внесенням в трудову книжку, та наказ про звільнення за систематичне невиконання нею трудових обов"язків. Після того, як відповідач відсторонив її від виконання службових обов"язків їй поштою почали надходили листи від відповідача, з проханням надання пояснень щодо причин відсутності її на роботі та повідомлення про право відповідача звільнити її за прогули. 28.10.2014 року вона отримала поштою наказ про її звільнення згідно п.4 ст.40 КЗПП України та пропозицію отримати трудову книжку. Незаконне звільнення призвело її до сильних душевних страждань, нервових зривів, психологічної травми, погіршення стану її здоров"я. З урахуванням уточнень позовних вимог позивач в останній редакції заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визнати її звільнення незаконним, скасувати накази №№ 56-П/14 від 09.10.2014 р., та № 62-П/14 від 22.10.2014 р. про її звільнення; зобов"язати відповідача звільнити її на підставі п.5 ст.41 КЗпП України, з формулюванням про звільнення у зв"язку з припиненням повноважень посадової особи та зазначенням дати звільнення день прийняття рішення судом; зобов"язати відповідача повернути трудову книжку; стягнути вихідну допомогу у розмірі 12-місячного заробітку, а саме 59 709,15 грн.; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 19 288,15 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 651,80 грн, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 897 270 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у ньому.

Представник відповідача позов не визнав, заперечивши проти нього та пояснивши, що позивачка спочатку була притягнута до дисциплінарної відповідальності з винесенням доган та керівництвом було прийнято рішення про її звільнення та усно про це повідомлено позивача 08.10.2014 року. Починаючи з 09 жовтня 2014 року вона не з"являлась на роботу, про що були складені акти та позивач була звільнена за прогули. Наказ про звільнення її за систематичне невиконання нею трудових обов"язків за ст.40 п.3 КЗпП України керівництвом не виносився, а був лише розроблений проект наказу, який не був введений в дію. Позивачу поштою направлялись повідомлення про її звільнення та про отримання нею трудової книжки. Однак трудову книжку отримувати позивач не бажає та не надає згоди на відправлення її поштою. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди є недоведеними, її розмір доказами не підтверджений. Вважає звільнення позивача законним, внаслідок чого позовні вимоги просить залишити без задоволення.

Третя особа - директор ТОВ „Преміум Інжиніринг" ОСОБА_2 вважає, що позивач звільнена за прогули на законних підставах, порушень з боку керівництва підприємства при звільненні позивача не було, підстав для задоволення позовних вимог немає.

Заслухавши пояснення сторін по справі, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала в ТОВ „Преміум Інжиніринг" головним бухгалтером з 25.10.2010 р. по 22.10.2014 р. ( копія трудової книжки).

Наказом директора ТОВ „Преміум Інжиніринг" № 62-П/14 від 22.10.2014 р. звільнена з посади головного бухгалтера згідно п.4 ст.40 КЗпП України (у зв"язку з прогулами без поважних причин) (а/с 25).

Підставами для звільнення були акти про відсутність на роботі, складені представниками відповідача, а саме акт № 140 від 09.10.2014 р., акт № 141 від 10.10.2014 р., акт № 145 від 13.10.2014 р., акт № 146 від 14.10.2014 р.

Однак, як пояснювала позивачка у судовому засіданні, 08 жовтня 2014 року о 09.30 год. директор ТОВ „Преміум Інжиніринг" ОСОБА_2 вилучив у неї ключі від сейфу з печатками та штампами підприємства, ключі від вхідних дверей офісу та її робочого кабінету, що позбавило її можливості працювати та виконувати посадові обов"язки головного бухгалтера підприємства з 09.10.2014 р. Ці обставини позивач підтвердила письмовою заявою від 08.10.2014 р. (а/с 8) до директора ТОВ „Преміум Інжиніринг" ОСОБА_2 з приводу неможливості виконання нею посадових обов"язків.

Ці обставини відповідачем не спростовані, не надано ним переконливих доказів на спростування доводів, на які посилалася позивач, як на підставу заявлених цивільно-правових вимог.

Обов»язок доведення законності звільнення та дотримання встановленої процедури звільнення покладається на роботодавця.

Крім того, наданий позивачкою наказ директора ТОВ „Преміум Інжиніринг"№ 56-П/14 від 09.10.2014 р. про її звільнення з 09.10.2014 року за систематичне невиконання без поважних причин обов"язків, покладених на неї трудовим договором за п.3 ст.40 КЗпП України, який був вручений їй, зі слів представника відповідача, як проект, та такий, який не введений в дію, свідчить про намагання роботодавця звільнити працівника з будь-яких підстав.

Із дослідженого судом журналу реєстрації наказів ТОВ „Преміум Інжиніринг" (а/с 145-149) наказ за № 56-П/14 від 09.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст.40 КЗпП України не значиться, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог щодо визнання незаконним неіснуючого наказу.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставою для застосування п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин і враховує докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п. 4 статті 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведені підстави звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому наказ директора ТОВ „Преміум Інжиніринг" № 62-П/14 від 22.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним.

А отже, звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням КЗпП України, тому є всі підстави для визнання незаконним такого звільнення

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як пояснила у судовому засіданні позивач, вона не бажає поновитися на роботі із-за неприязнених стосунків з керівництвом, та використовує свої процесуальні права на свій розсуд, заявляючи позовні вимоги у такому форматі.

Позивач просить суд зобов"язати відповідача звільнити її на підставі п.5 ст.41 КЗпП України, з формулюванням причини звільнення „у зв"язку з припиненням повноважень посадової особи" та зазначенням дати звільнення - день прийняття рішення судом.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

За змістом вказаної статті КЗпП України, зміна формулювання причини звільнення працівника можлива за рішенням суду у разі, коли така зміна не тягне за собою поновлення працівника на роботі, тобто не пов»язана із незаконністю самого звільнення, а стосується неправильного формулювання роботодавцем його причини.

Суд вважає, що позивачу слід відмовити в задоволенні її позовних вимог про зобов»язання відповідача змінити формулювання причин та дати звільнення, оскільки ст.41 КЗпП України передбачає як додаткові підстави розірвання трудового договору за ініціативою власника з окремими категоріями працівників при визначених умовах, що не відноситься до характеру трудових відносин між сторонами. Оскільки змінивши формулювання причини звільнення, суд за власною ініціативою змінив би правову підставу звільнення, хоча зміна формулювання причини звільнення допускається у тому випадку, коли формулювання є неправильним або не відповідає чинному законодавству.

Позовні вимоги щодо зобов"язання повернути трудову книжку, заповнену згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 в строгій відповідності з рішенням суду щодо формулювання причин та дати звільнення, не підлягають задоволенню, оскільки судом визнано незаконним звільнення позивачки, трудові відносини у такому випадку є продовженими, їх розірвання повинно відповідати фактичним обставинам та вимогам трудового законодавства.

Згідно з п. 4.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки», якщо працівник відсутній на роботі у день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника.

Як свідчать матеріали справи, відповідач своєчасно повідомляв позивача про отримання нею трудової книжки, про це свідчать письмові звернення відповідача з пропозицією отримати трудову книжку або надати згоду на відправлення її поштою від 22.10.2014 р.(а/с 23-24), що не спростовано позивачкою.

Позивач просить також стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 12-ти місячного середнього відповідно до ст.44 КЗпП України відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку, а сааме у розмірі 59 709,15 грн.

Згідно зі ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернатив ну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Суд вважає, що позивачу необхідно відмовити в задоволенні її позову в частині зобов»язання відповідача провести розрахунки з нею відповідно до ст.44 КЗпП України відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку, бо вказана вимога необґрунтована позивачем, оскільки судом позивачу відмовлено у задоволенні її позову в частині зобов»язання відповідача змінити формулювання причин та дати звільнення, вказана позовна вимога є похідною від вищевказаних вимог про зміну формулювання причин та дати звільнення позивача, крім того виплата вихідної допомоги передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених вище.

Оскільки суд визнав незаконним звільнення позивача, та позивач не просить поновити її на роботі, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням компенсації за невикористану відпустку не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не кореспондуються з вимогами трудового законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин, прийшовши до висновку про наявність підстав про визнання незаконним звільнення, при відсутності позовних вимог про поновлення позивача на роботі, суд не має законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Беручи до уваги вимушені зміни у житті позивача, які потребували додаткових зусиль для його організації, встановлені конкретні фактичні обставини, з урахуванням середньої заробітної плати позивача під час роботи у відповідача та при дотриманні засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку щодо необхідності часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме у розмірі 10 000 грн.

Позивач також просить суд у разі виявлення у діях посадової особи - директора ТОВ „Преміум Інжиніринг" ОСОБА_2 ознак складу кримінального злочину направити матеріали до правоохоронних органів для притягнення його до кримінальної відповідальності.

Суд при розгляді цивільної справи керується вимогами Цивільного Процесуального Кодексу України, визначати наявність у діях особи складу кримінального правопорушення є завданням кримінального судочинства, та при цьому повинна бути застосована належна правова процедура, яка передбачена Кримінальним процесуальним Кодексом України.

У відповідності до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Преміум Інжиніринг", третя особа - директор ТОВ „Преміум Інжиніринг" про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, зобов"язання повернути трудову книжку, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ „Преміум Інжиніринг" № 62-П/14 від 22.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Стягнути з ТОВ „Преміум Інжиніринг" на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) грн.

В задоволенні інших позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з ТОВ „Преміум Інжиніринг" у дохід держави судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Рибалко Н.І.