У Х В А Л А

12 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Григор'євої Л.І. ,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Зазначала, що 6 грудня 2010 року ОСОБА_4 у рахунок оплати за майбутніми договорами купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, отримала від неї грошові кошти у сумі 797 900 грн, що еквівалентно 101 тис. дол. США, на підтвердження чого надала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І.

Зазначений житловий будинок та земельна ділянка були продані відповідачем іншій фізичній особі у березні 2011 року, а тому 3 вересня 2012 року вона звернулася до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, але відповідь на вимогу так і не отримала, тому просила стягнути з ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 797 тис. грн, інфляційні збитки у сумі 6 383 грн 20 коп., 3 % річних у сумі 36 003 грн 87 коп. та 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначала, що 10 лютого 2011 року між нею та ОСОБА_5 в усній формі було досягнуто домовленості щодо надання в якості позики 6 тис. доларів США зі строком повернення до 10 травня 2011 року. На виконання домовленості в той же день вона передала ОСОБА_5 6 тис. доларів США, про що ОСОБА_5 надала письмову розписку. Оскільки ОСОБА_5 не виконала взятих на себе зобов'язань та не повернула отримані нею грошові кошти, просила стягнути з неї 47 958 грн основного боргу, 6 597 грн 74 коп. процентів за користування грошовими коштами та 1 446 грн 62 коп. процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання.

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що ОСОБА_5 вела переговори з його сестрою ОСОБА_4 щодо купівлі житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1, у зв'язку з чим після продажу належної родині ОСОБА_5 квартири 6 грудня 2010 року ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 101 тис. дол. США, про що ОСОБА_4 надала нотаріально посвідчену заяву. Вказував на те, що зважаючи на доброзичливі та довірливі стосунки, які склалися між сім'ями сторін у справі, а також на те, що сім'ї ОСОБА_5 ніде було жити, він дозволив їм тимчасово проживати в належному йому житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_2, де вже було закінчено внутрішньо-оздоблювальні роботи, встановлена сантехніка, меблі та побутова техніка. У другій половині грудня 2010 року сім'я ОСОБА_5 вселилася до житлового будинку АДРЕСА_2, після чого 10 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_5 були укладені договори купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коряковою Н.О., де його сестра ОСОБА_4 передала йому 101 тис. дол. США, які вона отримала 6 грудня 2010 року від ОСОБА_5 На підтвердження зазначених обставин він надав сестрі ОСОБА_4 письмову розписку.

На підтвердження того, що він отримав від ОСОБА_5 гроші за будинок та земельну ділянку саме до підписання договорів, в тексті договорів було зазначено, що покупець сплатив, а продавець повністю отримав грошові кошти до підписання договору. ОСОБА_4 вважав, що сім'я ОСОБА_5 ввела його в оману щодо істотних умов договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, зловживаючи його довірою, переконала його укласти договори на умовах, згідно з якими кошти за вказане нерухоме майно ним отримані від ОСОБА_5 до підписання договорів.

Продавши будинок разом з меблями та земельну ділянку новим власникам, ОСОБА_5 не має на даний час можливості повернути йому будинок, меблі та земельну ділянку, а тому він просив стягнути з ОСОБА_5 вартість зазначеного майна, а саме: 1 982 500 грн вартості житлового будинку та земельної ділянки, а також 707 450 грн вартості меблів. Крім того, на думку ОСОБА_4, необхідно стягнути з ОСОБА_5 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2013 року в задоволенні позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 4 березня 2014 року вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 101 тис. дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення становить 1 008 990 грн, суму індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 8 071 грн 92 коп., 3 % річних в сумі 45528 грн 95 коп. та судовий збір у сумі 3 326 грн 30 коп. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвалених у справі рішень та залишення в силі суду першої інстанції з підстави, передбаченої пунктом першим частини 1 статті 355 ЦПК України, неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: статей 625 та 1212 ЦК України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на постанови Вищого господарського суду України від 27 грудня 2011 року та від 21 липня 2013 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2012 року, від 21 березня 2012 року, від 13 червня 2012 року, від 27 червня 2012 року, від 18 грудня 2013 року, від 25 липня 2012 року, від 26 лютого 2014 року, від 18 лютого 2015 року та від 18 березня 2015 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року.

ОСОБА_4 указує на те, що правові висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про застосування зазначених норм матеріального права, у справі, рішення в якій переглядається, не є однаковими з висновками, зробленими судами касаційної інстанції в наданих для прикладу судових рішеннях.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно із пунктом 4 частини четвертої статті 359 ЦПК України заява повертається заявнику, якщо є ухвала Верховного Суду України про відмову у прийнятті справи до провадження за наслідками розгляду заяви, поданої у цій справі з аналогічних підстав.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, заява про перегляд судового рішення Верховним Судом України повертається заявнику у разі якщо є ухвала суду (який повноважний вирішувати питання про допуск заяви про перегляд до провадження) про відмову у прийнятті справи до провадження за наслідками розгляду заяви, поданої у цій справі з аналогічних підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 грудня 2014 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року.

Зі змісту зазначеної ухвали касаційного суду вбачається, що ОСОБА_4 на підтвердження неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права на підставі пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України посилалася на постанови Вищого господарського суду України від 27 грудня 2011 року та від 21 липня 2013 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2012 року, від 21 березня 2012 року, від 13 червня 2012 року, від 27 червня 2012 року, від 18 грудня 2013 року, від 25 липня 2012 року, від 26 лютого 2014 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року.

Таким чином уповноваженим судом вже вирішувалось питання про допуск справи до провадження за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення касаційної інстанції з аналогічних підстав в частині вищезазначених рішень судів касаційної інстанції, наданих як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

До Верховного Суду України надіслано разом з заявою всі ті ж самі судові рішення, додатково додано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року та від 18 березня 2015 року.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року та від 18 березня 2015 року, на які посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, судами розглянуто позовні вимоги щодо стягнення боргу за договором позики та відшкодування збитків, пов'язаних з тривалим невиконанням судового рішення про стягнення боргу за договором позики, отже, у справах наявні різні предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді:Н.П. Лященко
Л.І. Григор'єва
Ю.Л. Сенін