Номер провадження: 22-ц/785/3723/15
Головуючий у першій інстанції Гура А. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1. Мотивуючи тим, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 Відповідачі є дітьми ОСОБА_2, які разом з позивачем вселилися та були зареєстровані у даному житловому будинку. Після створення своїх сімей, відповідачі виїхали з батьківського будинку і на протязі певного часу в ньому не з`являються. Таким чином, як вважає позивач, відповідачі утратили право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кодимського районного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку,розташованого в АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим 12 листопада 2002 року на підставі рішення Кодимської міської ради №107 від 12 листопада 2002 року.

У будинок АДРЕСА_1 вселилися і проживали на правах членів сім`ї позивача її діти ОСОБА_3 (з народження) та ОСОБА_4 (з 9-річного віку), які залишаються зареєстрованими у будинку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що документально не підтверджено, що відповідачі як колишні члени сім`ї позивача, не проживають у будинку без поважних причин та понад строк передбачений ст. 405 ЦК України.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і заснований на законодавстві.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Як вбачається з матеріалів справи будинок АДРЕСА_1 відноситься до приватного жилого фонду і відповідно до домової книги, копії із якої додані ОСОБА_2 до позову, власником даного будинку з 1970 року був ОСОБА_6 - чоловік позивача і батько відповідачів.

У 2002 році власником будинку є ОСОБА_2 на підставі рішення Кодимської міської ради №107 від 12 листопада 2002 року.

Як вбачається зі штампу у паспорті ОСОБА_2 - Віддділом РАЦС Кодимського районного управління юстиції Одеської області 26.10.2004 року зареєстровано розірвання шлюбу з ОСОБА_6, а/з № 96.

За тими документами, що додані до справи, вбачається, що на час вселення та реєстрації відповідачів у будинок - ОСОБА_4 - 07.02.1992 року та ОСОБА_7 09.01.2002 року будинок належав ОСОБА_6 - батьку відповідачів, членами сім`ї якого вони були.

Отже, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 вселялися та реєструвалися у будинку, як члени сім`ї своїх батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і після переходу права власності на будинок від батька до матері у листопаді 2002 року, відповідач ОСОБА_3 залишався членом сім`ї ОСОБА_2, оскільки свою власну сім`ю створив у жовтні 2003 року (а. с. 15).

Що стосується ОСОБА_4, яка була членом сім`ї свого батька, який був власником будинку та проживав з позивачем у зареєстрованому шлюбі на час вселення та реєстрації їх дочки ОСОБА_4, то навіть з урахуванням переходу права власності на будинок до її матері, право користування будинком у ОСОБА_4 не припинилось.

У позовній заяві, поданій до суду у жовтні 2014 року, позивач зазначила, що відповідачі не проживають у будинку більше 5 років, в той час, як сама позивач набула право власності на будинок за 12 років до подання позову (листопад 2002 року).

Отже, відповідачі були членами сім`ї, як колишнього власника так і нового власника, оскільки обидва власники (колишній та теперішній) є відповідно їх батьком та матір`ю.

Припинення сімейних стосунків між позивачем і відповідачами надає право позивачці, як новому власнику змінити умови користування жилим приміщенням, зокрема, встановлення плати за проживання в ньому наслідком невнесення якої може бути виселення.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Проте відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Як убачається з актів, складених 01.03.2014 року та 01.10.2014 року депутатом Кодимської міської ради ОСОБА_8, посвідчених в. о. міського голови ОСОБА_9, діти власника будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 - ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у даному будинку фактично не проживають, мешкають: ОСОБА_10 - АДРЕСА_2; ОСОБА_3 - АДРЕСА_3. В актах від 01.03.2014 року та від 01.10.2014 року не вказано з якого саме часу відповідачі не проживають у будинку АДРЕСА_1 (а. с. 8-9).

Таким чином, на підставі доказів, що є у матеріалах справи, формально вбачається, що строк непроживання відповідачів у будинку позивача зафіксований з 01.03.2014 року по 01.10.2014 року. Позивач звернулася до суду 23.10.2014 року. Тобто на час звернення до суду позивач представила докази про непроживання відповідачів у її будинку протягом 07 місяців, що не відповідає строку передбаченого ч.2 ст. 405 ЦК України, який становить не менше 01 року без поважних причин.

Крім того, до матеріалів справи також додано акт без дати, складений депутатом Кодимської міської ради Максимішиним Ф.О., посвідченого заступником міського голови Доланчі В.С., зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 не надає можливості ОСОБА_3 проживати із його сім`єю у будинку АДРЕСА_1 (а. с. 13).

Наданий відповідачем ОСОБА_3 доказ на підтвердження заперечень проти позову, щодо створення ОСОБА_2 перешкод у його проживанні у будинку АДРЕСА_1, позивачем не спростований.

В засіданні судової колегії представником позивача до справи додано копію постанови Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП за те, що вона 24..04.2014 року у грубій формі висловлювалася на вул. Шевченка в м. Кодимі Одеської області. Також представником додано відповідь Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області від 18.04.2014 року на адресу ОСОБА_2 про відсутність порушень законодавства у діях її сина ОСОБА_3 і закінчення у зв`язку з цим розгляду її заяви від 14.04.2014 року.

В засіданні судової колегії відповідач ОСОБА_4 пояснила, що останні кілька років позивач перешкоджає їй та її брату у проживанні у будинку, але з позовами про вселення вона не зверталася, оскільки позивач є її матір`ю. Навіть простий візит до неї іноді супроводжується викликом міліції. Ситуацію провокує її співмешканець. Вона вимушена знімати будинок по сусідству з будинком матері.

В засіданні судової колегії відповідач ОСОБА_3 пояснив, що останні кілька років позивач перешкоджає йому у проживанні у будинку незважаючи на те, що він цього бажає.

Оцінюючи всі встановлені у справі обставини у сукупності, судова колегія погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування будинком, відповідно до обставин, якими позивач обгрунтувала заявлені вимоги, доказів, які приєднані сторонами, як на обгрунтування заявлених вимог так і заперечень проти них та виходячи із законодавства, яке регулює відносини, що склалися між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі будучи прописаними у будинку, що є власністю позивача, фактично у будинку не проживають та не надають їй ніякої матеріальної допомоги, не можуть бути взятими до уваги, оскільки висновків суду не спростовують, належними доказами не підтверджені, як щодо не проживання без поважних причин так і щодо ухилення від надання допомоги матері, яка такої допомоги потребує (рішення суду про стягнення аліментів, що вступило в законну силу і наявність заборгованості по аліментах).

Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація відповідачів автоматично позбавляє її права на субсидію є неспроможними виходячи з наступного.

На час звернення з позовом до суду у жовтні 2014 року порядок надання населенню субсидій був врегульований Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848.

Апелянтом не представлено будь-яких належних доказів, що вона зверталася за субсидією і їй було відмовлено у призначенні субсидії саме у зв`язку із реєстрацією у належному ОСОБА_2 будинку її повнолітніх дітей - відповідачів у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі хоча і є дітьми позивача, але разом з тим є повнолітніми особами, які багато років тому створили свої власні сім`ї і проживають за іншими адресами і тому не є членами сім`ї позивача, не можуть бути прийняти до уваги, у якості підстави скасування рішення суду, виходячи з такого.

Позивач обґрунтовує доводи апеляційної скарги в контексті заявлених нею вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом тим, що реєстрацією відповідачів, які не проживають у належному їй будинку порушується її право власності.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім ' ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ' ї.

Вимоги про усунення перешкод у користуванні правом власності, позивач не заявляла. Підстави або предмет позову позивачем не уточнювалися, хоча її інтереси в суді першої інстанції, представляв адвокат.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних або юридичних осіб.

Вимоги, які заявила позивач стосувалися визнання відповідачів особами, які втратили право користування належним їй на праві власності будинком.

При таких обставинах, районний суд, вірно встановив обставини справи та правильно оцінив докази і набув висновку, який заснований на законі.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду, при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук