Справа № 570/6029/14-ц
Номер провадження 2/570/344/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

згідно вимог позовної заяви позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку 20 по вул.Млинівській в с.Верхівськ Рівненського району Рівненської області, судові витрати покласти на відповідача.

В аргументацію своєї вимоги покликається на те, що апеляційним судом Рівненської області встановлено, що відповідач з червня 2012 року по травень 2014 року не проживає у вказаному будинку, що є підставою для задоволення позову.

Позивач в судове засідання не з"явився, хоча про місце, дату та час його проведення повідомлявся заздалегідь та належним чином у передбаченому ЦПК України порядку, про причини неявки суд не повідомив, його інтереси представляє його представник, тому суд вважає, що його права не порушені, жодна із сторін не наполягає на особистій участі даної особи у судовому засіданні. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у його відсутність, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати його особисті пояснення з приводу спору.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні, покликаючись на порушення права власності позивача, просить визнати бувшу невістку позивача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у вказаному будинку, оскільки його власником їй не чинилися у цьому будь-які перешкоди.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнає, під час судового слідства повідомила, що результат розгляду спору покладає на розсуд суду, єдине її бажання, щоб діти залишилися зареєстровані у вказаному житлі.

По суті спору показала, що в червні 2012 року після смерті з чоловіком він привіз її речі до кафе, де вона святкувала випускний сина, і з цього часу вона з дітьми у вказаний будинок не поверталася, а до серпня 2012 року проживала у будинку сестри в цьому ж селі. У серпні вони з чоловіком примирилися і стали проживати всі разом з дітьми у орендованій квартирі в м.Рівному до листопада 2012 року, коли після чергової сварки чоловік залишив їх місце тимчасового проживання і перейшов проживати до батьків, а вона з дітьми продовжує у ній проживати.

Бувший свекор позивач по справі її з будинку не виганяв, жити у ньому не перешкоджав, але постійні сварки з чоловіком привели спочатку до окремого проживання, а згодом і до розлучення. Такі ж неприязні внутрішньосімейні відносини були у свекра і з сином-її бувшим чоловіком.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, розглянувши справу в межах представлених доказів, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом, не заперечується сторонами та підтверджується дослідженими доказами, а саме свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29 січня 2008 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що по вул.Млинівській 20 в с.Верхівськ Рівненського району Рівненської області, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно відповіді з адресного бюро, довідки з місця реєстрації відповідач зареєстрована за вказаною адресою з 01 березня 2008 року.

Факт непроживання у вказаному будинку відповідача з дітьми з червня 2012 року сторонами не оспорюється, оскільки вони з листопада 2012 року проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, діти навчаються у навчальних закладах міста. Дані обставини підтверджені актами про проживання, актами про непроживання, довідками про навчання дітей.

Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб.

Норми ст.ст.15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ст.405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві власності, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Грунтуються на матеріалах справи доводи позивача про те, що відповідач добровільно переїхала проживати в орендовану квартиру, забравши при цьому всі свої речі з будинку бувшого свекра. Протягом всього часу відповідач жодним чином не допомагає власнику утримувати в належному стані житлове приміщення, всі витрати по догляду за будинком несе позивач.

Судом з'ясовано, що відповідач більше року не проживає за вказаною адресою, однак в добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.

Судом не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи те, що позивач є єдиним власником будинковолодіння, в якому відповідач залишається зареєстрованою й на час розгляду справи, чим порушує право власності позивача, тому позовна вимога про визнання її такою, що втратила право користування житлом ґрунтується на вимогах закону і підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, дане питання не було предметом судового розгляду, тому в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.11 ЦПК України, вказані витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі наведеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

задоволити цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку 20 по вул.Млиніській в с.Верхівськ Рівненського району Рівненської області.

Вступна та резолютивна частина рішення проголошена в присутності сторін 09 червня 2015 року. Повний текст виготовлено 09 червня 2015 року.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області в 10-денний строк з дня у зв"язку із застосуванням судом ст.209 ЦПК України отримання копії рішення.

Суддя Кушнір Н.В.