АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_10, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон,

в с т а н о в и л а :

у липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_10, в якому з урахуванням зміни до позовних вимог просила надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за межі території України малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері для лікування, оздоровлення, відпочинку, навчання та розвитку, без дозволу та супроводу батька строком до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку у країни Європейського союзу та країни-учасниці Шенгенської угоди, Чорногорію, Єгипет, Туреччину, Туніс, Марокко, ОАЕ, Російської Федерації, Грузії, Камбоджі, Таїланду, Малайзії, Китаю, Японії, США, Канади, Австралії, Нової Зеландії, Республіки Білорусь. Надати дозвіл на оформлення проїзних документів для виїздів за кордон дитини без згоди батька посилаючись на те, що останній не надає дозволу на виїзд дитини за кордон.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.12.2014 року позов задоволено частково. Надано дозвіл на тимчасові виїзди за межі України малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері для лікування, оздоровлення, відпочинку без дозволу та супроводу батька ОСОБА_10, в наступні країни: країни Європейського союзу та країни-учасниці Шенгенської угоди, Чорногорію, Єгипет, Туреччину, Туніс, Марокко, ОАЕ, Російської Федерації, Грузії, Камбоджі, Таїланду, Малайзії, Китаю, Японії, США, Канади, Австралії, Нової Зеландії, Республіки Білорусь строком до 31.12.2015 року. В решті позову відмовлено.

Справа № 752/10836/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/3278/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко Л.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_10 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. Посилається на неправильне застосування норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не звернув уваги на відсутність у справі доказів про те, що дитина потребує лікування та оздоровлення саме за кордоном та що у зазначених у рішенні суду країнах є відповідні заклади для такого оздоровлення та лікування. Крім того, суд не врахував, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та, що він не заперечував надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у добровільному порядку, проте позивач відмовлялася вказати у яку країну вона хоче відвезти дитину.

У судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_7 та ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Причини неявки апелянта визнані колегією суддів неповажними, оскільки до клопотання про відкладення розгляду справи будь - яких доказів перебування апелянта на лікарняному листу чи скасування довіреностей на представництво його інтересів на ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (довіреність а.с. 91) не надано.

Третя особа подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у відсутності не з`явившихся осіб за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представників позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з ІНФОРМАЦІЯ_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.05.2014 року, яке набрало законної сили шлюб розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що виїзд дитини на оздоровлення та відпочинку за межі України відповідає інтересам дитини, а ненадання такого дозволу з боку батька свідчить про зловживання останнім своїми батьківськими правами.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з ч. 7, 8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідно до п. 22 ч. 1 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Задовольняючи позовні вимоги в частині надання дозволу на багаторазові виїзди строком до 31.12.2015 року дитини за кордон суд першої інстанції не врахував вищезазначені положення та помилково задовольнив позов, який не містить конкретно визначеної країни для виїзду дитини за кордон та часу виїзду.

Оскільки у судовому порядку підлягає захисту порушене, оспорюване або не визнане право (ч. 1 ст. 3 ЦПК України) колегія суддів приходить до висновку, що не може бути визнано таке право, яке б не могло існувати за відсутності спору.

Відповідно до вищезазначених Правил за відсутності спору позивач могла б отримати нотаріально посвідчену згоду другого з батьків лише із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, а не у необмежену кількість держав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування або зміни рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи, що неправильне застосування норм матеріального права призвело до неправильного вирішення спору колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, скасувати рішення суду в частині задоволеного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що дитина не потребує лікування за кордоном, оскільки позивач обґрунтувала позов необхідністю надання дозволу на виїзд дитини за кордон не лише з метою лікування, а і з метою загального оздоровлення та відпочинку.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, а відтак у апеляційному порядку не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року в частині задоволення позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_10, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді