Номер провадження: 22-ц/785/2963/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Ізмаїльського МВ Головного управління МВС України в Одеській області, державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2015 року, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління МВС України в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Ізмаїльського МВ Головного управління МВС України в Одеській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, мотивуючи свої вимоги тим, що своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава Україна в особі органу дізнання і досудового слідства Ізмаїльський РВ ГУМВС України в Одеській області, який перебуває в структурному підпорядкуванні ГУМВС України в Одеській області, Ізмаїльська міжрайонна прокуратура, яка перебуває у структурному підпорядкуванні прокуратури Одеської області завдали ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 44862 грн. та моральну шкоду в розмірі 300000 грн., внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу - тримання під вартою.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 01.04.2009 року СВ Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області порушена кримінальна справа за фактом умисного вбивства 31.03.2009 року ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

31.03.2009 року ОСОБА_2 фактично був затриманий. 04.04.2009 року до нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який було продовжено 01.06.2009 року до 3-х місяців та 04.10.2011 року змінено судом на підписку про невиїзд.

Постановою судді Ізмаїльського міськрайонного суду від 23.11.2012 року справа за обвинуваченням ОСОБА_2 направлена прокурору на додаткове розслідування у зв'язку з неповнотою досудового слідства.

07.03.2013 р. постановою прокурора Ізмаїльської міжрайонної прокуратури Рашкова М.З. кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито за не встановленням достатньої кількості доказів для доведення його винуватості, тобто фактично за відсутності у його діях складу злочину.

Таким чином своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава України в особі органу дізнання і досудового слідства (Ізмаїльський РВ ГУМВС України в Одеській області, який перебуває в структурному підпорядкуванні ГУМВС України в Одеській області), прокуратури (Ізмаїльська міжрайонна прокуратура, яка перебуває у структурному підпорядкуванні прокуратури Одеської області) завдали ОСОБА_2 значної майнової (матеріальної) і моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу - тримання під вартою.

До незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 отримував заробітну плату у розмірі мінімально встановленого законодавством.

Спричинена майнова (матеріальна) шкода складається з - 44 862 грн. втраченого заробітку.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і пред'явленням обвинувачення у вчиненні вбивства були зганьблені честь і гідність ОСОБА_2, завдано непоправної шкоди престижу та діловій репутації.

Під обвинуваченням (слідством) ОСОБА_2 перебував з 31.03.2009 р. по 07.03.2013 року. Під час провадження у справі ОСОБА_2 незаконно перебував під вартою 917 днів, тобто, 2 роки 6 місяців і 3 дні. До закриття кримінального провадження продовжувала діяти підписка про невиїзд. Це значить, що весь час провадження у справі порушувались нормальні життєві зв'язки, були утруднені спілкування і стосунки з оточуючими людьми. І це не дивлячись на те, що судом справа була повернута на додаткове розслідування 23 листопада 2012 р.

В позові позивач зазначив, що він впевнений, ніхто із посадових осіб не понесе жодної відповідальності за зловживання владою (ст. 364 КК), перевищення службових повноважень (ст. 365 КК), службове підроблення (ст. 366 КК), службову недбалість (ст. 367 КК), завідомо незаконне затримання (ст. 371 КК), притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності (ст. 372 КК). Все їм зійде з рук. А в ОСОБА_2 на все життя залишиться гірке усвідомлення абсолютної незахищеності пересічного українця, якого представники правоохоронних органів з будь- яких мотивів можуть запросто знищити як особу (фізично), так і особистість (морально).

Розмір моральної (немайнової) шкоди, завданої неправомірними діями відповідачів ОСОБА_2 визначив у розмірі 300 000 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління МВС України в Одеській області в Одеській області в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях наданих до суду.

Представник відповідача Прокуратури Одеської області в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях наданих до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2015 року позов задоволений частково. Стягнуто за рахунок Державного бюджету Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2, завдану йому Головним управлінням МВС України в Одеській області, Ізмаїльською міжрайонною прокуратурою Одеської області, Ізмаїльським МВ Головного управління МВС України в Одеській області матеріальну шкоду в розмірі 44 862 грн.

Стягнути за рахунок Державного бюджету Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2, завдану йому Головним управлінням МВС України в Одеській області, Ізмаїльською міжрайонною прокуратурою Одеської області, Ізмаїльським МВ Головного управління МВС України в Одеській області моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

Стягнути за рахунок Державного бюджету Державної казначейської служби України 448 грн. 62 коп. на користь держави.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду заступник прокурора Одеської області подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що СВ Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області 01.04.2009 року порушена кримінальна справа №9 стосовно ОСОБА_2 ч. 1 ст. 115 КК України за фактом умисного вбивства ОСОБА_4

СВ Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_2 02.04.2009 року затримано в порядку ст. 115 КПК України в редакції 1960 року.

Ізмаїльським міськрайсудом Одеської області ОСОБА_2 04.04.2009 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк досудового слідства в кримінальній справі Ізмаїльським міжрайонним прокурором продовжений 29.05.2009 року до 3-х місяців.

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_2 продовжений Ізмаїльським міськрайсудом 01.06.2009 року до 3-х місяців.

Кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст.115 КК України з обвинувальним висновком 26.06.2009 року була направлена до Ізмаїльської міжрайонної прокуратури та в подальшому до Ізмаїльського міськрайонного суду для розгляду по суті.

Згідно обвинувального висновку ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що 31 березня 2009 року, близько 21 години, будучи в стані алкогольного сп'яніння і знаходячись в житловому будинку АДРЕСА_1, у ході раптово виниклої сварки і обопільної бійки на підґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_4, умисно, з метою вбивства, завдав йому одинадцять щелевидної форми пошкоджень кухонним ножем в область грудної клітини, черевної порожнини, спини, лівої руки, заподіявши йому тілесні ушкодження від яких він помер на місці.

У ході досудового слідства ОСОБА_2 в своїх показаннях зізнавався у вчиненні ним вищевказаного кримінального правопорушення та за його участю було проведено відтворення обстановки і обставин події з відеофіксацією, де останній показав за яких обставин він вчинив даний злочин, однак в протоколі він відмовився поставити свій підпис з причин застосування до нього заходів фізичного та морального тиску з боку працівників органів внутрішніх справ.

При цьому, згідно явки з повинною ОСОБА_2 від 01.04.2009 року, останній вчинив злочин за допомогою ножа, який відразу після скоєння злочину викинув на території подвір'я, біля криниці. Однак, в ході досудового слідства, проведеним оглядом місця події та перевіркою доводів ОСОБА_2, ножа не виявлено. Разом з тим, 31.03.2009 року та 01.04.2009 року при опитуванні ОСОБА_2, останній вже зазначив, що не скоював вбивства ОСОБА_4

В подальшому при допиті у якості підозрюваного та обвинуваченого ОСОБА_2 визнав себе винним у скоєнні вказаного злочину.

Органом досудового слідства місцезнаходження знаряддя скоєння злочину не встановлено.

Під час досудового слідства та судового розгляду справи ОСОБА_2 зазначив, що вказаного злочину не скоював та раніше давав свідчення у явці з повинною під примусом працівників міліції. За показаннями ОСОБА_2 які він давав у ході судового розгляду справи в Ізмаїльському міськрайонному суді, 01.03.2009 року коли він спав у будинку АДРЕСА_1, то почув скрізь сон, як його кликав потерпілий ОСОБА_4 з іншої кімнати та сказав, що його підрізали. Тоді, ОСОБА_2, підійшов і притулився до ОСОБА_4, подивитися чи дихає він, та забруднив кров'ю свій одяг.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи від 13.07.2012 № 228, проведеної під час розгляду справи у суді, механізм утворення крові на штанах і сорочці ОСОБА_2 полягав у їх статичному контакті із закривавленими предметами і сам контакт був не щільним і короткочасним, помарки на сорочці і на спортивних штанях могли бути утворені при обставинах зазначених у відтворенні, а беручи до уваги велику кількість тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 та кровотечі у нього, наявність ознак боротьби і самооборони, такі помарки на одязі ОСОБА_2 не могли виникнути при обставинах зазначених в ході відтворення 03.04.2009 року коли він показував, як наносив тілесні ушкодження ОСОБА_4

Постановою судді Ізмаїльського міськрайонного суду від 23.11.2012 кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 повернута на додаткове розслідування. Причинами повернення кримінальної справи за висновками суду є неповнота досудового слідства, в тому числі і результати проведеної у ході судового розгляду вищевказаної експертизи.

За матеріалами вказаної кримінальної справи до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.12.2012 року внесені відомості за №0000572 за ч.1 ст.115 КК України.

ОСОБА_2 10.01.2013 року повідомлено про підозру у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та допитано в якості підозрюваного, під час якого останній причетність до скоєння вбивства ОСОБА_4 заперечив та дав показання, аналогічні тим, які він давав раніше у ході судового слідства.

Під час досудового розслідування в кримінальному провадженні проведені всі можливі слідчі дії, у тому числі зазначені у постанові Ізмаїльського міськрайонного суду від 23.11.2012 про повернення кримінальної справи на додаткове розслідування.

Так, допитані в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які показали, що ОСОБА_2 не міг вбити ОСОБА_4 і швидше за все його міг вбити ОСОБА_18, якого бачив у той вечір біля будинку свідок ОСОБА_17, де проживали ОСОБА_2 та потерпілий ОСОБА_4

Крім того, згідно показань свідка ОСОБА_9, громадянин ОСОБА_18 говорив їй, що уб'є її так само як вбив ОСОБА_4 Згідно показань вищевказаних осіб ОСОБА_18 постійно носив при собі небезпечну бритву або ніж, крім того раніше судимий за вбивство своєї дружини і за це відбував покарання у місцях позбавлення волі. Достовірно перевірити на причетність ОСОБА_18 до скоєного злочину не надалось можливим, оскільки, згідно свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 останній помер.

Прокурором Ізмаїльської міжрайонної прокуратури ОСОБА_5 07.03.2013 року на підставі досліджених матеріалів кримінального провадження винесено постанову про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 на підставі п.3 ч.1, ч.3, ч.4 ст.284 КПК України.

Кримінальне провадження за фактом умисного вбивства ОСОБА_4 Ізмаїльською міжрайонною прокуратурою направлено до СВ Ізмаїльського МВ для подальшого проведення досудового розслідування.

Ізмаїльським міжрайонним прокурором 27.03.2013 року постанову прокурора Рашкова М.З. від 07.03.2013 року скасовано та матеріали кримінального провадження направлено для подальшого розслідування з метою повторної перевірки ОСОБА_2 на причетність до скоєного злочину, у тому числі шляхом допиту останнього із застосуванням поліграфу.

Слідчим надано доручення про проведення психофізичного інтерв'ю із ОСОБА_2 з використанням поліграфу.

Прокурором Ізмаїльської міжрайонної прокуратури Рашковим М.З. 28.03.2013 року винесено постанову про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 на підставі п.3 ч.1, ч.3, ч. 4 ст. 284 КПК України, згідно якої в ході досудового слідства ОСОБА_2 в своїх показаннях зізнавався у вчиненні ним вищевказаного кримінального правопорушення та за його участю було проведене відтворення обстановки і обставин події з відеофіксацією, де останній показав за яких обставин він вчинив даний злочин, однак в протоколі він відмовився поставити свій підпис з причин застосування до нього заходів фізичного та морального тиску з боку працівників органів внутрішніх справ.

При цьому, згідно явки з повинною ОСОБА_2 від 01.04.2009 року, останній вчинив злочин за допомогою ножа, який відразу після скоєння злочину викинув на території подвір'я, біля криниці. Однак, в ході досудового слідства, проведеним оглядом місця події та перевіркою доводів ОСОБА_2, ножа не виявлено. При цьому 31.03.2009 року, 01.04.2009 року при опитуванні ОСОБА_2, останній зазначив, що не скоював вбивства ОСОБА_4

В подальшому при допиті в якості підозрюваного та обвинуваченого ОСОБА_2 визнав себе винним у скоєнні вказаного злочину.

В ході досудового слідства не встановлено місцезнаходження знаряддя скоєння злочину.

Дані, викладені у явці з повинною та протоколах допиту ОСОБА_2 щодо визнання ним вини у скоєнні злочину, не збігаються з обставинами, встановленими в ході досудового слідства, та не можуть бути прийняті як належні докази у вчиненні ним вбивства ОСОБА_4

Лише першочергові докази щодо винуватості ОСОБА_2 не можуть бути підставою для обвинувачення його у скоєнні зазначеного злочину.

Під час проведення досудового розслідування слідчим надано доручення щодо перевірки на причетність ОСОБА_18 до скоєного злочину, встановлення місцезнаходження знаряддя скоєння злочину, встановлення свідків та очевидців злочину, особи, яка скоїла злочин.

Згідно відповіді Ізмаїльського слідчого ізолятору управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області від 03.06.2014 року №6/17-Б-24, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з протоколу затримання був заарештований 02.04.2009 року в 19.00 год.

08.04.2009 року вищевказаний ув'язнений прибув до Ізмаїльського слідчого ізолятору.

Згідно постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.06.2009 року строк тримання під вартою був продовжений на 3 місяці.

04.10.2011 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_2 змінено, з утримання під вартою на підписку про невиїзд. ОСОБА_2 звільнений з-під варти з зали суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: в т.ч. і душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку і протиправною поведінкою щодо неї самої, членів їїсім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з Постановою Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та ст.23 ЦК України розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в границях заявлених вимог залежно від характеру й обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин (характеру й тривалості страждань, стану здоров'я потерпілого, ваги заподіяної травми, наслідків тілесних ушкоджень, істотність змушених змін у його життєвих і виробничих відносин, намірів з якими діяла особа, що спричинила шкоду).

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Оцінивши встановлені по справі обставини у всій їх сукупності, враховуючи те, що 28.03.2013 року постановою Ізмаїльської міжрайонної прокуратури кримінальне провадження №0000572 від 24.12.2012 року стосовно підозрюваного ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.115 ч.1 КК України - закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв'язку з не встановленням достатньо доказів для доведення його винуватості в суді у скоєнні вбивства ОСОБА_4, беручи до уваги той факт, що позивач перебував під вартою тривалий час, а саме: 2 роки 6 місяців 2 дні, за злочин який не вчиняв чим були порушені законні права як громадянина, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі стягнення на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 44862 грн. моральної шкоди у розмірі 150000 грн.

З зазначеними висновками суду першої інстанції колегія не погоджується.

Судом встановлено, що СВ Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області 01.04.2009 року порушена кримінальна справа №9 стосовно ОСОБА_2 ч. 1 ст. 115 КК України за фактом умисного вбивства ОСОБА_4

СВ Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_2 02.04.2009 року затримано в порядку ст. 115 КПК України в редакції 1960 року.

Ізмаїльським міськрайсудом Одеської області ОСОБА_2 04.04.2009 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У ході досудового слідства ОСОБА_2 в своїх показаннях зізнавався у вчиненні ним вищевказаного кримінального правопорушення та за його участю було проведено відтворення обстановки і обставин події з відеофіксацією, де останній показав за яких обставин він вчинив даний злочин, однак в протоколі він відмовився поставити свій підпис з причин застосування до нього заходів фізичного та морального тиску з боку працівників органів внутрішніх справ.

При цьому, згідно явки з повинною ОСОБА_2 від 01.04.2009 року, останній вчинив злочин за допомогою ножа, який відразу після скоєння злочину викинув на території подвір'я, біля криниці.

В подальшому при допиті у якості підозрюваного та обвинуваченого ОСОБА_2 визнав себе винним у скоєнні вказаного злочину.

Частиною 4 ст. 1176 ЦК України визначено - фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції надав оцінку доказам у кримінальній справі на підставі яких постановою Ізмаїльської міжрайонної прокуратури кримінальне провадження від 24.12.2012 року стосовно підозрюваного ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.115 ч.1 КК України - закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв'язку з не встановленням достатньо доказів для доведення його винуватості в суді у скоєнні вбивства ОСОБА_4, проте не звернув увагу на те, що позивач в позовних вимогах не посилався як на підставу для задоволення позову обставини недоведеності при проведенні досудового слідства у вчиненні ним злочину передбаченому ст.115 ч.1 КК України.

Суд першої інстанції посилаючись на те, що постановою Ізмаїльської міжрайонної прокуратури кримінальне провадження від 24.12.2012 року стосовно підозрюваного ОСОБА_2 закрито, в зв'язку з чим позивач неправомірно перебував під вартою тривалий час, а саме: 2 роки 6 місяців 2 дні, за злочин який не вчиняв чим були порушені законні права позивача, до закриття кримінального провадження продовжувала діяти підписка про невиїзд,ї не дав належної оцінки тому, що позивач шляхом самообмови перешкоджав з'ясуванню істини у кримінальній справі, а тому відповідно до положень частини 4 ст. 1176 ЦК України, не має права на відшкодування шкоди.

В позовних вимогах позивач не посилався на обставити, що під час досудового слідства та судового розгляду давав свідчення у явці з повинною під примусом працівників міліції, а саме з застосуванням до нього заходів фізичного та морального тиску.

На підставі наведеного колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області задовольнити. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2015 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич