Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Московський районний відділ м. Харкова Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстрований та проживає відповідач, який не є членом його сім'ї. На пропозицію укласти договір найму ОСОБА_4 не погоджується, комунальні послуги не сплачує та від добровільного звільнення житла відмовляється, чим порушує його права як власника житла на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Посилаючись на викладене, позивач просив усунути перешкоди в користуванні своєю власністю шляхом виселення ОСОБА_4 із зазначеної квартири та зобов'язати Московський районний відділ м. Харкова Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зняти його з реєстраційного обліку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач був вселений у спірну квартиру на підставі договору найму, укладеного на невизначений строк.

Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Відсутність заперечень попереднього власника майна проти порушення права власності, не пов'язаних із позбавленням володіння, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову нового власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 Ѕ частки квартири належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 10 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою H.A., як частка у спільному майні подружжя. Інша Ѕ частки належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою H.A., після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини - ОСОБА_6, що підтверджується відповідними свідоцтвами та витягами про реєстрацію права власності (а. с. 3-6).

За змістом ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 26 квітня 2002 року, що підтверджується копією довідки форми А (а. с. 32).

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Статтею 158 ЖК Української РСР визначено, що договір найму жилого приміщення укладається між власником квартири і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради або в органі управління, що ним утворюється.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що договір найму з ОСОБА_4 ніколи не укладався, останній не є членом його сім'ї, у зв'язку з чим він не зобов'язаний надавати йому право користування спірним жилим приміщенням.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України наведених вимог закону не врахували, обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановили, зокрема, належним чином не перевірили підстави вселення відповідача до спірної квартири, не спростували доводи позивача про те, що між сторонами у справі відсутні правовідносин з договору найму та не звернули увагу на те, що матеріали справи не містять договору найму житла, укладеного в письмовій формі між ОСОБА_3 або ОСОБА_6 (власниками на час вселення) і ОСОБА_4

Крім того, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували, що єдиним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, який зазначав, що відповідач перешкоджає користуватися належним йому майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Умнова