Справа № 152/580/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 червня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення грошових коштів,

встановив:

15.04.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра» про стягнення грошових коштів.

Мотивуючи позовні вимоги, зазначила, що 16.01.2015 року в м. Шаргороді в відділенні №0107 ПАТ «КБ «Надра» на підставі усного договору вона здійснила переказ грошових коштів в сумі 6846 грн. на рахунок Вінницького національного медичного університету як плату за навчання, про що їй було видано квитанцію №К7Д/22, у якій зазначена сума переказу, його дата, код касира, номер електронної пошти.

Відповідно до договору з відповідачем, кошти повинні надійти після здійснення банківської операції на рахунок університету у той же день.

Проте, гроші, які вона переказала через відділення №0107 ПАТ «КБ «Надра» в м. Шаргороді, на рахунок університету не надійшли до цього часу, у зв'язку із чим вона не може оплатити навчання.

На її звернення до відповідача про повернення коштів вона отримала письмове повідомлення про те, що з 06.02.2015 року по 05.05.2015 року включно в банку запроваджено тимчасову адміністрацію, тому проведення будь-яких операцій банком не здійснюється.

Вважає, що це не звільняє відповідача від його зобов'язань, зокрема переказу коштів на рахунок навчального закладу.

Крім того, тимчасова адміністрація запроваджена через 21 день після здійснення операції по переказу грошей.

Оскільки відповідач не здійснив переказ грошових коштів на рахунок ВНМУ, просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 6846 грн. та судові витрати по сплаті судового збору.

06.05.2015 року позивачкою ОСОБА_2 до Шаргородського районного суду подано заяву про зміну підстав позову, в якій остання зазначає про те, що відповідачем не здійснено банківської операції по переказу грошових коштів на рахунок ВНМУ, хоча грошові кошти для цього нею передані в касу відділення №0107 ПАТ «КБ «Надра» в м. Шаргороді, у зв'язку із чим вважає, що відповідач неналежно виконав відповідну банківську послугу, а тому до вказаних правовідносин слід застосувати ЗУ «Про захист прав споживачів».

Вона навчається у ВНМУ на медичному факультеті з 01.09.2013 року, термін навчання - до 01.09.2019 року. Загальна вартість освітньої послуги становить 82152 грн., 6846 грн. з яких 16.01.2015 року присвоїв собі відповідач - ПАТ «КБ «Надра», не переказавши їх на рахунок університету. Вказану суму коштів вона мала внести в касу університету до 01.02.2015 року. Оскільки ці кошти відповідачем не перераховані, то вона порушує умови договору, укладеного із ВНМУ про її навчання на контрактній основі.

Відповідно до ст.ст. 4, 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», вона має право на достовірну інформацію та право вимагати відшкодування завданих збитків, що настали внаслідок присвоєння відповідачем коштів, які повинні бути переказані до вузу за навчання, що призвело до невиконання нею договірних зобов'язань перед навчальним закладом. Вважає, що працівники банку зобов'язані були повідомити її про його неплатоспроможність.

Неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 6846 грн. у зв'язку з тим, що зазнала душевних страждань через порушення нею умов договору із навчальним закладом з вини відповідача.

Разом з тим просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 6846 грн. та судові витрати по сплаті судового збору, одночасно позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 6846 грн. позивачка не заявляє.

В судовому засіданні 11.06.2015 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1, що діє на підставі довіреності від 23.03.2015 року, заявлені вимоги підтримав з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 06.05.2015 року. Просить позов задовольнити з підстав, зазначених у заяві про зміну підстав позову від 06.05.2015 року, тобто на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, просить суд при ухваленні судового рішення не брати до уваги заперечення відповідача про те, що позивачка є вкладником та кредитором ПАТ «КБ «Надра». ОСОБА_2 не є ні вкладником, ні кредитором банку, бо грошові кошти надала в касу банку не з метою вкладу, а з метою отримання банківської послуги по переказу коштів на рахунок навчального закладу. Також, ОСОБА_2 не є кредитором банку в розумінні ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на чому наполягає відповідач в своїх запереченнях на позовну заяву, так як її вимоги не є кредиторськими, а є вимогами про повернення тих коштів, які банк присвоїв і не виконав банківську операцію по переказу грошових коштів, що є порушенням прав позивачки як споживача банківської послуги в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів».

В судове засідання представник відповідача ПАТ «КБ «Надра» не з'явився.

07.05.2015 року до Шаргородського районного суду Вінницької області від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О. надійшли заперечення проти позову, згідно із якими, відповідач просить в позові ОСОБА_2 відмовити з огляду на те, що на виконання постанови НБУ від 05.02.2015 року за №83 «Про віднесення ПАТ «КБ «НАДРА» до категорії неплатоспроможних», керуючись ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.02.2015 №26 в ПАТ «КБ «НАДРА» з 06.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці. У відповідності із ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації, зокрема, не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій та невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Проте, позивач не є вкладником, а його платіж не є банківським вкладом.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином вважає, що позивачка є кредитором банку, а її вимоги щодо зобов'язання банку здійснити переказ є кредиторськими. Враховуючи те, що стосовно відповідача запроваджена тимчасова адміністрація, тому під час її дії вимоги позивача як кредитора задоволенню не підлягають. Крім того, стосовно відповідача здійснюються необхідні заходи Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, тому ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, інші закони можуть застосовуватись до правовідносин з банком лише в тій частині, що йому не суперечить. Така правова позиція викладена ВСУ у постанові від 25.03.2015 року у справі №910/9232/14 і має бути врахована судом при ухваленні рішення у даній справі.

Вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав порушує порядок здійснення тимчасової адміністрації та суперечить ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а отже позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

10.06.2015 року представник ПАТ «КБ «Надра» Писаренко С.Ю., що діє за довіреністю від 05.06.2015 року (а.с.47), на електронну адресу суду надіслав заяву про проведення судового засідання за відсутності представника відповідача. Крім того, у заяві просить в позові ОСОБА_2 відмовити, зсилаючись на те, що 04.06.2015 року Постановою Правління НБУ за №356 відкликано банківську ліценцію ПАТ «КБ «Надра» та прийнято рішення про ліквідацію банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 року за №113 розпочато процедуру ліквідації у ПАТ «КБ «Надра» та призначено уповноваженого Фонду на ліквідацію банку. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Тому задоволення вимог особи про стягнення грошових коштів з банку, що ліквідується, здійснюється виключно в рамках процедури ліквідації банку в порядку, передбаченому ст.ст.45-52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним.

Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 16 січня 2015 року позивачка ОСОБА_2 через відділення №0107 ПАТ «КБ «Надра», що знаходиться в м. Шаргороді Вінницької області на вул. Леніна, буд. 262а, за плату здійснила переказ грошових коштів в сумі 6846 грн. на розрахунковий рахунок ВНМУ ім. М.І. Пирогова як плату за навчання на медичному факультеті ВНМУ, на 2 курсі, в групі №97, на денній формі навчання, для чого грошові кошти у вказаній вище сумі внесла в касу відділення №0107 відповідача. Після цього касиром відділення №0107 видано позивачці квитанцію №k7/G/22 від 16.01.2015 року, в якій зазначено дату здійснення платежу, його призначення, сума, отримувач, банк та код отримувача, код касира, що здійснював операцію. Також, квитанція містить печатку відділення №0107 відповідача в м. Шаргороді Вінницької області (а.с.5).

Вказаний факт не оспорюється в запереченнях відповідача від 07.05.2015 року.

Таким чином, суд вважає, що, в силу вимог ст.901 ЦК України, між позивачкою та відповідачем в особі його відділення №0107 в м. Шаргороді укладено договір про надання послуг, за яким одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Цей договір є усним, і, в силу вимог п.7 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», підтвердження вчинення усного правочину оформлено квитанцією №k7/G/22 від 16.01.2015 року - розрахунковим документом.

В даному усному договорі позивачка ОСОБА_2, в силу вимог ст.901 ЦК України та п.22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» є замовником і споживачем послуги, а відповідач є виконавцем послуги, оскільки, внаслідок своєї діяльності здійснює надання банківських, фінансових послуг, в тому числі, відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» - розрахункові банківські операції, та, відповідно до п.8 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - таку фінансову послугу як переказ коштів.

Як встановлено п.п.1.24 та 1.41 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми

коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі

йому у готівковій формі; сума переказу - кошти, відповідна сума яких внаслідок

переказу має бути зарахована на рахунок отримувача або видана йому

у готівковій формі.

Відповідно до ст.8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (п.п.8.1, 8.2), банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що

міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом

операційного часу банку, в день його надходження… Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку.

В силу вимог п.30.1 ст.30 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ вважається завершеним з моменту зарахування

суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в

готівковій формі.

Як встановлено судом і не заперечується відповідачем, останній переказ коштів позивачки в сумі 6846 грн. на рахунок отримувача - Вінницького національного медичного університету до даного часу не здійснив, не завершивши, таким чином, фінансову послугу - переказ коштів.

Враховуючи, що відповідно до умов договору про навчання позивачки за №118п від 02.07.2015 року, кошти на навчання повинні бути внесені ОСОБА_2 на рахунок ВНМУ до 01 лютого 2015 року в сумі 6846 грн., та враховуючи, що ці кошти відповідачем отримувачу не були переказані з 16.01.2015 року до 01.02.2015 року, то позивачка звернулася до відповідача з письмовою заявою про повернення їй вказаних коштів, на що отримала відповідь від 02.03.2015 року про те, що в ПАТ «КБ «Надра» з 06.02.2015 року по 05.05.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, у зв'язку із чим проведення банківських операцій, в тому числі видаткових за укладеними право чинами заборонено (а.с.6).

Разом з тим, відповідач повідомив, що якщо до запровадження тимчасової адміністрації в банку було здійснено переказ коштів за комунальні послуги або будь-які інші платежі через касу відділення, однак ці кошти не були відправлені банком, такі кошти обліковуватимуться на транзитних рахунках банку до дня їх повернення відправнику в порядку та в строки, визначені законом (а.с.6).

Таким чином, з вказаної відповіді та заперечень відповідача (а.с.22-24) вбачається, що останнім не заперечується факт укладення між позивачкою та відповідачем в особі його відділення №0107 в м. Шаргороді усного договору про надання послуги, зокрема, фінансової послуги про переказ грошових коштів, яка не виконана відповідачем до даного часу.

Пунктом 36.1 ст.36 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що у разі втрати суми переказу установа - учасник платіжної системи має повернути ініціатору цю суму, сплачену вартість наданих послуг, а також сплатити штраф у розмірі 25 відсотків сплаченої вартості наданих послуг.

Проте, як встановлено судом і не заперечується відповідачем, сума переказу - 6846 грн. відповідачем позивачці на її вимогу не повернута.

При цьому суд вважає таким, що не заслуговує на увагу ствердження відповідача в запереченнях на позовну заяву про те, що грошові кошти в сумі 6846 грн. не можуть бути повернуті відповідачем позивачці через те, що в період дії тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій та невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Вказане ствердження спростовується тим, що щодо ПАТ «КБ «Надра» тимчасову адміністрацію було запроваджено з 06.02.2015 року по 05.05.2015 року, продовжено до 05.06.2015 року і о05.06.2015 року здійснення тимчасової адміністрації припинено на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» у зв'язку із прийняттям НБУ рішення від 04.06.2015 року за №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (а.с.25-27, 45-46, 48-50), тобто на час здійснення позивачкою переказу грошових коштів тимчасова адміністрація у відповідача ще не була запроваджена, а на час розгляду справи в суді - дія тимчасової адміністрації вже припинена.

Також, суд вважає непереконливим посилання відповідача в запереченні на позовну заяву про те, що ОСОБА_2 є вкладником банку, оскільки, відповідно ст.2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти; вкладник - фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Крім того, є таким, що не заслуговують на увагу ствердження відповідача в запереченнях на позовну заяву та в заяві до суду від 10.06.2015 року (а.с.43-44) про те, що позивачка є кредитором банку в розумінні ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» і її вимоги до банку щодо здійснення переказу грошових коштів є кредиторськими, з посиланням, при цьому, на правову позицію ВСУ в постанові від 25.03.2015 року у справі №910/9232/14, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. Натомість, відповідач не є боржником і не має перед позивачкою майнових зобов'язань, а ОСОБА_2 не кредитувала кошти в сумі 6846 грн. відповідачеві, тому не має до відповідача вимог щодо майнових зобов'язань, оскільки є клієнтом банку, уклала з останнім усний договір про надання фінансової послуги - переказу коштів, яка відповідачем не виконана, зокрема: кошти не внесені на рахунок отримувача, не повернуті платнику, використовувалися відповідачем неправомірно і знаходяться, виходячи із повідомлення відповідача (а.с.6), на транзитних рахунках банку до дня повернення відправнику.

Таким чином, ОСОБА_2, в розумінні ст.509 ЦК України, яка регулює поняття зобов'язання та підстави його виникнення, є стороною правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В цьому розумінні позивачка є кредитором, але не щодо майнових зобов'язань відповідача перед нею, а щодо зобов'язань відповідача щодо неї, як споживача послуги за усним договором про надання і виконання фінансової послуги, зокрема, переказу грошових коштів за плату. При цьому, відповідачем не виконано зобов'язання щодо надання фінансової послуги, оскільки кошти, надані позивачкою в касу банку, не перераховані отримувачу. Проте, це не майнове зобов'язання банку перед позивачкою, а лише зобов'язання про надання їй фінансової послуги, яке, в порушення вимог ч.3 ст.509 ЦК України, не ґрунтується, з боку відповідача, на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Виходячи із наведеного, не підлягає застосовуванню при розгляді даного спору правова позиція ВСУ, висловлена в постанові від 25.03.2015 року у справі №910/9232/14 (номер в реєстрі судових рішень 43358999), копія якої долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.51-54), на чому наполягає відповідач в своїх запереченнях, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок про застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права…

У постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.03.2015 року у справі за №910/9232/14 (номер в реєстрі судових рішень 43358999) вбачається, що розглядався спір за позовом ПП «Актівсерв» до ПАТ «БАНК «ФОРУМ» про зобов'язання вчинити дії - зобов'язати відповідача перерахувати кошти з його поточного рахунку, відкритого у відповідача. В постанові ВСУ висловив правову позицію у правовідносинах, що виникли при переказі грошових коштів в період дії тимчасової адміністрації між ПП «Актівсерв» та ПАТ «БАНК «ФОРУМ» при наявності між цими сторонами договору банківського рахунку, в якій зазначив, що при наявності договору банківського рахунку між сторонами, та при невиконанні банком вимоги позивача про переказ коштів з його поточного рахунку під час дії тимчасової адміністрації, вимоги позивача до банку є майновими, а позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст.36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вбачається із означеної справи, яка розглядається Шаргородським районним судом, правовідносини у ній не є подібними із тими, які встановлені у справі, що переглядалася Верховним Судом України.

Зокрема, визначення судового рішення у подібних правовідносинах дано Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 року справі №6-12цс15, з якої вбачається, що під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (а.с.57).

Натомість, у справі, яка розглядається судом, встановлено, що позивачка ОСОБА_2 не мала відкритого поточного рахунку в ПАТ «КБ «Надра», з якого б здійснювала переказ грошових коштів на рахунок ВНМУ ім. М.І. Пирогова, до того ж, вона здійснювала переказ грошових коштів до запровадження тимчасової адміністрації у відповідача, тому правовий висновок ВСУ, зроблений у постанові від 25.03.2015 року не може бути застосований до правовідносин у даній справі, так як має різний предмет та підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають з договірних зобов'язань і регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, Цивільним Кодексом України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та умовами укладеного між сторонами усного цивільно-правового договору від 16.01.2015 року про надання фінансової послуги - переказу коштів.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, в рішеннях у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є : 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст.11 ЦК України).

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.13 ЦК України).

Згідно із ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч.ч.1,3 ст.639 ЦК України).

Відповідно до п.п.7, 17, 22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України).

Пунктами 2, 4, 6 ч.1 ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі, серед іншого, мають право, зокрема, на: належну якість продукції та обслуговування; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Статтею 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Статтею 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

Пунктами 1.24 та 1.41 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми

коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі

йому у готівковій формі; сума переказу - кошти, відповідна сума яких внаслідок

переказу має бути зарахована на рахунок отримувача або видана йому

у готівковій формі.

Відповідно до ст.8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (п.п.8.1, 8.2), банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що

міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом

операційного часу банку, в день його надходження… Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку.

Пунктом 30.1 ст.30 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування

суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в

готівковій формі.

Пунктом 36.1 ст.36 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що у разі втрати суми переказу установа - учасник платіжної системи має повернути ініціатору цю суму, сплачену вартість наданих послуг, а також сплатити штраф у розмірі 25 відсотків сплаченої вартості наданих послуг.

Відповідно до п.8 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою послугою в тому числі є переказ банком коштів.

Оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав зобов'язання за усним договором з позивачкою як споживачем фінансової послуги - переказу коштів, свавільно позбавив позивачку права власності на належні їй грошові кошти в сумі 6846 грн., не здійснивши ні переказу грошових коштів отримувачу, ні не повернувши кошти позивачці, то право власності позивачки та право на належне виконання умов договору з боку відповідача порушене і підлягає судовому захисту.

Тому, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума коштів в розмірі 6846 грн., які відповідач отримав від позивачки для переказу на рахунок отримувача - ВНМУ ім. М.І. Пирогова.

Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, в силу вимог ст.88 ЦПК України, сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с.1).

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України і на підставі ст.ст. 11, 13, 509, 525, 526, 530, 610, 626, 627, 628, 629, 638, 901, 903 ЦК України, ст.ст.1, 4, 10, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.1, 8, 30, 36 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6846 (шість тисяч вісімсот сорок шість) гривень та сплачений при зверненні в суд судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя