Справа № 341/2717/13-ц
Провадження № 22-ц/779/73/2015
Головуючий у 1 інстанції Мельник І. І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Вікторівської сільської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду від 05 листопада 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Вікторівської сільської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Галицького районного суду від 05 листопада 2013 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк тривалістю три місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті баби, ОСОБА_4

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права та обов'язки, однак до участі у справі в якості відповідача її судом не залучено. Так, апелянт вказує, що внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно і вона як спадкоємець першої черги за законом прийняла спадщину та відповідно виготовила правовстановлюючі документи на спадкове майно. Про дану обставину було відомо всім членам родини, в тому числі і позивачу - її сину.

Апелянт зазначає, що у вересні 2013 року їй стало відомо про заповіт, посвідчений від імені її матері на користь позивача, в зв'язку із чим вона звернулась до Галицького районного суду із позовною заявою про визнання цього заповіту недійсним. І саме в ході розгляду даної справи їй стало відомо про оскаржуване рішення.

Крім того, апелянт посилається на помилковість висновку суду щодо поважності причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини. При цьому судом не враховано положення діючого цивільного законодавства про те, що не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту тощо.

З цих підстав просила рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у звдоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи скарги підтримали, а представник Вікторівської сільської ради - визнала, з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_5 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Постановляючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивач з поважної причини пропустив строк для прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті його баби- ОСОБА_4., що зумовлено його станом здоров'я, а тому визначив йому додатковий, достатній для цього строк, три місяці для подання заяви про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому, за змістом ст. 30 ЦПК України при пред'явленні позову саме позивач визначає, до кого пред'явити позов та вказує на відповідача як особу, що порушила його права.

Належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання

заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні

громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, бубуся позивача та мати апелянта, внаслідок чого відкрилася спадщина на належне їй майно (а.с.10).

Встановлено, що 15 травня 2000 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого земельний пай розміром 15,11 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться на території Вікторівської сільської ради і належить їй згідно сертифіката на праві приватної власності на землю в межах середньої частки заповіла дочці ОСОБА_3 (а.с.138).

Пізніше, 23 листопада 2000 року секретарем виконкому Вікторівської сільської ради було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_4 заповіла все майно ОСОБА_2

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначала, що після смерті матері прийняла спадщину та відповідно виготовила правовстановлюючі документи на спадкове майно. Однак, до участі в справі вона залучена не була, тому постановлене рішення порушує її права.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст.1268,1269,1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з врахуванням мотивів та висновків, з яких скасовано рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2014 року, що згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими, в тому числі, при новому розгляді справи для суду апеляційної інстанції, апеляційним судом встановлено, що на підтвердження доводів скарги ОСОБА_3 не представлено належних та допустимих доказів.

Так, як з'ясовано в засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 до нотаріальної контори у передбачені законом порядку та строк про прийняла спадщини після смерті матері ОСОБА_4 не зверталася, будь-яких правовстановлюючих документів на підставі цього їй не нотаріусом не видавалося.

Натомість, встановлено, що долучена до апеляційної скарги копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.10.2004 року та відповідний витяг (а.с.42,43) посвідчують право власності апелянта на домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1. Тоді як спадкодавець проживала в будинку по АДРЕСА_2, який входить в спадкову масу. Вказану обставину сторони в судовому засіданні не заперечили.

Відповідно не може слугувати доказом прийняття спадщини оформлення апелянтом права власності на земельні ділянки в с. Вікторів для ведення особистого селянського господарства, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідно до державних актів від 23 квітня 2012 року, долучених нею в засіданні апеляційного суду оскільки з їх змісту не вбачається, що таке право вона набула в порядку спадкування ( а.с.124,125).

Натомість, як підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02. та 27.02.2014 року саме за позивачем зареєстровано право власності на земельні ділянки площею 0, 3795 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та 0,1387 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на території Вікторівської сільської ради та належали ОСОБА_4 (а.с. 119,120,122,123 ).

Крім того, як встановлено апеляційним судом, ухвалою Галицького районного суду від 24 липня 2014 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту від 23 листопада 2000 року.

З врахуванням наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не обґрунтовано необхідність захисту свого права - порушеного, невизнаного чи оспореного, а звідси, що оскаржуване рішення порушує її права та законні інтереси.

Що стосується додаткових пояснень апелянта та посилання її на постійне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що в силу ч.ч.3,4 ст.1268 ЦК України є прийняттям спадщини, то такі не заслуговують на увагу. Виходячи зі змісту ст. 300 ЦПК України такі фактично є доповненням до апеляційної скарги, подання якого законом допускається тільки протягом строку апеляційного оскарження. В даному ж випадку ці підстави апелянтом в своїй апеляційній скарзі не зазначалися.

Оцінюючи наявні у справі докази з урахуванням позиції апелянта судова колегія вважає, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Водночас апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для її задоволення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Галицького районного суду від 05 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський