провадження 2/201/2795/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06 липня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її користь на утримання двох неповнолітніх дітей. Позивач у своєму позові посилається на те, що вона з відповідачем позивач перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу та спільного мешкання мають і виховували двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, але це поки що зроблено не було; стосунки наразі припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з своїми синами, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаних неповнолітніх дітей. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні цих дітей в добровільному порядку участі не приймає, мешкають (позивач з дітьми) окремо. Вона (позивач) зараз не працює, має низькі доходи, доглядає дітей, матеріально позивачка погано забезпечена, несе додаткові витрати на утримання дітей (харчування дитини в школі та інш.). Дохід відповідача постійний, аліменти на інших дітей не виплачує. Відповідач, на думку позивача, визнав, що не надає регулярну матеріальну допомогу на утримання дітей. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх двох неповнолітніх дітей до досягнення вказаними дітьми повноліття в розмірі по 1/3 частині на кожну дитину від всіх видів заробітку, доходу відповідача щомісячно, задовольнивши позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнав, дійсно з позивачкою перебувають в шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей, розлучаються, він добровільно надає матеріальну і іншу допомогу на утримання синів, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суд, підтвердив викладене в позові повністю, просив винести рішення по закону про задоволення позову і справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 знаходяться в шлюбі з 24 липня 2010 року, що зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 483. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають і виховували двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Їх з відповідачем стосунки не склалися, в сімї не було взаєморозуміння, виникали сварки, що призвело до розпаду сімї в листопаді 2014 року і роздільного мешкання, стало питання про розірвання шлюбу, але це поки що зроблено не було. Зараз подружніх відносин немає, фактично не мешкають разом, спільне господарство не ведуть, стосунки не підтримують. Прийняті наміри до порозуміння та примирення ні до чого не призвели і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з своїми синами, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаних неповнолітніх дітей. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні цих дітей в добровільному порядку участі не приймає, мешкають (позивач з дітьми) окремо. Вона (позивач) зараз не працює, має низькі доходи, доглядає дітей, матеріально позивачка погано забезпечена, несе додаткові витрати на утримання дітей (харчування дитини в школі та інш.).

Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дітей сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, він не звільняється від обовязку щодо утримання цих дітей відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України.

На теперішній час позивач мешкає разом зі своїми неповнолітніми дітьми, займається їх вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання вказаних дітей матеріальну допомогу надає не регулярно і в різних сумах і проявах, тому мати дітей вимушена була звернутися з позовом до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ці неповнолітні діти свого постійного доходу не мають, знаходяться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаних двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до досягнення ними повноліття щомісячно в загальному розмірі 1/3 частини всіх видів доходу відповідача. Суд не може погодитися з заявленим позивачкою розміром аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей (по 1/3 частці доходу на кожну дитину), оскільки вказане буде перевищувати ? частину заробітку відповідача, що буде порушувати його права та вимоги закону щодо вказаного, а також не надано позивачем обґрунтування вказаних часток та доказів на їх підтвердження (матеріальний стан відповідача та інш.). При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач працює, має стабільні доходи і певне матеріальне становище, аліментів відповідач нікому іншому не платить, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться і в змозі надавати матеріальну допомогу позивачці на утримання двох неповнолітніх дітей саме в такому розмірі..

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачау було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Крім того, відповідно ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2015 рік» (та відповідними змінами до нього) встановлено, що: установити у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 грудня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень, з 1 грудня - 1167 гривень, дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень, з 1 грудня - 1455 гривень, працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень, осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 грудня - 1074 гривні . Передбачені цим законом зміни про підвищення мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму, які повинні бути з 01 грудня, введені в дію з 01 вересня 2015 року.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення (щодо розміру аліментів).

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання двох неповнолітніх дітей з 06 липня 2015 року, оскільки законних і доведених підстав для стягнення аліментів за минулий час суду не надано.

На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що позивачка не працює, має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу не отримує, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення.

У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, не сплатила його, тому з відповідача слід також стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 487 грн. 20 коп..

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача та сина по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та предмета спору, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження деякими іншими, не всіма положеннями позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягувати з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, Україна, аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь матері цих дітей ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повноліття, починаючи стягнення з 06 липня 2015 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп., в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, ЦК України, ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 183, ст. ст. 182, 191, 194 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, Україна, аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь матері цих дітей ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повноліття, починаючи стягнення з 06 липня 2015 року.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -