Номер провадження: 22-ц/785/7411/15
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл житлового приміщення між співвласниками,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, про поділ житлової квартири, котра розташована за адресою: АДРЕСА_1, між співвласниками і виділити позивачу в натурі 1/4 частку, котра знаходиться у його власності. У випадку неможливості виділення частки в натурі, прохав стягнути на його вартість його частки з відповідача.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками житлової двокімнатної квартири, загальною площею 54.6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Житлова квартира належала ОСОБА_5 на праві власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, а належна йому квартира на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 липня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №3-557, перейшла у власність позивача та відповідачки по справі. Частки у квартирі були розподілені між сторонами наступним чином: позивачу - у розмірі 1/4 частини, відповідачці - у розмірі 3/4 частини.

Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.07.2013 року, серія НОМЕР_1.

Позивач зазначив, що оскільки між ним та ОСОБА_4 виник спір про порядок користування і володіння квартирою, та він не може розпоряджатись своєю часткою квартири за власним розсудом, просив задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення з ОСОБА_4 вартості 1/4 частини квартири, що складає 225600 грн.

Представник відповідачки в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 не має наміру і можливості відшкодовувати вказані кошти за частину квартири та не має наміру купувати частину квартири.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 будо відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового - про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 стали співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 54.6 кв.м. (далі - спірна квартира) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Так, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 липня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №3-557, у власність позивача перейшла 1/4 частина спірної квартири, а у власність відповідача - відповідно - 3/4 її частини, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.07.2013 року, серія НОМЕР_1 (а.с. 11-13).

Згідно із висновком будівельно-технічної експертизи №769 від 30.04.2015 р. виділити у натурі 1/4 частку вищевказаної квартири з метою облаштування окремої квартири не представляється можливим.

Висновком про оцінку вартості квартири АДРЕСА_1 встановлено, що ринкова вартість 1/4 частки вищевказаної квартири складає 225600 грн.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_3 посилався на ст.364 ЦК України, згідно якої співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в силу положень ст.ст. 21, 24 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

З огляду на вищезазначене та за змістом положень ч.2 ст. 364 ЦК України, обов'язок співвласника сплатити грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки іншого співвласника, який бажає виділу, не передбачений.

Тобто, при відсутності можливості і наміру виплатити грошову компенсацію співвласникові, який бажає виділу із спільної часткової власності, шляхом отримання цієї грошової компенсації, суд не має права примусово стягнути цю компенсацію із співвласника та визнати за ним право власності на частку у майні, у разі, якщо він цього не бажає, або не має можливості.

Крім того, відповідно до ч.4 та ч.5 ст.319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач створює йому перешкоди в користуванні спірною квартирою позивачу, а також того, що останній робив спроби користуватися належною йому часткою спірної квартири та не має такої можливості.

При цьому, суд звернув увагу на те, що відповідачка ОСОБА_4 не давала згоди викупити у позивача ОСОБА_3 його частку у праві власності, з посиланням на те, що вона є пенсіонеркою, окрім пенсії інших доказів не має, а тому виплатити грошову компенсаціє не має матеріальної можливості.

Таким чином, примушувати відповідачку ОСОБА_4 до цього є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку при відсутності тих юридично важливих обставин, які передбачені диспозицією зазначеної правової норми, у тому числі при відсутності перешкоджання з її боку проживанню позивачу у спірній квартирі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що присудження позивачу, який бажає виділу, грошової компенсації 1/4 частики спірної квартири за рішенням суду з відповідача, та визнання за відповідачкою всупереч його волі права власності на зазначену частку позивача, є використання одним співвласником свого права власності на шкоду іншим співвласникам, що є неприпустимим.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко