АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7121/15 Справа № 205/8890/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування нікчемним та скасування реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначав, що його батьку ОСОБА_5 на праві власності належала 1/2 частина домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, Упертий тупик,23. Інша 1/2 частина вказаного домоволодіння належить родичам батька ОСОБА_6 та ОСОБА_7 У домоволодінні впродовж з 1974 року по теперішній час були зареєстровані та проживали відповідач ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 з дня свого народження, його мати ОСОБА_8 із 1974 року, а також, є зареєстрованим, але не проживає із 1995 року відповідач ОСОБА_4

Із 1998 року позивач є інвалідом першої групи з діагнозом: компресійний перелом шийного відділу хребта, з порушенням функції опори та ходьби, є непрацездатним, потребує постійного стороннього догляду, який надає мати позивача ОСОБА_8 У теперішній час між позивачем його матірю та батьком склалися складні стосунки, бо батько, який зловживає спиртними напоями став їх виганяти з будинку, створювати штучні перешкоди у проживанні у будинку. Тому, бажаючи позбавити позивача можливості спокійно проживати у будинку, де він мешкає з народження, батько вирішив переоформити належну йому частину на брата позивача. 12 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, посвідчений нотаріально, згідно якого належну ОСОБА_5 частину домоволодіння № 23 по вул. Упертий тупик в м. Дніпропетровську, він подарував ОСОБА_4

Проте, цей договір порушує інтереси позивача, бо він є інвалідом Першої групи, а також суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, та моральним засадам суспільства. При укладанні спірного договору дарування, відповідачі не повідомили нотаріуса про наявність реєстрації та проживання у будинку, що відчужується, особи, переліченої у ч. 6 ст. 203 ЦК України. Позивач просив встановити, що договір дарування частини домоволодіння, укладений між відповідачами, є нікчемним; скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину цього домоволодіння.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 рокув задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування нікчемним та скасування реєстрації права власності - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року, яке набрало чинності, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину, а за ОСОБА_6 та ОСОБА_9 право власності за кожним на ? частину житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих в м. Дніпропетровську по вул. Упертий тупик № 23, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлого 05 жовтня 1985 року.

Матеріалами справи підтверджено, що 12 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/2 частини домоволодіння № 23 з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Упертий тупик, згідно умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар належну йому на праві власності, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2014 року 1/2 частину домоволодіння № 23 по вул. Упертий тупик в м. Дніпропетровську. Договір дарування посвідчений Другою дніпропетровською державною нотаріальної конторою, за реєстровим № 2-451.

Судом встановлено, що у домоволодінні № 23 по вул. Упертий тупик в м. Дніпропетровську зареєстровано місце проживання ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_11 (а.с.29).

До вказаних правовідносин суд застосував положення п. 1 ч. 2 ст. 11, ст. 203,204,205,209, 215 ЦК України.

Суд встановив, що ОСОБА_2 є інвалідом першої групи, інвалідність з дитинства за порушенням функції опори та ходьби (а.с.10).

Представники позивача посилались на ту обставину, що договір дарування укладено із порушенням Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ч. 6 ст. 203 ЦК України, ст. 224 ЦК України, тобто на момент укладання спірного договору не було проведено жодних дій щодо перевірки прав третіх осіб на права користування (проживання) у домоволодінні та під час укладення вищевказаного договору відсутній дозвіл органу опіки та піклування, оскільки позивач є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього нагляду, а зазначене житло є єдиним постійним його місцем проживання.

Із цими доводами суд не погодився, посилаючись на вимоги ст.ст. 319,717,722 ЦК України, та вказав, що до спірних правовідносин не може застосовуватись ч. 6 ст. 203 ЦК України, ст. 224 ЦК України, на які посилається позивач, оскільки відповідно до ст. 34 ЦК України, позивач має повну цивільну дієздатність та цивільну правоздатність. У звязку з чим, у позивача відсутній піклувальник або опікун.

Так, статтею 6 СК України визначений вичерпний перелік поняття «дитина», правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття; малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років; неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відтак, позивач згідно чинного законодавства України не може бути дитиною, а навпаки є громадянином України з повною цивільною дієздатністю.

Докази, в підтвердження того, що позивача виселяють з спірного домоволодіння, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою, або обмежують його в праві користуванням домоволодінням, матеріали справи не містять.

Крім того, позивач розпорядився належною йому частиною домоволодіння відповідно до вимог діючого законодавства, при цьому жодних прав позивача не порушив.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, спірний правочин був вчинений у визначеній законодавством формі; особою, яка мала повний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі; він був спрямований на реальне настання правових наслідків. Тобто спірний договір був укладений у повній відповідності норм чинного законодавства. Підстав для відмови у вчинення нотаріальних дій, зазначених у ст. 49 Закону України «Про нотаріат» судом не виявлено.

Також, не ґрунтуються на законі позовні вимоги в частині скасування реєстрації права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровську, вул. Упертий тупик, 23, за записом № 6644212 від 12.08.2014 року.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що: суд не зясував всі обставини у справі, а саме, що позивач є непрацездатним, потребує стороннього догляду; порушені права позивача на користування житлом.

Відповідно до вимог частин 1 та 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 3 частини 1 ст.71 ЦК України передбачено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

Відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

На момент укладання спірного договору власником частини домоволодіння був саме ОСОБА_3, а позивач не набув права власності на це нерухоме майно чи на його частину.

Цією угодою не порушувалися права інших осіб щодо користування власністю та проживання у домоволодінні.

Той факт, що позивач був непрацездатним під час укладення договору дарування не свідчить про необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення угоди, з урахуванням вимог п.3 ч.1 ст.71 ЦК України, оскільки угода укладалась не опікуном, а батьком позивача. Позивач має повну цивільну дієздатність. А тому відсутні підстави для застосування приписів ч.1 ст.224 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивача обмежили чи позбавили права проживання у спірному будинку за цим договором дарування.

Тому відповідач розпорядився належною йому частиною домоволодіння відповідно до вимог діючого законодавства, при цьому жодних прав позивача не порушив.

Як наслідок цього не можуть бути задоволені і вимоги в частині скасування реєстрації права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину домоволодіння.

У звязку із тим, що позивач не надав належних та достовірних доказів на підтвердження свого позову, відповідно до вимог ст.57-60,61,64 ЦПК України, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: