27.07.2015 Справа 2/337/1161/2015 року
Провадження № 337/5805/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року місто Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Котляр А.М.

при секретарі Чередниченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: восьма Запорізька державна нотаріальна контора, ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням від 03.11.2014 року позов задоволено. Ухвалою суду від 13.05.2015 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що 06.07.2008 року помер його батько ОСОБА_3. Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить квартира АДРЕСА_1, яку він має намір прийняти. У встановлений законом строк він спадщину не прийняв у звязку із тим, що з 19.03.2008 по 16.06.2014 року перебував у місцях позбавлення волі, будучи засудженим вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2008 року до 9 років позбавлення волі. Перед звільненням, позивачу стало відомо про те, що його батько помер, а спадщину прийняла та оформила дружина батька відповідач ОСОБА_2 Просить суд визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, визначити частково недійсним свідоцтво про право власності за законом, видане 25.02.2009 року на імя ОСОБА_2, на квартиру АДРЕСА_1 в частині 1/2, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на №18 будинку №14-а по вул. Воронезька в м. Запоріжжя.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Позивач суду пояснив, що з березня 2008 року він знаходився під вартою в СІЗО №10 м. Запоріжжя, вироком суду від 07.10.2008 року його було засуджено до 9 років позбавлення волі. 05.11.2008 року він був етапований до Вільнянської ВК, де відбував покарання. Звільнився із місць позбавлення волі 16.06.2014 року. ОСОБА_1 пояснив, що мав не добрі стосунки із батьком, проживав разом із матірю. Перебуваючи в СІЗО він не мав можливості телефонувати батьку, проте написав йому листа, відповіді на який не отримав. В лютому 2009 року, перебуваючи в колонії, він зателефонував додому, йому відповів ОСОБА_5. Він попросив поговорити із батьком, але ОСОБА_5 відповів, що батько помер. Спочатку він не повірив, але в березні 2009 року телефонував другу батька на прізвище Артюхович, який підтвердив, що батько помер в липні 2008 року. ОСОБА_1 суду пояснив, що мав намір прийняти спадщину у вигляді частини квартири, але ніяких заяв для цього не направляв, вважаючи, що частина квартири буде все одно належати йому. Перебуваючи в місцях позбавлення волі, він не міг зявитися до нотаріуса, порядок направлення заяви до нотаріальної контори йому не відомий. Одразу після звільнення з місць позбавлення волі він звернувся до суду із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Представник позивача адвокат ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 дізнався про смерть батька в лютому 2009 року із телефонної розмови із ОСОБА_5, тобто через 6 місяців після спливу строку на подання заяви про прийняття спадщини. Позивач не мав обєктивної можливості подати заяву про прийняття спадщини, оскільки така заява подається особисто нотаріусу, в той час як ОСОБА_1 відбував покарання в колонії. Вважає, що особи, засуджені до позбавлення волі, обмежені у праві на звернення до нотаріальної контори особисто. Пояснила, що ОСОБА_2 навмисно приховала існування іншого спадкоємця ОСОБА_1, вказавши в заяві, що інших спадкоємців окрім неї немає.

Відповідач ОСОБА_7 проти позову заперечила, пояснила суду, що з березня 1996 року проживала разом із ОСОБА_3 Квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 придбав в 1995 році за власні кошти. В даній квартирі вона проживає до цього часу із сином ОСОБА_5 Син чоловіка, позивач ОСОБА_1, в квартирі не проживав, мешкав із своє матірю. В 2008 році ОСОБА_3 помер. ОСОБА_1 на той час знаходився в місцях позбавлення волі, де саме їй не відомо, оскільки із ним не спілкувалась. Вона в шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після чого отримала свідоцтво про право власності на квартиру. Її син ОСОБА_5 розповідав їй про те, що літом 2008 року на домашній телефон телефонував із СІЗО ОСОБА_1, син відповів, що батько помер. Вона вважала, що ОСОБА_1 відомо про смерть батька і він не бажає приймати спадщину.

Представник відповідача ОСОБА_8 суду пояснив, що ОСОБА_1 дізнався про смерть батька у серпні 2008 року, мав можливість направити поштою заяву про прийняття спадщини. Навіть в тому випадку, якщо ОСОБА_1 дізнався про відкриття спадщини у лютому 2009 року, він мав можливість отримати правову допомогу в колонії, звернутися до суду позовом про визначення йому додаткового строку на прийняття спадщини у встановлений законом трирічний строк позовної давності. Проте ОСОБА_1 ніяких дій для прийняття спадщини не вчинив, пропустив строк подачі заяви на її прийняття та строк звернення до суду із позовом.

Представник третьої особи восьмої Запорізької державної нотаріальної контори нотаріус ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 Їй було розяснено про необхідність вказати інших спадкоємців померлого. Пояснила, що ОСОБА_1 мав можливість направити заяву про прийняття спадщини, перебуваючи в місцях позбавлення волі. В такому випадку підпис на заяві міг завірити начальник виправної колонії. Навіть в тому випадку, якщо б ОСОБА_1 направив до нотаріальної контори не завірену заяву про прийняття спадщини в простій письмовій формі, нотаріус залишив би за ним його долю на спадщину і не видавав би іншому спадкоємцю свідоцтво на всю спадщину.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, та прийшов до наступних висновків.

ОСОБА_3 помер 06 липня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, зареєстрованим у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №6284 (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином померлого ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 (а.с. 10)

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності померлому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.04.1995 року (а.с. 13-14).

Після смерті ОСОБА_3, 27.09.2008 року із заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина ОСОБА_2 (а.с. 34).

Інші спадкоємці в шестимісячний строк після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори не звертались, що встановлено дослідженими матеріалами спадкової справи (а.с. 33-48).

25.02.2009 року державним нотаріусом Восьмої Запорізької нотаріальної контори ОСОБА_9 було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 44) та автомобіля ЗИЛ-ММЗ 4502, 1992 року випуску АР4381АА (а.с. 47).

ОСОБА_1 був засуджений вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2008 року за ч.2 ст.121, 297 КК України до 9 років позбавлення волі (а.с. 125). Під вартою ОСОБА_1 перебував з моменту його затримання 19.03.2008 року. Починаючи з 05.11.2008 року до 16.06.2014 року ОСОБА_1 відбував покарання в Вільнянській ВК -20 Запорізької області (а.с. 12, 122).

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_5, який суду пояснив, що ОСОБА_2 є його матірю, а померлий ОСОБА_3 вітчимом. Він постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач ОСОБА_1 не проживав в квартирі приблизно з 2000 року. На початку серпня 2008 року ОСОБА_1 зателефонував на домашній телефон та попросив поговорити із батьком. Він відповів, що батько помер, але ОСОБА_1 йому не повірив та попросив дати номер телефона друга батька на прізвище Артюхович. Він добре запамятав, що ОСОБА_1 телефонував в серпні 2008 року, оскільки на той час проходили олімпійські ігри, які він дивився по телевізору.

Допитаний в якості свідка нотаріус ОСОБА_10 суду пояснив, що він посвідчував заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини. Він попереджав її про те, що вона має вказати в заяві інших спадкоємців, про яких їй відомо. ОСОБА_2 окрім себе інших спадкоємців не вказала.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

При вирішенні спору суд керується розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

В пункті 24 Постанови вказано, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічні розяснення дав Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13. Так, в пункті 3 вказано, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

В даному листі також вказано, що відбування покарання в місцях позбавлення волі є поважною причиною пропуску строку прийняття спадщини.

Досліджуючи причини пропуску ОСОБА_1 строку на подання зави про прийняття спадщини суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

В позовній заяві позивач вказав, що йому стало відомо про смерть батька практично перед звільненням із місць позбавлення волі від його рідних під час відвідувань в колонії (а.с. 2, абз. 4). Проте в судовому засіданні ОСОБА_1 суду пояснив, що дізнався про смерть батька від ОСОБА_5, зателефонувавши додому в лютому 2009 року. Причини таких розбіжностей ОСОБА_1 пояснити в судовому засіданні не зміг.

Свідок ОСОБА_5 вказав, що телефонна розмова, в якій він повідомив ОСОБА_1 про смерть батька, мала місце в серпні 2008 року, в цей час проходили змагання з футболу на олімпійських іграх 2008 року. На спростування пояснень свідка, адвокат ОСОБА_4 надала суду графік, відповідно якого чемпіонат з футболу Євро-2008 проходив у червні 2008 року (а.с. 144). Проте в своїх поясненнях ОСОБА_5 посилався саме на змагання з футболу на олімпійських іграх, які проходили в серпні 2008 року (а.с. 156).

Послідовність пояснень свідка ОСОБА_5 та наявність протиріч в позиції ОСОБА_1, дають підстави вважати, що позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_3 саме в серпні 2008 року. Будь-яких інших обставин, що дають підстави для сумніву в показаннях ОСОБА_5, судом не встановлено.

ОСОБА_1 та його представник вважають, що сам факт знаходження в місцях позбавлення волі є обєктивною непереборною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Проте з такими висновками неможливо погодитись з наступних причин.

Відповідно до ст. 8 КВК України засуджені мають право:

-- звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань. Відповідні заяви подаються у двох примірниках, один з яких з відміткою про отримання залишається у засудженого;

-- давати пояснення і вести листування, а також звертатися з пропозиціями, заявами і скаргами рідною мовою. Відповіді засудженим даються мовою звернення. У разі відсутності можливості дати відповідь мовою звернення вона дається українською мовою з перекладом відповіді на мову звернення, який забезпечується органом або установою виконання покарань.

Крім того, згідно ч.2 цієї ж статті, засудженому гарантується право на правову допомогу. Для одержання правової допомоги засуджені можуть користуватися послугами адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Згідно із ст. 107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України:

-здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку, користуватися глобальною мережею Інтернет;

-одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Пункт 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 03.03.2004 року, і яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає, що письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або прибути особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Аналізуючи положення вказаних нормативно-правових актів, слід дійти висновку, що особа, яка засуджена до відбування покарання у вигляді позбавлення волі, має право направити поштою до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка буде прийнята нотаріусом, після чого нотаріус запропонує засудженому прибути особисто до нотаріальної контори. Отже, після звільнення така особа може звернутись до нотаріуса і оформити спадщину у встановленому законом порядку. Будь-яких обмежень щодо реалізації права на спадкування для засуджених до позбавлення волі законодавством не передбачено.

Відбування спадкоємцем покарання у вигляді позбавлення волі є поважною причиною пропуску строку прийняття спадщини в тому випадку, якщо він перебуваючи в умовах ізоляції, не спілкувався із своїми близькими, не знав про смерть спадкодавця, а тому вчасно не подав заяву про прийняття спадщини. Таким чином, сам по собі факт знаходження спадкоємця в місцях позбавлення волі не може бути непереборною причиною пропуску строку прийняття спадщини.

Проте, як встановлено судом, ОСОБА_1 дізнався про смерть батька в шестимісячний строк після його смерті, зателефонувавши додому. Як пояснював сам позивач, він направляв батьку листа із СІЗО, але батько йому не відповів. Це свідчить про те, що ОСОБА_1 не був обмежений у листуванні, перебуваючи під вартою.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не знав куди адресувати заяву про прийняття спадщини, як її складати, вважав, що оформить спадщину після звільнення, не можуть прийняті судом як поважні причини пропуску строку на прийняття спадщини, оскільки свідчать про юридичну необізнаність позивача, яка в будь-якому випадку не може бути підставою для визнання додаткового строку на прийняття спадщини.

Представник відповідача також заявив про застосування строку позовної давності і на цій підставі просив суд відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Строк звернення із заявою про прийняття спадщини сплинув 07.01.2009 року, відповідно строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини сплинув 07.01.2012 року. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 09.09.2014 року, жодних доводів в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності суду не навів. У звязку із цим, суд застосовує позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналізуючи та оцінюючі зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, враховуючи показання свідків, інші матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведений факт того, що він пропустив строк на прийняття спадщини через поважні причини.

Керуючись ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд міста Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: А.М. Котляр