АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення розміру часток співвласників у праві спільної власності та визнання права власності на частку майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення розміру часток співвласників у праві спільної власності та визнання права власності на частку майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках. Маючи намір подарувати свою частку квартири, у липні 2014 року позивач звернувся до нотаріуса, проте йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності у нього оригіналу правовстановлюючого документа на майно. Враховуючи те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано у січні 2014 року, а також складність відносин між ними, його колишня дружина, маючи правовстановлюючий документ на квартиру, не надає його позивачу, тим самим порушуючи його право на розпорядження своєю часткою у майні. У зв'язку з викладеним просить встановити, що розміри часток співвласників зазначеної квартири є рівними, та визнати за ним право власності на 1/5 її частину.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року позов задоволено. Встановлено рівність часток співвласників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1, розмір

_______________________________________________________

Справа № 753/13054/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/4000/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

яких дорівнює 20/100 частин для кожного. За позивачем визнано право власності на 1/5 частину зазначеної квартири. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою суду від 20 січня 2015 року заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на те, що суд не взяв до уваги тієї обставини, що право власності позивача на вказану квартиру ніким не оспорюється, свідоцтво про право власності на житло він не втрачав.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року просили залишити без змін.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є колишніми чоловіком та дружиною, а ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - їх діти.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 13 січня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 16-17).

З інформаційної довідки КП «Київське міське БТІ» вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 липня 2004 року відділом приватизації житла Дарницької РДА у м. Києві на підставі розпорядження № 37616, сторонам на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_1. Частки співвласників є рівними (а.с. 11).

Згідно з відомостями довідки форми № 3, у зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 (а.с. 12).

Як вбачається з постанови приватного нотаріуса КМНО Кошель І.А. від 15 липня 2014 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_2 було відмовлено у посвідченні договору дарування 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з неподанням ним документів, що підтверджують його право власності на це майно (а.с. 19).

Відповідно до листа Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, позивач звертався до районного управління із заявою з приводу заміни

ОСОБА_3 замків на дверях зазначеної квартири (а.с. 18)

Задовольняючи позов, суд дійшов висновку про те, що право власності ОСОБА_2 на належну йому частку у праві спільної власності на спірне майно не визнається відповідачами, а тому підлягає захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України шляхом визнання за позивачем права власності на 1/5 частину квартири.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Положеннями ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожному гарантується право на звернення до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 4 ст. 355 ЦК України визначено, що спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом стала неможливість розпорядитися належною йому часткою квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з невизнанням його права власності іншими співвласниками цієї квартири.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, викладені у наведеній постанові приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної обставини дії не свідчать про невизнання або оспорювання будь-якою особою, зокрема відповідачами по справі, його права власності на 1/5 частину зазначеної квартири, а засвідчують лише факт неподання ним правовстановлюючих документів при зверненні до нотаріуса.

Таким чином, ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не було наведено належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, зокрема перешкоджання відповідачем ОСОБА_3 у володінні, користуванні та розпорядженні належною йому часткою у спільному майні.

Крім того, як вбачається з пояснень сторін, відповідачі не оспорювали право власності позивача на вказану частку майна.

Наведене свідчить про те, що така підстава, як оспорювання або невизнання іншими особами права власності, для звернення до суду із позовом про його визнання у ОСОБА_2 відсутня.

Водночас, як встановлено під час апеляційного розгляду справи, позивач не втрачав правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

З викладеного вбачається, що підстави для звернення до суду з відповідними позовними вимогами у ОСОБА_2 відсутні.

На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкових висновків по суті спору.

При цьому колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що право власності позивача є імперативним та засвідчується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про право власності на житло від 19 липня 2004 року (а.с. 68).

На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, в розумінні ст. 16 ЦК України, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, безпідставними і задоволенню не підлягають.

Таким чином, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення розміру часток співвласників у праві спільної власності та визнання права власності на частку майна - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко