АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/86/15 Справа № 206/387/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015 м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що 26 січня 2009р. між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг. Згідно умов договору, відповідачу було відкрито рахунок і видано платіжну картку. З червня 2009р. по листопад 2009р. відповідач, перебуваючи на території Республіки Грузія, здійснив низку валютообмінних операцій в банкоматах комерційних банків. В результаті технічного збою в банкоматах був встановлений занижений курс купівлі-продажу валюти. Після виявлення технічної помилки Банком були скасовані всі проведені операції із заниженим курсом і проведені уточнюючі транзакції з використанням вірного курсу, який діяв на момент проведення транзакцій. В результаті чого станом на 31.10.2013р. заборгованість за картковим рахунком НОМЕР_1 складає 1617933,04грн.

Таким чином, позивач після уточнення позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1617933,04грн. та судові витрати.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості за договором №SAMDN0665 від 26.01.2009р, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанком" та ОСОБА_2., станом на 31.10.2013р. заборгованість становить 1617933,04 грн.

Суд встановив, що копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк", що додана до позовної заяви, ніким не підписана.

На ухвалу суду від 30 квітня 2014 року банком не було надано оригіналу кредитного договору, на який банк посилається як на підставу своїх вимог.

З заяви ОСОБА_2. вбачається, що він 23 листопада 2009р. звертався до начальника відділу №77 з метою з'ясування причини виникнення негативного балансу по його дебітним картам та блокування заробітної плати.

На цю заяву ПАТ КБ "ПриватБанк" надав відповідь, відповідно до якої вказано, що встановлення кредитного ліміту, тобто, можливості користуватися коштами (на умовах строковості, платності і повернення) з перевищенням доступного залишку коштів, - непередбачено. Внаслідок проведення валюто обмінних операцій по його картковим рахункам виникли несанкціоновані овердрафти.

Як із розрахунку, наданого банком разом із позовом, так і з роздруківки руху коштів по рахунку ОСОБА_2. встановлено, що станом на 14.11.2009 року сальдо поточної заборгованості по кредиту та загальної заборгованості по процентам дорівнювали нулю, а через день, 16.11.2009 року сальдо заборгованості по кредиту стало 629796,00 грн., з цього дня розпочато щоденне нарахування значних відсотків, заборгованість по яким на 31.10.2013 року сягнула 910616,28 грн. Раптове виникнення цієї заборгованості відображене в руху коштів по рахунку, саме 16.11.2009 року операційною системою банку було здійснено понад 160 операцій в розмірах по 10-12 тисяч гривень кожна, опис кожної з цих транзакцій аналогічний - "отмена списания по трензакции в связи с неправильным курсом конвертации". Також з цього документа суд встановив, що спочатку відбувалося поповнення рахунку в України в гривнях, потім - операції зі зняття готівки в Республіці Грузія в період з січня по серпень 2009 року.

Судом також встановлено, що банку було відомо ще наприкінці 2009 року про наявність нарахувань в якості заборгованості по рахунку ОСОБА_2, проте понад три роки до суду з позовом не звертався, жодних поважних обставин не навів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд посилався на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, не надано жодного доказу щодо існування та правової природи банківських правовідносин з відповідачем, нарахування заборгованості не підтверджено документально різницею курсів валют.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Апелянт посилається на те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки до Банку відповідач не надав письмової заяви про закриття картрахунку, тому строк дії Договору відповідача було продовжено на такий же строк. Таким чином, правовідносини боржника з Банком тривають по сьогоднішній день.

Однак, Картка діє в межах визначеного нею строку, а саме 12 місяців, що передбачено п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Строк позовної давності сторонами договору не був обумовлений, як це зазначено у ст. 259 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 20.01.2014 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Позивач - банк не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин.

Позивач - банк продовжував щомісячно нараховувати проценти та штрафні санкції за прострочення зобов'язання по поверненню кредитних коштів після припинення відповідачем здійснення операцій по кредитній картці, що свідчить про обізнаність позивача про порушення свого права.

Враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, не можна погодитися з твердженнями ПАТ КБ "ПриватБанк" про те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Правилами та Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві.

Проте, анкета-заява про приєднання відповідача до Правил та Умов надання банківських послуг не підписана відповідачем, що не свідчить про надання згоди ОСОБА_2. на умови договору приєднання, на який посилається позивач.

Також, позивачем не надано Правил користування платіжною карткою та не доведено факт надання згоди відповідачем на застосування норм цього документу до відносин, що виникли між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду судом апеляційної інстанції не встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова