Головуючий у 1 інстанції Васильченко О.Г.
Категорія 5 Доповідач Баркова Л.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Баркової Л.Л.

суддів Сорока Г.П. Гаврилової Г.Л.

при секретарі Одінцові Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Управління міського майна, житлово-комунального підприємства «Жилкомплекс» про визнання недійсним свідоцтва про право власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва на право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого 12.01.1994 року на ім'я відповідачки ОСОБА_2, посилаючись на те, що з 1989 року вона з дітьми: 1985 і 1988 років народження, як члени сім»ї чоловіка ОСОБА_3 та за згодою його матері ОСОБА_2, яка була основним наймачем зазначеної квартири постійно проживали в цій квартирі та були зареєстрованими. З 1991 року їх сім'я, як така що мешкала у старезному будинку, перебувала на квартирному обліку з правом отримання житлової площі, однак вирішили приватизувати спірну квартиру на її чоловіка та відповідачку. У 1995 році остання знялась з реєстрації та переїхала до своєї доньки, забравши с собою приватизаційні документи, у 2002 році посвідчила на її ім»я заповіт, в квартирі залишилась проживати її родина. Після смерті чоловіка, який помер у 2009 році, відповідачка змінила зміст заповіту на свою доньку, яка у січні 2014 року замінила замки та не стала впускати її до квартири. З цього часу вона дізналась, що власником квартири шляхом приватизації стала одна ОСОБА_2 Тому, оскільки остання приховала наслідки приватизації житла, просила визнати поважною причину пропуску та відновити їй строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 12.01.1994 року, стягнути з відповідачки судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Управління міського майна Маріупольської міської ради, Житлово-комунального підприємства "Жилкомплекс" про визнання недійсним свідоцтва про право власності задоволено частково. Відновлено ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду. Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 12 січня 1994 року на квартиру АДРЕСА_2 в м Маріуполі видане на і`мя ОСОБА_2 В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачці у задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, пропуск позивачкою без поважних причин строку позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідачки та представника Житлово-комунального підприємства «Жилкомплекс», який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду і направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутність.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтримали доводи скарги, позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_6, представника Маріупольського управління міського майна Катан І.М., які просили скаргу відхилити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності із ч.1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з того, що при здійсненні приватизації спірної квартири були порушені права позивачки на приватизацію житла, а тому є підстави для задоволення позову та відновлення строку позовної давності, оскільки про порушення прав остання дізналась у 2014 році.

Проте, погодитися з висновком суду в цій частині не можна, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи, зазначеним положенням процесуального закону, та нормам матеріального права.

Відповідно до п.п.6,7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, чинного з 01.01.2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлених законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

До позовів про визнання заперечувального правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена законодавством, що діяло раніше.

Виходячи з того, що правовідносини які виникли між сторонами у справі відносно приватизації квартири виникли до 1 січня 2004 року, до них підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

Згідно ст.71 ЦК України в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Відповідно до вимог ст.75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст.76 цього ж Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст.80 даного Кодексу закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмовив в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ч.І ст.128 цього ж Кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно із ст.1, ч.1ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( №2482-ХП) , наймачі квартир (будинків ) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир(будинків) шляхом передачі їм цих квартир(будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( №2482-ХП) не передбачено моменту виникнення власності на приватизовану квартиру моментом реєстрації свідоцтва на право власності на житло. Статтею 28 даного Закону передбачено, що свідоцтво на право власності на житло реєструється в органах приватизації в спеціальній реєстровій книзі і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно ст.28 цього Закону орган приватизації на кожну приватизовану квартиру оформляє справу, в яку включає копії розпорядження органу приватизації, свідоцтво на право власності і паспорт на квартиру, які протягом місяця передає по акту в бюро технічної інвентаризації. Свідоцтво на право власності на квартиру підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Як встановлено судом і вбачається із виписки особистого рахунку НОМЕР_1 житлової експлуатаційної контори №3, в спірній квартирі значаться зареєстрованими: з липня 1972 року син основного наймача ОСОБА_2,- ОСОБА_3, а з листопада 1989 року в якості невістки,- позивачка ОСОБА_1 та їх діти: донька ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_1 і син ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_2. 22 лютого 1994 року останні були зняті з реєстрації, а 15 березня 1994 року зареєстровані повторно. 10 листопада 2009 року ОСОБА_3 знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю. (а.с.96,98)

Відповідно до розпорядження Відділу приватизації житлового фонду управління міського майна Маріупольської міської ради від 12.01.1994 року №14829, відповідачка ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на житло, а саме: трьохкімнатну квартиру, загальною площею 52,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в місті Маріуполі.(а.с.87-88)

Сторони не заперечують, що розпорядження органу приватизації від 12 січня 1994 року за Р.№14829 позивачкою і членами її родини на час розгляду справи не скасовано та недійсним в установленому законом порядку не визнавалось.

Відповідно до листа за №10-4/4059 від 04.12.2014 року Управлення міського майна Маріупольської міської ради та наданих документів, родина ОСОБА_1, що мешкає за зазначеною адресою у старезному будинку, який не підлягає капітальному ремонту, на підставі рішення Жовтневої районної ради від 13.03.1991 року «103/1 перебуває на квартирному обліку з правом першочергового отримання житлової площі. На час розгляду справи номер її пільгової черги -850. (а.с.140)

Зі змісту позовної заяви, пояснень позивачки в судах першої та апеляційної інстанції вбачається, що питання про приватизацію спірної квартири було предметом обговорювання в її родині у 1994 році та вирішено приватизацію житла оформити на її чоловіка та відповідачку, яка і займалась оформленням приватизаційних документів, отримала свідоцтво про право власності та зберігала у себе.

Не заперечувала також, що має вищу освіту, знала про те, що відповідачка у 2002 році склала на її ім'я заповіт, який вона залучила до матеріалів справи при зверненні до суду з даним позовом, що після смерті чоловіка ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, мала регулярну роботу в місті Маріуполі та постійно проживала в цій квартирі .

Як вбачається зі змісту заповіту, складеного від імені відповідачки ОСОБА_2 та посвідченого 01.07.2002 року, остання заповідаючи позивачці спірну квартиру, зазначала, що спірна квартира належить їй на праві приватної власності, що підтверджує обізнаність позивачки в наслідках проведеної приватизації на та набутті відповідачкою права власності . (а а.с.12 )

З урахуванням наведеного, посилання позивачки на те, що відповідачка приховувала від неї фактичного власника спірної квартири, що про порушення її права на приватизацію житла у спірній квартирі вона дізналась тільки у 2014 році, а не у 1994 році, є безпідставними.

До того ж, позивачкою не наведено і не надано як суду першої інстанції, так і апеляційному суду відповідно та статей 60,61 ЦПК України належних і допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав через 20 років після проведеної приватизації.

Тому, апеляційна скарга в частині недоведеності позивачкою поважності причин пропуску строку позовної давності є обґрунтованою, оскаржуване рішення, як таке що не відповідає встановленим обставинам справи та положенням матеріального і процесуального закону підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Керуючись ст. 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 12 січня 1994 року на квартиру АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді