Справа № 750/2131/15-ц Провадження № 22-ц/795/1239/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Лямзіна Н. Ю. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:представника апелянта ОСОБА_5, прокурора Кравченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові про встановлення факту проживання однією сімєю,

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт її спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_7 з листопада 1999 року по день його смерті 26.09.2014 року. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що в зазначений період часу мала фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_7, іншими словами у них було все те, що притаманне звичайній сімї, але без державної реєстрації шлюбу. З листопада 1999 року проживали разом за адресою: АДРЕСА_1, за якою був зареєстрований ОСОБА_7, а з квітня 2006 року і по день його смерті за адресою: АДРЕСА_2, за якою зареєстрована позивач. Необхідність встановлення даного факту ОСОБА_6 обгрунтовувала подальшим переведенням її з пенсії за віком на пенсію у звязку із втратою годувальника.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2015 року встановлено факт спільного проживання однією сімєю чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 з ОСОБА_7, померлим 26.09.2014 року, з 1999 року до дня його смерті 26.09.2014 року.

В апеляційній скарзі УПФУ в м. Чернігові просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження по справі. Апелянт посилається, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.256 ЦПК України, відповідно до якої при встановленні факту, що має юридичне значення, справа розглядається в порядку окремого провадження. За доводами УПФУ в м. Чернігові, суд не проаналізував належним чином норми, встановлені статтями 234, 256 ЦПК України та вважав за необхідне розглядати справу у позовному провадженні, в якому відповідачем визначено субєкта владних повноважень. Крім того, апелянт вказує, що спору між сторонами у даній справі нема, управління не спростовує, як і не підтверджує факт проживання вказаних осіб однією сімєю, отже, у розумінні приписів цивільного законодавства, спору між сторонами у даній справі нема і тому провадження підлягає закриттю, а в розумінні адміністративного судочинства спір про право розглядається в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України. Також апелянт посилається, що органи Пенсійного фонду України не мають повноважень на виконання таких функцій і при виконанні службових повноважень керуються нормами закону та „Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, якими передбачено вичерпний перелік повноважень відповідного органу, відтак, управління не може виступати в якості відповідача по справі про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 посилається на законність ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2015 року, якою в іншій справі вимоги про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі і факту проживання однією сімєю було залишено без розгляду, з яким погодилися сторони і яке набрало законної сили, а тому в силу положень ст. 124 Конституції України є обовязковим до виконання на всій території України. Крім того, в запереченнях звертається увага на відсутність між сторонами публічно-правового спору, а також на те, що Управління Пенсійного фонду є належним відповідачем у справі.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_6 відповідачем у справі за її позовом про встановлення факту проживання з ОСОБА_7 однією сімєю заявлено УПФУ в м. Чернігові.

Виходячи з положень статей 10, 27, 30 ЦПК України, саме позивач при зверненні до суду з позовом визначає особу, якою, на його думку, порушено його право чи охоронювані законом інтереси, а тому предметом перевірки і дослідження судом під час розгляду справи по суті заявлених вимог є наявність чи відсутність порушеного права, а також чи порушено особою, визначеною позивачем, права та інтереси останнього.

Таким чином, відсутність порушеного права, а також відсутність доведеності порушення права відповідачем, визначеного позивачем відповідальним за порушення його права, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

З врахуванням викладеного, посилання апелянта на відсутність спору, а також на те, що визначений позивачем відповідач не може бути належним відповідачем у спірних правовідносинах не може бути підставою для закриття провадження у справі.

Проте, обґрунтованими є доводи УПФУ в м. Чернігові, що оскільки вимоги предявлено до субєкта владних повноважень, то спір про право в сфері публічно-правових відносин підлягає розгляду в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Так, статтею 256 ЦПК України передбачено право суду встановлювати факти, що мають юридичне значення. Разом з тим це можливо за наявності певних умов, а саме: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від їх встановлення залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення; встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право. При цьому апеляційний суд враховує, що, виходячи з аналізу ст. 256 ЦПК України, законодавець не повязує можливість залишення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду з підстав наявності саме цивільно правового спору.

З позовної заяви, ухвалених судових рішень, заперечень відповідача вбачається, що від встановлення юридичного факту безпосередньо не виникають майнові права заявника, а оскільки позивач необхідність встановлення факту проживання однією сімєю повязувала з подальшим вирішенням питання переведення її з пенсії за віком на пенсію у звязку з втратою годувальника, то в звязку з запереченнями відповідача щодо наявності такого права, існує спір фізичної особи з органом публічної влади.

Хоча в запереченнях на позовну заяву УПФУ в м. Чернігові вказувало, що не може спростувати або підтвердити такий факт, але як вбачається з заяви до прокуратури, ним оспорюється право ОСОБА_6 на отримання пенсії по втраті годувальника, оскільки остання не є дружиною померлого, в звязку з чим відповідно до законодавства не має права на призначення пенсії по втраті годувальника, проте бажає її отримати.

Право членів сімї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, за бажанням перейти на пенсію у звязку з втратою годувальника передбачено статтею 36 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

За таких обставин, оскільки виник спір між позивачем - фізичною особою та Пенсійним фондом в сфері владних повноважень останнього, то на дані правовідносини поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Зазначена обставина, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 205 ЦПК України дійсно є підставою для закриття провадження у справі з розясненням позивачу права на звернення до суду за захистом, на його думку, порушеного права субєктом владних повноважень саме в порядку адміністративного судочинства за вирішенням публічно правового спору з одночасним вирішенням питання наявності чи відсутності певних фактів, необхідність встановлення яких повязана з вирішенням спору саме в сфері публічно правових відносин.

Проте, незважаючи на те, що спірні правовідносини виникли в сфері публічних відносин, які повязані з діяльністю субєкта владних повноважень, позивач звернулася до суду з позовом в порядку цивільного, а не в порядку адміністративного судочинства.

При цьому нею повторно заявлено вимогу про встановлення факту проживання однією сімєю, без вимоги щодо спору про право, що суперечить змісту позовного провадження, предметом якого обовязково має бути спір про право. Щодо зазначеної вимоги, викладеної в позовній заяві, то така вимога була предметом розгляду судом в іншій справі, за результатами розгляду якої було ухвалено судове рішення про залишення заяви без розгляду, оскільки наявний спір про право.

Так, як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_6 в січні 2015 року зверталася з заявою про встановлення факту її спільного проживання однією сімєю з ОСОБА_7, який помер 26.09.2014 року, а також просила встановити факт її перебування на утриманні останнього за його життя. Встановлення даних фактів повязувала з необхідністю переходу на пенсію по втраті годувальника.

Ухвалою Деснянського районного суду від 29 січня 2015 року заяву ОСОБА_6 про встановлення фактів як спільного проживання, так і перебування на утриманні, що мають юридичне значення, було залишено без розгляду, оскільки, за висновком суду, встановлення зазначених фактів повязано з наступним вирішенням спору про право щодо переведення заявниці з пенсії за віком на пенсію у звязку з втратою годувальника. Судом розяснено право подати позов на загальних підставах.

В позовній заяві від 4 березня 2015 року ОСОБА_6 також просить суд встановити факт спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу її та ОСОБА_7 з листопада 1999 року по день його смерті, встановлення якого повязує з необхідністю переходу на пенсію по втраті годувальника. Відповідачем у справі зазначено Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові.

Таким чином, має місце повторне звернення з аналогічною вимогою про встановлення того ж факту для тієї ж мети, що може мати правове значення для вирішення спору між тими ж сторонами.

Нормами розділу IV ЦПК України, якими визначено порядок розгляду справ окремого провадження, прямо не передбачено право суду закрити провадження у справі у випадку повторного звернення тієї ж особи за встановленням того ж факту, для тієї ж мети і щодо тієї ж зацікавленої особи, як і не передбачено заборони закриття провадження з зазначених підстав.

Вирішуючи питання про можливість закриття провадження у справі щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, заявленої в порядку позовного провадження без заявлення вимог позовного характеру, апеляційний суд враховує, що згідно ч.3 ст. 235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно загальних норм, в силу ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю, якщо набрали законної сили рішення або ухвала суду про закриття провадження у справі у звязку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, їх дія направлена на упередження можливого зловживання сторони в спорі на неодноразове безпідставне повторне звернення до суду за вирішенням спору, який вже був предметом судового розгляду.

Особливістю цієї підстави закриття провадження у справі є те, що для її застосування необхідним є наявність трьох складових у сукупності, а саме: тих самих сторін, предмета позову, підстави позову. Зміна хоча б однієї з наведених вище складових не перешкоджає подальшому розгляду і вирішенню справи на загальних підставах.

При цьому апеляційний суд виходить із того, що хоча в силу ч.6 ст. 256 заява про встановлення факту, що має юридичне значення, без вимог, що підлягають вирішенню в порядку позовного провадження за наявності фактичного спору між сторонами і підлягає залишенню без розгляду, але оскільки судом 29 січня 2015 року вже постановлювалося судове рішення про залишення без розгляду в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, з розясненням заінтересованим особам права на звернення до суду на загальних підставах, то провадження у справі за повторним зверненням ОСОБА_6 до суду з аналогічними вимогами про встановлення факту проживання однією сімєю, що обґрунтовується також необхідністю переходу на пенсію по втраті годувальника, без заявлення вимог позовного характеру відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 205, ст. 8 ЦПК України (аналогія закону та права) підлягає закриттю з розясненням ОСОБА_6 права на звернення до суду в порядку позовного провадження з одночасним заявленням таких вимог відповідно до норм кодексу адміністративного судочинства.

В звязку з задоволенням апеляційної скарги УПФУ в м. Чернігові, яке звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_6 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп. в дохід держави за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст. 303, 307, 310 ч.1, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 травня 2015 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави 121 грн. 80 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: