Справа № 2-3811/11
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

19 лютого 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області в особі Реєстраційної служби відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору - Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора Одеської області про встановлення факту, визнання незаконним та скасування рішень виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,визнання незаконним свідоцтва про право особистої власності, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, згідно останнього уточненого позову (т.2 а.с. 58) просить суд :

- поновити строк позовної давності щодо звернення до суду із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 18/100 частин житлового будинку літ. «З», літню кухню літ. «І», сарай літ. «К», підвал літ. «Л», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

- встановити факт перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та народження у цьому шлюбі дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 ржу народження;

- встановити, що ОСОБА_1 була членом сім'ї ОСОБА_4 , проживала та вела спільне господарство разом з нею з 23.01.1989 року по 17.10.1996 року;

- визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів № 838 від 15.08.1996 року про залишення у власності ОСОБА_4 та затверджений акт вводу в експлуатацію щодо самочинно збудованого жилого будинку літ. «З»;

- визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів за № 1129 від 17.10.1996 року «Про оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1»;

- визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності від 25.10.1996 року на домоволодіння по АДРЕСА_1, видане на підставі рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів за № 1129 від 17.10.1996 року «Про оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1»;

- визнати незаконним та скасувати рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 293 від 11.12.1997 року в частині передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 2222 кв.м. розташованої по АДРЕСА_1, з яких 1000 кв.м. для обслуговування будинку і господарських будівель і 1222 кв.м. для ведення особистого господарства;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 481392, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0594;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 солідарно на 54/100 частин, у майні, набутим спільно членами сім'ї, які складаються з: жилого будинку літ. «З», літньої кухні літ. «І», сараю літ. «К», підвалу літ. «Л», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_1, право власності на 18/100 частин у майні, набутим спільно членами сім'ї, що в цілому складається з : жилого будинку літ. «З», літньої кухні літ. «І», сараю літ. «К», підвалу літ. «Л», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Судові засідання по справі неодноразово відкладалися за клопотаннями сторін з метою надання їм можливості врегулювати спір в позасудовому порядку шляхом укладення мирової угоди.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки позовні вимоги були уточнені позивачем, суд розглядає справу з урахуванням такого уточненя позову.

Представник позивачки за довіреністю у судовому засіданні повністю підтримала вимоги уточненого позову, просила його задовольнити, мотивуючи його наступним.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, її спадкоємцями згідно заповіту є дочка - ОСОБА_2 та син - ОСОБА_3, що підтверджується відповідними матеріалами спадкової справи до майна померлої № 393/2011 від 15.12.2011р. Позивачка, ОСОБА_1, 16.07.1988 року, уклала шлюб з ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданим Білгород-Дністровським міським відділом ЗАГС, актовий запис №274. Як молоде подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, вирішили проживати у жилому будинку літ. «А», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який на праві власності належав ОСОБА_4 згідно Свідоцтва про право особистої власності від 04.10.1989 року, виданого на підставі Рішенням виконкому Білгород-Дністровської міської народних депутатів за № 1123 від 21.09.1989р. Позивачка ОСОБА_1 з 23.01.1989 року є прописаною (зареєстрованою) у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_1, у якому вона спільно проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_4 декілька років. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася донька ОСОБА_6. Після цього позивачка ОСОБА_1 та її колишній чоловік вирішили до жилого будинку літ «А», який належить ОСОБА_4, прибудувати житлову прибудову для двої сімей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Рішенням виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів за № 15.02.1990 року «Про дозвіл жилої прибудови до жилого будинку АДРЕСА_1», в якому, серед іншого, зазаначено, що при прийнятті рішення було також розглянуто клопотання управління торгівлі за № 15 від 15.01.1990 року, де на той час працювала позивачка ОСОБА_1, надано ОСОБА_4 дозвол на будівництво зазаначеної пристойки, що підтверджується копією цього рішення виконкому в копії інвентарної справи БТІ. Далі, у 1990 році позивачка та її колишній чоловік, зі згоди ОСОБА_4, почали будівництво прибудови до жилого будинку, яке закінчили у 1996р. (жилий дім літ. «З», літня кухня сарай літ. «К», підвал літ. «Л», за адресою: АДРЕСА_1. Тобто, позивачка ОСОБА_1 постійно проживала з ОСОБА_4 у будинку літ А, давала кошти на будівництво та облаштування жилого будинку літ «З», вкладала у його будівництво свою працю нарівні з іншими членами сімї, являлася членом сім'ї, та, у відповідност ідо цього, як вважає позивачка, має право на частку у житловому будинку літ. «З».

Далі, як вказує позивачка, рішенням виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів №1129 від 17.10.1996 року «Про оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1» на ОСОБА_4 видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, замість свідоцтва про право особистої власності від 04.10.1989р. на будівлю літ. «А». Як вказує позивачка, це рішення прийнято під час дії Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995р. №56 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.01.1996р. за №31/1056) та Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Держбуду України від 09.06.1998р. №121. Зі вказаного вище рішення позивачці стало відомо, що рішенням виконкому Білгород-Дністровської міської ради, народних депутатів «Про залишення у власності самочинно побудованого жилого дому по АДРЕСА_1» за № 838 від 15.08.1996р. у власності ОСОБА_4 залишений та затверджений акт введення в експлуатацію самочинно збудованого жилого будинку літ. «З», літню кухню літ. «І», сарай літ. «К», підвал літ. «Л», за адресою: АДРЕСА_1. У рішенні виконкому № 838 від 15.08.1996р. зазначено, що склад сім'ї ОСОБА_4 становить шість чоловік. Згідно ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991р., чинного на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. З огляду на положення ч.1 ст.17 Закону України від 7 лютого 1991р. № 697-ХІІ "Про власність" майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї у період чинності цього Закону, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. У Постанові Пленуму Верховного суду України №20 від 22 грудня 1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів, про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Встановлено, що право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім'ї та брали трудову участь у його придбанні.

Далі, як вказує позивачка, згідно ч.4 ст.З68 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, що інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

На виконання ухвали суду про забезпечення доказів у справі КП «Білгород-Дністровське БТІ» надало суду інвентаризаційну справу №4261 щодо житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1. На аркуші 73 інвентаризаційної справи №4261 наявний розрахунок часток від 30.10.1996 року, які мала намір відчужити ОСОБА_4 і значиться, як 54/100 часток у складі жилого будинку літ. «З», літньої кухня літ. «І», сарай літ. «К», підвал літ. «Л», за адресою: АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом РАГС Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області від 22.08.2002 року, запис № 139 від 15.06.2000 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка з дітьми залишилася проживати у жилому будинку літ. «З», право власності на який визнається, а ОСОБА_3 забрав речі та пішов жити до будинку матері літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1. Отже, з 1996 року і до теперішнього часу позивачка проживає в жилому домі літ. «З», користується літньою кухнею літ. «І», сараєм літ. «К», підвалом літ. «Л», за адресою: АДРЕСА_1. За час проживання у цьому будинку позивачкою неодноразово проводилися ремонтні роботи, зокрема, у 2006 році проведена заміна вікон з дерев'яних на металопластикові, що підтверджується відповідними квитанціями, проводився ремонт даху, що підтверджується квитанціям на дошки та шифер, проведено водопровід, встановлено лічильник на водокористування, що підтверджується копіями квитанцій, технічної документації, проведено роботи по влаштуванню замощення, що підтверджується копіями накладних на купівлю піску, щебеню, цементу від 04.05.2005р., від 13.05.2005р„ від 10.05.2005р., від 18.04.2005р. від 20.04.2005р. Окрім цього, як вказує позивачка, нею самостійно здійснюються витрати, пов'язані з утриманням зазначеного житлового будинку, а саме: проводиться оплата за водокористування; проводиться оплата за спожиту електроенергію; за послуги електрозв'язку, згідно договору №1/19766 від 27.02.2006 року. Крім того, на ім'я позивачки відкрито особовий рахунок у КП «Білгород-Дністровськводоканал», щодо сплати за користування послугами волопостачання та водовідведення, та ВАТ «Укртелеком» на сплату користування телефонним зв'язком саме за адресою: АДРЕСА_1. Як вказує позивачка, з наведеного можна дійти висновку про те, що позивачка - ОСОБА_1, добросовісно, відкрито та безперервно на протязі більш ніж 10 років володіє жилим будинком літ. «З», літньою кухнею «І», сараєм літ. «К», підвалом літ. «Л» за адресою: АДРЕСА_1. Про те, що ОСОБА_4 стала власником жилого будинку літ. «З», літньої кухні літ. «І», сараю літ. «К», підвалу літ. «Л», розташованих за адресою: АДРЕСА_1, позивачці стало відомо лише 24.06.2011 року, після отримання нею копії позовної заяви 18.04.2011 року з додатками, про що свідчить її підпис на позові, що зберігається в матеріалах справи №2-2843/2011р., за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном.

Також, позивачці стало відомо, що на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 293 від 11.12.1997 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 2222 кв.м. по АДРЕСА_1, з яких 1000 кв.м. - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель і 1222 кв.м. для ведення особистого господарства. 09 листопада 2010 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власно земельну ділянку серії ЯК № 481392, згідно якого вона стала власником земельної площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0594.

Далі, як вказує позивачка, про порушення її майнових прав їй стало відомо 24.06.2011 року, після отримання копії позовної заяви від 18.04.2011 року з додатками, про що свідчить її підпис на позові, що зберігається в матеріалах справи №2-2843/2011р., за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном. Про наявність спірних рішень виконкому та ради позивачці стало відомо після виконання ухвали суду про забезпечення доказів у справі № 2-3811/2011р.

При видачі позивачці паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області від 05.12.2006 року, її прізвище вказано у паспорті як ОСОБА_1, що зумовлює встановлення факту перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 та народженням в цьому шлюбі дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження, що додаються. Походження від цього шлюбу дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджує копія постанови про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на користь дітей ОСОБА_7, ОСОБА_6.

На підставі вищевикладеного представник позивачки просить суд задовольнити її позов у повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 17 лютого 2015 року не з'явилась, будь-яких заяв на адресу суду не надавала.

Адвокат в інтересах відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2 - ОСОБА_10 у судовому засіданні з позовом не погодився, просив суд відмовити у його задоволенні з наступних підстав.

Дійсно, як зазначено у позові ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 з 16 липня 1988 року по 15 червня 2000 року. 23 січня 1989 року позивачка зареєструвалася за адресою спірного житлового будинку. Зазначений житловий будинок був особистою приватною власністю матері відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та в цілому належав виключно їй. Спочатку забудовником вказаного житлового будинку була мати ОСОБА_4 - ОСОБА_11, яка померла в 1987 році, на ім'я якої виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради був наданий дозвіл на виконання робіт № 129 від 27.11.1986 року, та яка стала будувати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами задовго до надання цього дозволу, про що свідчать відповідні записи в технічному паспорті на зазначене нерухоме майно, а також рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради № 948 від 15.09.1988 року, згідно якого в домоволодінні АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_11 залишено навіс літ. «М» та зменшена жила площа на 8,4 кв.м. Далі, забудовником спірного домоволодіння була ОСОБА_4, якій 04.10.1989 року було видано свідоцтво про право особистої власності на зазначений житловий будинок. Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 149 від 15.02.1990 року «Про дозвіл жилої прибудови до жилого будинку по АДРЕСА_1» ОСОБА_4 було надано дозвіл на жилу прибудову до будинку розміром 8.0 х 10.0м. зі знесенням 1/2 частини сараю по АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради д №838 від 15.08.1996 року «Про залишення у власності самочинно збудованого жилого будинку по АДРЕСА_1», за ОСОБА_4 залишено у власності жилий будинок літ. «З» розміром 8,81x10.60 м корисною площею 69.4 кв.м., жилою площею 31,3 кв.м. зі зменшенням жилої площі на 14.4 кв.м., літню кухню літ. «І» розміром 3.9x3.2 м., сарай літ. «К» розміром 5.20x3.20 м., підвал літ. «Л» розміром 3,0x3,1 м. по АДРЕСА_1 та затверджено акт введення в експлуатацію жилого будинку літ. «З» корисною площею 69,4 кв.м., жилою 31,3 кв.м.

На підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 1429 від 17.10.1996 року, взамін свідоцтва про право особистої власності від 04.10.1989 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради 25 жовтня 1996 року було видано ОСОБА_4 нове свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1. Окрім того, на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 293 від 11.12.1997 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 2222 кв.м. по АДРЕСА_1, з яких 1000 кв.м. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель і 1222 кв.м. для ведення особистого господарства.

09 листопада 2010 року ОСОБА_4 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 481392, згідно якого вона стала власником земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0594. Зазначене домоволодіння у встановленому законом порядку зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, на нього складено технічний паспорт та інвентаризаційна справа в КП «Білгород-Дністровське БТІ». Зазначене також підтверджується тим, що згідно домової книги, свідоцтво про право власності на будинок видано ОСОБА_4, на ім'я якої і була видана домова книга, про що свідчить відповідний запис у домовій книзі, що посвідчено підписом начальника Білгород-Дністровського БТІ (нині - КП «Білгород-Дністровське БТІ») та печаткою цієї установи, що до 31.12.2012 року був органом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Тобто, є невірними ствердження позивачки, що вона також була забудовником спірного нерухомого майна. Позивачка разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_3, як подружжя, з дозволу матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали в зазначеному будинку і як користувачі житла посильно допомагали їй робити в будинку поточні ремонти. Крім того, як вказує адвокат в інтересах відповідача ОСОБА_3, відповідно до вимог Житлового кодексу України, ОСОБА_3 та його колишня дружина - позивач ОСОБА_1 були зобов'язанні нарівні з власником житла дбайливо ставитись до житла, в тому числі і приймати участь у його ремонті та сплачувати комунальні послуги (ст.ст.10, 64, 66-68 ЖК України). Зазначені норми ЖК України прямо вказують на те, що робити ремонт та сплачувати комунальні послуги є не правом, а обов'язком користувачів житла. Вказане нерухоме майно не може вважатись спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки за життя ОСОБА_4 він був виключно її особистою приватною власністю, про що було добре відомо позивачці, оскільки вона прийшла проживати в житло, що було давно збудоване і вона не оскаржувала право власності ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно. Також зазначає, що індивідуальне житлове будівництво здійснюється з метою забезпечення жилою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано земельну ділянку для будівництва жилого будинку. Згідно ст.14 Закону України від 07.02.1991 p. № 697-ХІ1 «Про власність», який набув чинності з 15 квітня 1991 року та був чинним на час виникнення спірних правовідносин, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок.

Тобто, позовні вимоги позивачки можуть бути задоволені лише в тих випадках, якщо між цими особами і забудовником було досягнуто домовленості про створення спільної власності на жилий будинок і саме з цією метою вони вкладали свою працю та несли затрати на будівництво жилого будинку. В іншому випадку ці особи вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. Про це зазначено і в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу про те, що між нею та ОСОБА_4 була якась домовленість про спільне будівництво та створення спільної власності на жилий будинок і що саме з цією метою вона вкладала свою працю та несла затрати на будівництво будинку.Таким доказом може бути лише договір про спільну діяльність, який укладається лише у письмовій формі (ст.430 ЦК України 1963 року та ст.1130, 1131 ЦК України 2003 року). Також слід зазначити, що позивачка та ОСОБА_3 не були членами сім'ї ОСОБА_4, оскільки вони не вели з нею спільне господарство, окремо готували їжу, у кожного із них був окремий сімейний бюджет, кожний із них самостійно визначав порядок використання коштів і між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не було взаємних прав та обов'язків, як це передбачено сімейним законодавством для членів сім'ї. Доводи позивачки, що вона та її чоловік ОСОБА_3 жили однією сім'єю з ОСОБА_4 спростовуються як поясненнями свідків, так і в цілому не грунтуються на законі, відповідно до якої сім'єю вважається проживания осіб, які не тільки пов'язані спільним побутом та веденням господарства, але і які пов'язані в першу чергу спільними правами та обов'язками (ст.3 Сімейного кодексу). ОСОБА_4 з 1980 року і по день своєї смерті знаходилася у цивільному шлюбі з ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, який з 10 лютого 1990 року по день своєї смерті був зареєстрований за вказаною домобудівлею. що підтверджується відповідною відміткою у домовій книзі. На утриманні у ОСОБА_4 на час будівництва спірного будинку була її дочка - нинішня відповідачка ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_3. Отже, під час будівництва спірного будинку у ОСОБА_4 була власна сім'я, з якою вона була пов'язана відповідними правами та обов'язками. В свою чергу ОСОБА_1 в той час перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, у яких на час будівництва спірного будинку уже була дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, була власна сім'я, і вони в свою чергу були пов'язані з відповідними правами та обов'язками друг перед другом. ІІри цьому проживання за одною адресою двох сімей не вказує на те, що вони складають одну сім'ю, оскільки члени цих двох сімей в першу чергу не мали по відношенню одних членів сімей до інших спільних прав та обов'язків.

Окрім того, адвокат в інтересах відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, зазначає, що ОСОБА_1 пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності щодо вимог, зі здійснення будівництва нерухомого майна, яке було введено в експлуатації у 1996 році та на яке у 1996 році було видано нове свідоцтво про право власності взамін старого свідоцтва. Також вказує, що позивачка пропустила строк позовної давності щодо претендування на ті поліпшення, які з її слів було проведено у 2006 році, на що у неї нібито є накладні на будівельні матеріали за 2005 рік, оскільки, відповідно до ст.257 ЦК України, ч.2 ст.72 СК України строк позовної давності установлюється у три роки.

Також вказує, що є безпідставними доводи позивачки, що їй лише у 2011 році стало відомо про вищевказані рішення міської ради, виконкому міської ради та правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку, які видані на на ім'я ОСОБА_4, оскільки позивачці було добре відомо, що забудовником будинку була мати ОСОБА_4 - ОСОБА_11, а потім, після її смерті, забудовником була сама ОСОБА_4 При цьому саме власне позивачка ОСОБА_1, яка в 1996 році працювала державним податковим інспектором Білгород-Дністровської районної державної податкової інспекції, за кошти ОСОБА_4 займалась оформленням документів по введенню домоволодіння в експлуатацію, оформленням нового свідоцтва про право власності на домоволодіння та реєстрацією в Білгород-Дністровському БТІ.

Далі, адвокат в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказує, що під час розгляду зазначеної справи у суді та вивчення матеріалів, що були наданні до неї, та зокрема матеріалів інвентаризаційної справи, що були надані КП «Білгород- Дністровське БТІ» № 4261 по домоволодінню АДРЕСА_1, було встановлено наступне. Так, на аркуші інвентаризаційної справи 64 є рахунок № 1504 від 21.06.1996 року та на звороті заявка №1504 від 21.06.1996 року на інвентаризацію вказаної домобудівлі, що зроблена від імені власника зазначеної домобудівлі ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року. При цьому на лицевій стороні цього аркушу вказано, що документи по інвентаризації отримані 24.07.1996 року у «графі документі получил» проставлено підпис, який збігається із підписом ОСОБА_1, а на звороті цього аркушу, на якому знаходиться заявка на інвентаризацію, у верхній його частині вказано «зак. сдал ОСОБА_1 паспорт НОМЕР_3» і внизу напроти дати від 21.06.2007 р. у графі «подпись заказника» стоїть рукописний підпис, який збігається із підписом позивачки ОСОБА_1 Далі, на аркуші інвентаризаційної справи № 68 знаходиться Акт про закінчення будівництва та введення до експлуатації індивідуального житлового будинку від 26.07.1996 року, на якому на звороті є підпис від імені забудовника зазначеної домобудівні і який також схожий із підписом позивачки ОСОБА_1 Окрім того, на аркушу інвентаризаційної справи № 75 знаходиться заявка ОСОБА_4 № 2462 від 16.09.1996 року на інвентаризацію зазначеного домобудівл, в нижній частині якої напроти дата від 16.06.1996 року у графі «подпись заказника» проставлено підпис, який схожий із підписом позивачки ОСОБА_1 На звороті зазначеного аркушу знаходиться рахунок № 2462 від 16.09.1996 року, в якому в нижній частині у графі «документи получил» проставлено підпис, який схожий із підписом ОСОБА_1 Зазначені документи свідчать про те, що саме позивачка ОСОБА_1 у 1996 році займалася допомогою ОСОБА_4 оформленням документів на спірну домобудівлю і що їй було добре відомо, що саме ОСОБА_4 була забудовником зазначеного житловою будинку та саме на ОСОБА_4 і було оформлено право власності на вказану домобудівлю. Однак, у судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 ці факти заперечувала, заперечила, що вона допомагала ОСОБА_4 проводити інвентарицію та займатися оформленням документів на право власності вказаний будинок у 1996 році, та пояснила, що підписи на вищевказаних документах нібито схожі з її підписами, але при цьому заперечує той факт, що це нею зроблені вказані підписи. Таким чином,стверджує, що навіть якщо допустити, що суд може прийти до висновку, що нібито позивач понесла якісь власні матеріальні витрати на будівництво спірного нерухомого майна та має право на ті поліпшення, які на її думку були зроблені за її власні кошти, то в такому разі суд повинен застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, відмовивши у позові, оскільки згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п.7 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв 'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.Вимогу про захист порушеного права суд приймає до розгляду незалежно від закінчення строку позовної давності. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав.

Далі вказує, що за позивачкою не може бути визнано право власності на спірне нерухоме майно як на спільне сумісне майно подружжя, оскільки забудовником цього нерухомого майна була мати відповідачів, що в цілому підтверджується пояснення свідків у зазначеній справі, а тому за жодних обставин воно не може вважатись спільним сумісним майном подружжя, оскільки це нерухоме майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і воно не підпадає під поняття «майно, нажите подружжям під час шлюбу» (ст.22 Кодексу України про шлюб та сім'ю 1969 року) чи «майно, набуте подружжям за час шлюбу» (ст.60 Сімейного кодексу України 2002 року).

Окрім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК) визнання спільною сумісною власністю спірного нерухомого майна, оскільки це визнання об'єкту нерухомості спільною сумісною власністю - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про права власності на нерухоме майно чи його частину. На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні уточненого позову.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні повністю погодився та підтримав доводи адвоката ОСОБА_10, просив суд відмовити у задовленні позову.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні погодилась та підтримала доводи адвоката ОСОБА_10, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі, оскільки позов є недоведеним, тобто позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин, зазначених у позові.

Представник Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області в особі Реєстраційної служби відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово був сповіщений належним чином, що підтверджується розписками про отримання судових поввсток, причину своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв на адресу суду не надавав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору - Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області у судове засідання не з'явився, нада на адресу суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу без участі нотаріуса у зв'язку із великою завантаженістю.

Допитана в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_18 пояснила, що достатньо тривалий час знає сторні у справі, з позивачкою ОСОБА_1 працювала в управлінні торгівлі. Як їй відомо, після того, як ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружились, вони вирішили проживати в будинку матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Через деякий час ОСОБА_4 погодилась на будівництво будинку. Позивачка ОСОБА_1 особисто цей будинок не будувала, вона готувала їжу, допомагала батькам ОСОБА_3 Батьки ОСОБА_1 також допомагали у будівництві цього будинку, привозили із м. Ізмаїл, де вони жили, будівельні матеріали на будівництво будинку. Після того, як ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвали шлюб, ОСОБА_1 залишилась проживати у цьому будинку, здійснювала ремонт. Також пояснила, що їй відомо, що забудовником будинку була мама ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка проживала ці своїм чоловіком.

Допитана в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_19 пояснила, що вона є сусідкою сторін у справі. Коли здійснювалось будівництво спірного будинку, вона також будувала свій будинок. Також пояснила, що ОСОБА_1 приймала активну участь у будівництві спірного будинку, її батьки також допомагали будувати, однак, що конкретно виконувала ОСОБА_1, свідок пояснити не змогла, хто сплачував будівництво спірного будинку, їй не відомо.

Допитана в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_20 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 приблизно с 90-х років. Їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спочатку проживали у матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4, а потім здійснювали будівництво житлового будинку разом, та проживали у ньому деякий час. Після того, як вони розірвали шлюб, ОСОБА_1 сама продовжувала будівництво цього будинку. Хто саме та які матеріали привозив для будівництва цього будинку, а також хто здійснював оплату за будівництво будинку, свідок не знає.

Допитана в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_21 пояснила, що вона знає родину ОСОБА_1 з 1989 року, коли вони після одруження проживали у матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Пояснила, що у будівництві спірного будинку приймали участь і самі ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 а також їх батьки. Також вказала, що спочатку відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були добрі, однак, потім все погіршувались, вони часто сварились.

Допитаний в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_22 пояснив, що він знає та знаходиться в дружніх відносинах з ОСОБА_3 з самого дитинства. Також поянив, що він допомагав будувати спірний будинок, однак, грошові кошти йому за це не платили, оскільки він є другом ОСОБА_3. Будувала спірний будинок ОСОБА_4, усі розрахунки здійснювала саме вона, за усі будівельні матеріали розраховувалась ОСОБА_4

Допитана в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_23 пояснила, що вона є сусідкою сторін по справі. Також пояснила, що їй відомо, що спірний будинок будувала ОСОБА_4, вона на той час працювала на птахофабриці, також допомагав у будівництві цього будинку чоловік ОСОБА_4. Почали будівництво нового будинку, оскільки у будинку ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 проживало шість чоловік - ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_24, ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_1, донька ОСОБА_2, сестра ОСОБА_3 Усі вони проживали однією родиною. Як відомо свідку, будівництво спірного будинку оплачувала ОСОБА_4

Допитаний в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_25 пояснив, що він разом із ОСОБА_3 допомагав здійснювати будівництво спірного будинку ОСОБА_4, яка здійснювала оплату за будівництво цього будинку. Спірний бдинок був побудований у 90-х роках, він особисто приймав участь у його будівництві, оскільки працює прорабом. Був на будівництві від самого його початку до самого кінця, однак, гроші за будівництво він не отримував, оскільки є другом ОСОБА_3 Також пояснив, що будівельні матеріали на будівництво будинку придбавав ОСОБА_3 за гроші, які давала йому ОСОБА_4

Вивчивши матеріали справи, заслухавши позивачку ОСОБА_1, її представника ОСОБА_26, адвоката в інтересах відповідачів ОСОБА_10, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, представника Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, суд приходить до наступного.

При вирішенні спору між сторонами підлягають застосуванню норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі.

Згідно останнього уточненого позову позивачка просить суд поновити їй строк позовної давності щодо звернення до суду з цим позовом. Пропуск строку позовної давності позивачка мотивує тим, що про її порушене право їй стало відомо 24.06.2011 року після отримання нею корпії позовної заяви від 18.04.2011 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на цій позовній заяві. Заслухавши пояснення сторін з приводу поновлення позивачці строку позовної давності, дослідивши матеріали справи, а також приймаючи до уваги той факт, що про рішення виконавчого комітету, які просить скасувати ОСОБА_1, вона не мала згоди дізнатись, оскільки не є суб'єктом цих рішень, суд вважає причини пропуску строку звернення до суду поважними, та, у відповідності до положень ч. 5 статті 267 ЦК України, вважає за необхідне поновити позивачці ОСОБА_1 строк на звернення до суду з цим позовом.

Як вказала у судовому засіданні позивачка та її представник, правовою підставою для звернення позивачки до суду нею обрані стаття 12, ч. 1 статті 17 Закону України «Про власність», які встановлюють, що громадянин набуває права власності на доходи від участі у суспільному виробництві, індивідуальній праці а також встановлює, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї у період чинності Закону України «Про власність» є їхньою спільною сумісною власністю.

Таким чином, доказуванню позивачкою підлягає саме факт її участі у спільній праці по будівництву житлового будинку, тобто що спірний будинок є спільною сумісною власністю.

Інші вимоги позовної заяви, а саме : визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, визнання недійсними Свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним Державного акту є похідними від вищевказаних позовних вимог, та базуються на цих позовних вимогах.

Наявні у матеріалах справи письмові докази про наявність таких обставин не свідчать, тобто позивачкою не доведено її участь у спільній праці, тобто не доведено, що спірний житловий будинок є об'єктом спільної сумісної вланості.

Так, за відповідним клопотанням позивача у судовому засіданні були допитані в якості свідків вказані особи, однак,жоден зі свідків не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що позивачка приймала участь у будівництві спіного будинку та яку саме участь позивачка приймала у будівництві спірного будинку, що саме було нею зроблено.

Як вказувала позивачка, в якості доказів на підтвердження її участі у будівництві та ремонті спірного будинку нею до матеріалів справи надані копії квитанцій про придбання нею будівельних матеріалів, та документи про оформлення на її ім'я документів, які підтверджують сплату комунальних послуг.

Так, позивачкою надані настпуні документи :

т. 1 а.с. 21 - квитанція про придбання метало пластикових виробів на суму 2 935, 06 гривень, однак, на цій квитанції відсутня дата та не вказано, ким придбані ці металопластикові вироби, що позбавляє суд можливості прийняти цю квитанцію як належний та допустимий доказ та оцінити його у сукупності з іншими доказами по справі;

т. 1 а.с. 22 - накладна від 12.07.2006 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 придбала 2 профільні системи на суму 1046, 92 гривні, однак, на цій квитанції відсутня дата;

т. 1 а.с. 23, 24, - товарні чеки, з яких вбачається, що була придбана дошка на суму 204,00 гривні, 67,50 та 41,25 гривень, однак, цей чек не містить відомостей ким та коли була придбана ця дошка, що позбавляє суд можливості прийняти цю квитанцію як належний та допустимий доказ та оцінити його у сукупності з іншими доказами по справі;

т.1 а.с.25,26,27 - містять відтиски підприємств, які погодили проведення земляних робіт, по АДРЕСА_1, іншої інформації не містять;

т.1 а.с. 28 - заява від ОСОБА_1 на ім'я Начальника КП «Водоканал» на установку водовимірювача та квитанція від ОСОБА_1 про сплату нею 11,70 гривень за видачу ордеру на здійснення раскопок за адресою : АДРЕСА_1;

т.1 а.с. 29 - лист-відповідь Білгород-Дністровського ПУВКГ на адресу ОСОБА_1 про те, що у відповідь на заяву ОСОБА_1, дозволено підключення до міських мереж водопроводу за власний рахунок;

т.1 а.с. 30 - технічні умови на підключення до водопроводу;

т.1 а.с. 31 - ордер № 37 від 10.09.2001 року, затверджений Управлінням житлово-комунального господарства на виконання робіт по будівництву та капітальному ремонту підвальних споруд, який виданий ОСОБА_1;

т.1 а.с.32 - розрахункова книжка на сплату за послуги водокористування, згідно якої вбачається, що особовий рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_1;

т.1 а.с. 33 - розрахункова книжка ВАТ «Одесаобленерго», на першій сторінці якої вказано, що особовий рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_3, та копія договору про надання послуг електрозв'язку, де абонентом вказана ОСОБА_1;

т. 1 а.с. 34,35 - накладні від 04.05.2005 року, від 13.05.2005 року, від 10.05.2005 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 придбавала цемент, щебень та пісок;

т.1 а.с. 35- довідка, видана ОСОБА_1 про те, що вона працювала у ТОВ «Торговий дім», її заробітна плата складала у 1986-1991 роках - 6154, 30 рублів, у 1992-1994 роках - 6 209 828, 53 карбованців;

т.1 а.с. 37 - копія трудової книжки ОСОБА_1

Дослідивши надані позивачкою докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ці докази не можуть слугувати доказом на підтвердження того, що позивачка приймала участь у будівництві спірного будинку і, відповідно має право на нього, оскільки надані позивачкою докази по-перше, датуються різними роками, (а будівництво спірного будинку проводилось у 90-ті роки), або взагалі не містять дати, по-друге, сам по собі факт придбання будівельних матеріалів також не підтверджує участі ОСОБА_1 у будівництві спірного будинку, оскільки доказів на підтвердження того, що ці матеріали були використані при будівництві спірного будинку, матеріали справи не містять.

Крім того, на виконання ухвали суду про забезпечення доказів у справі КП «Білгород-Дністровське БТІ» було надано суду інвентаризаційну справу №4261 щодо житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, оригінал якої був оглянутий судом у судовому засіданні, завірена копія цієї інвентаризаційної справи наявна у матеріалах справи (т.1 а.с. 165-253).

Як вбачається з цієї інвентаризаційної справи, власником домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 04.10.1989 року (а.с.206), та Свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння від 25.10.1996 року (а.с. 228). Також, серед іншого, матеріали інвентаризаційної справи містять Рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №149 від 15.02.1990 року «Про розміщення житлової прибудови до жилого будинку по АДРЕСА_1», згідно якого виконавчий комітет міської ради вирішив дозволити ОСОБА_4 будівництво житлової прибудови розміром 6,0х10.0 м. зі знесенням ? частини сараю по АДРЕСА_1 (а.с. 224), а також рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 838 від 15.08.1996 року «Про залишення у власності самовільно збудованого житлового будинку по АДРЕСА_1», згідно якого вирішено залишити у власності ОСОБА_4 житловий будинок літ. «З» розміром 8,81х10,60м. по АДРЕСА_1 (а.с. 231).

Дійсно, матеріали інвентаризаційної справи містять розрахунок частини домоволодіння, яка відчужується (а.с. 235), де вказано, що відчужується житловий будинок літ. «З», літня кухня літ. «І», сарай літ. «К» та підвал літ. «Л», однак, цей розрахунок не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ, а може лише свідчити про наміри ОСОБА_4, які не були нею реалізовані за життя.

Таким чином, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині визнання спірного будинку об'єктом права спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на частину цього домоволодіння є недоведеними.

Оскільки суд прийшов до висновку, про те, що позовні вимоги позивачки у частині визнання будинку АДРЕСА_1 спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та, відповідно, позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 18/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 є такими, що не доведені, а позовні вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів № 838 від 15.08.1996 року про залишення у власності ОСОБА_4 та затверджений акт вводу в експлуатацію щодо самочинно збудованого жилого будинку літ. «З»; визнання незаконним та скасування рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів за № 1129 від 17.10.1996 року «Про оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1»; визнання недійсним свідоцтво про право особистої власності від 25.10.1996 року на домоволодіння по АДРЕСА_1, видане на підставі рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів за № 1129 від 17.10.1996 року «Про оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1»; визнання незаконним та скасування рішення Білгород-Дністровської міської ради Одесьокї області № 293 від 11.12.1997 року в частині передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 2222 кв.м. розташованої по АДРЕСА_1, з яких 1000 кв.м. для обслуговування будинку і господарських будівель і 1222 кв.м. для ведення особистого господарства; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 481392, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0594; є похідними від вищевказаних позовних вимог, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в цій частині також є такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог позивачки в частині встановлення факту перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3, суд приходить до наступного.

Згідно ч.1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як пояснив у судовому засіданні адвокат в інтересах відповідачів ОСОБА_10, факти перебування позивачки та відповідача ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі ані відповідачами по справі, ані будь-ким іншим не оспорюється.

Приймаючи до уваги твердження адвоката в інтересах відповідачів, а також той факт, що матеріали справи містять Свідоцтво про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1.а.с. 6), недоведеність позивачкою того, що даний факт будь-ким оспорюється або не визнається, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог позивачки в частині встановлення того, що ОСОБА_1 була членом сім'ї ОСОБА_4 та вела спільне господарство з нею у період з 23.01.1989 року по 17.10.1996 року, судом встановлено наступне. Позивачкою на надано суду доказів на підтвердження цього факту, а свідки, допитані у судовому засіданні, також не надали свідчень на підтвердження цього факту. Тому у задоволенні цієї частини позовних вимог суд вважає за необхідне також відмовити.

Згідно п.7 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв 'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Вимогу про захист порушеного права суд приймає до розгляду незалежно від закінчення строку позовної давності. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав.

Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області в особі Реєстраційної служби відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору - Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора Одеської області про встановлення факту, визнання незаконним та скасування рішень виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,визнання незаконним свідоцтва про право особистої власності, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності є недоведеними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.12, 17 Закону України «Про власність», Постановою Пленуму Верховного суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», Постановою Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», ст. 256, 267, 355, 368 ЦК України, ст.ст. 1, 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області в особі Реєстраційної служби відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору - Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора Одеської області про встановлення факту, визнання незаконним та скасування рішень виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,визнання незаконним свідоцтва про право особистої власності, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: