печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7689/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Сторожук Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ""Лізингова компанія ""АВТОФІНАНС"""" про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 010079 від 10 червня 2014 року та стягнення збитків,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогами до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» і просить постановити рішення яким визнати правочин - Договір №010079 фінансового лізингу підписаний позивачем та відповідачем 10.06.2014 р. недійсним, застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме: прийняти рішення яким стягнути з відповідача на користь позивача 20000 (двадцять тисяч) гривень які позивач сплатив відповідачу в рахунок договору №010079 фінансового лізингу від 10.06.2014 р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після підписання правочину виявилось , що відповідач застосовує нечесну підприємницьку практику; договір позивачем підписано та кошти внесено під впливом обману (омани) значно обмежує права позивача у розумінні законодавства про захист прав споживачів; зміст правочину значно суперечить нормам Цивільного Кодексу та Закону України „Про фінансовий лізинг". Вказане свідчить про недійсність договору та необхідність застосування наслідків недійсності правочину.

Під час судового розгляду представник позивача ОСОБА_2 підтримав вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача Міщенко А.Л. вимоги не визнав, подав письмові заперечення, та просив відмовити у задоволенні вимог, посилаючись на те, що договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому представник звертав увагу суду на тому, що позивач знайомився з договору, та погодився на запропоновані у ньому положення.

Суд вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Міщенко А.Р., вивчивши письмові докази надані сторонами, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 10 червня 2014 р. між ОСОБА_1 та TOB „Лізингова компанія „Автофінанс" було підписано Договір №010079 фінансового лізингу (надалі за текстом - Договір). Згідно п.1.1. Договору Предметом Лізингу по даному договору є автомобіль Hundai Tucson 2.0 AT. Згідно пункту 1.3. договору Лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивач) на строк та на умовах передбачених цим договором. 10.06.14 р. позивач сплатив відповідачу згідно договору 20000 грн.

Згідно Додатку №1 до договору вартість предмета лізингу становить 189900 грн. Із письмової відповіді офіційного представника „Хюндай Мотор Україна" в Рівненській області (TOB „Богдан-Авто Рівне") вбачається, що автомобілів Hundai Tucson 2.0 AT не було в наявності.

У відповідності до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" забороняється нечесна підприємницька практика. Зокрема в п.1 ч.3 ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів" вказується що забороняється як таке, що вводить в оману пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції.

Крім того, нечесною підприємницькою практикою, що вводить в оману згідно п.3 ч.І. ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" вважається відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку. Товар за який уже фактично частково сплатив споживач 20000 (двадцять тисяч) гривень не був пред'явлений для огляду ні в день підписання документів та сплати коштів (10.06.14 р.) ні згодом.

Крім того , відповідач зазначив у договорі пункт 1.6., який повністю перекладає на лізингоодержувача всі ризики по збільшенню ціни предмета лізингу. При цьому оцінюючи вартість предмету лізингу відповідач не зазначив конкретних юридичних осіб, у яких вказаний товар ним буде придбаний та за якою вартістю.

Отже посилання позивача на те, що відповідач ввів в оману споживача стосовно: - наявності предмета лізингу взагалі на території України; - ціни предмета лізингу, повністю знайшло своє підтвердження під час судового розгляду.

Зокрема під час судового розгляду представник відповідача не довів те, що транспортний засіб Hyundai Tucson 2.0 AT був /або є в наявності у партнерських автосалонів з якими відповідач підтримує ділові зв'язки, або яким іншим чином відповідач здійснює свою підприємницьку діяльність та виконує свої зобов'язання викладені у договорі щодо надання предмету лізингу.

У відповідності до ч.6 ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Так згаданий вже п.1.6. договору підпадає під визначення несправедливих умов договору, а саме п.13 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" де вказується, що несправедливим є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю/виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни.

Окрім цього, в пункті 3.3.1. міститься умова про те, що лізингодавець в будь-який момент має право вимагати додаткового забезпечення виконання зобов'язання порукою з боку юридичної чи фізичної особи. При цьому не вказується жодних умов/передумов для виникнення такого наслідку, що явно свідчить про дискримінаційний, щодо споживача, характер договору. Аналогічно дискримінаційні умови містять і в п.3.3.2. договору де лізингодавць наділяється правом вимоги додаткових гарантій від споживача у випадку якщо його платоспроможність погіршиться. Це свідчить про те, що умови договору є несправедливими оскільки згідно п.3 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця являється несправедливим.

В п.1.4. договору лізингодавець взагалі знімає з себе будь-яку відповідальність щодо якості, комплектності справності, заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей предмета лізингу. Відповідальним за все встановлюється „продавець". Але в ст. 808 Цивільного кодексу (Глава 58 параграф 6 „Лізинг") вказується, що якщо вибір продавця предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність. В конкретно даному випадку позивач не тільки не обирав предмет лізингу, але й не міг його обрати, оскільки відповідач не надав належну інформацію щодо цього товару.

В п.3.3.7. договору відповідач наділив себе правом в односторонньому порядку розірвати договір, при чому „...лізингодавець (відповідач) не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача (позивача) про розірвання даного договору.". Аналогічним правом позивач в договорі не наділений. Це відповідає визначенню несправедливої умови в договорі із споживачем згідно п.6 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів".

В п.8.3. договору Лізингодавець (відповідач) визначено право вимагати зміни розміру Лізингових платежів у випадку „виникнення податкових та прирівняних до них платежів" а на споживача покладений обов'язок прийняти такі зміни. Тобто фактично, за умови не чітко визначених змін у податковому законодавстві відповідач має право збільшувати одну із істотних умов договору - його ціну, в односторонньому безапеляційному порядку, без будь-яких попереджень, без права (при не згоді на нові умови) розірвати договір і повернення уже сплачених коштів. Це відповідає визначенню несправедливої умови в договорі із споживачем згідно п.13 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів".

Аналогічно пункту 8.3. в пункті 8.13. договору відповідач визначив право збільшувати лізингові платежі (ціну - істотну умову договору) в односторонньому порядку, в залежності від змін законодавства, податків та такого іншого без жодної згадки про права споживача у такому разі, що також відповідає визначенню несправедливої умови в договорі із споживачем згідно п.13 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів".

П.10.11 договору вказано дискримінаційні положення згідно яких споживач у випадку власної ініціативи по розірванню договору не отримує взагалі нічого із багато численних „комісій" згідно даного договору, а також повинен сплатити штраф у розмірі 30% від авансових платежів. Аналогічних чи схожих умов в договорі щодо відповідача не наведено. Це відповідає визначенню несправедливої умови в договорі із споживачем згідно п.4 та п.7 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів".

Отже, як видно із вищевказаного, в Договорі №010079 фінансового лізингу від 10.06.2014 p., всупереч принципу добросовісності, наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Умови пунктів договору 1.4., 1.6., 3.3.1., 3.3.2., 3.3.7., 8.3., 8.13., 10.11. містять несправедливі положення, застосування яких в договорах із споживачем заборонено нормами Закону України „Про захист прав споживачів". Ці договірні положення підпадають під визначення несправедливих умов згідно п.З, 4, 6, 7. 13 частини 3 статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів", а також суперечать нормам ст. 808 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.5 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, то воно може бути визнано недійсним.

Також слід зазначити про те, що згідно ч.І ст.3 Закону України „Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Аналогічна норма міститься і в ст. 807 Цивільного кодексу України (Глава 58 параграф 6 „Лізинг").

У відповідності до ч.І ст.184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками має лише їй властиві ознаки, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, тобто індивідуалізують її. Тому можна стверджувати, що індивідуально визначена річ:

а) єдина у своєму роді;

б) що відрізняється від інших своїми неповторними ознаками;

в) виділена із загальної маси речей даного роду (наприклад, автомобіль виділений із партії автомобілів ідентичної моделі за допомогою заводського номерного знаку).

г) індивідуально визначена річ завжди є незамінною.

В договорі №010079 фінансового лізингу від 10.06.14 р. предметом договору визначено „автомобіль Hundai Tucson 2.0 AT".

Оскільки предметом договору не визначена річ з індивідуальними ознаками можна стверджувати, що зміст правочину суперечить нормам Цивільного кодексу України (ч.І ст.807) та Закону України „Про фінансовий лізинг" (ч.І ст.3). При цьому слід мати на увазі, що сторонам в даному питанні законодавець не дав вибору (диспозитивності) „або індивідуально визначена річ у таких випадках, або річ визначена родовими ознаками у інших випадках чи за інших обставин". Дані норми є імперативні і їх виконання прив'язане власне із дійсністю правочину (договору).

Крім того, відповідно до частини 2 ст.1 Закону України „Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З тексту основоположної норми закону про фінансовий лізинг стає чітко зрозуміло, що обов'язками лізингодавця є, в першу чергу: а) Набути у власність річ визначену лізингоодержувачем; б) Передати набуту річ у користування лізингоодержувачу.

В п.1. ч.І ст. 11 Закону України „Про фінансовий лізинг" вказано, що Лізингоодержувач (позивач) має право встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю. При цьому позивач був позбавлений можливості встановити специфікацію лізингу з огляду на відсутність вибору.

З огляду на встановлене, слід дійти висновку про те, що обставини наведені позивачем знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 230 Цивільного кодексу України; ст.ст. 18, 19 Закону України „Про захист прав споживачів" , ст.ст.1,11 Закону України „Про фінансовий лізинг" , ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010079 від 10 червня 2014 року укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» на користь ОСОБА_1 20 000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Цокол Л.І.