Справа №639/8500/14-ц
РІШЕННЯ

(Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання дійсним договору іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, суд

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, який в подальшому був уточнений, та в якості відповідачів були вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В уточненому позові представник позивача просила суд: 1) визнати дійсним договір іпотеки від 06.06.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1; 2) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06.06.2007 року в розмірі 82 192,89 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки; 3) виселити відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, та осіб, що проживають у частині житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 4) стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування вимог по уточненому позову, представник позивача вказала, що відповідно до укладеного договору №HAUEGA00000004 від 06.06.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 31 150,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, та кінцевим терміном повернення кредиту 05.06.2017 року.

ОСОБА_1 зобов'язалась здійснювати погашення заборгованості в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, але, як вказує представник позивача, порушує зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку чим станом на 20.05.2014 року має заборгованість у сумі 82 192,89 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 ухилилася від нотаріального посвідчення іпотечного договору, що, на думку представника позивача, є порушенням прав ПАТ КБ «Приватбанк».

Посилаючись на положення ст. 209, 220 ЦК України представник позивача вважає, що договір іпотеки має бути визнаний судом дійсним, та у зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору можливо звернути стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості.

Представник позивача, Ревва А.В., яка діє на підставі довіреності від 24.10.2014 року, в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечувала.

Відповідачі у справі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі.

Дослідивши надані позивачем і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку з наступним.

В судовому засіданнібуло встановлено, що 06 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HAUEGA00000004. (а.с. 13-18)

Відповідно до умов укладеного договору банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 06.06.2007 року по 05.06.2017 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 31 150,00 грн. на наступні цілі: 28 000 грн. - на ремонт житлового будинку, 3 150,00 грн. - на сплату страхових платежів.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов'язалась використати кредит, сплатити відсотки за його використання, та здійснювати погашення в порядку, сумах і строки, передбачені договором.

Відсоткова ставка за користування кредитом, відповідно до умов договору, становить 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно п. 4.1 кредитного договору, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення, але не менше 1 грн.

Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 06.06.2007 року між ОСОБА_1 та Приватбанк уклали договір іпотеки №HAUEGA00000004. (а.с. 16-18)

Відповідно до умов договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 55,10 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м., який належить іпотекодавцю на підставі договору дарування від 23.08.2006 року.

Умовами договору визначено, що предмет іпотеки є окремим виділеним в натурі об'єктом права власності.

Іпотечним договором було визначено вартість предмета іпотеки у розмірі 35 000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Але, як вбачається з копії договору іпотеки, він нотаріально не посвідчений, та обтяження нерухомого майна не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Представник позивача в тексті позову зазначала, що відповідач ОСОБА_1 ухилилася від нотаріального посвідчення іпотечного договору, що, на думку представника позивача, є порушенням прав ПАТ КБ «Приватбанк».

Так, посилаючись на положення ст. ст. 209, 220 ЦК України представник позивача вважає, що договір іпотеки має бути визнаний судом дійсним, та у зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору можливо звернути стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості.

Проте суд не погоджується з такими твердження представника позивача, та вважає, що Договір іпотеки не може бути визнаний судом дійсним у зв'язку з наступним.

Статтею 575 ЦК України іпотеку визначено, як окремий вид застави, тому до спірних відносин застосовуються також положення §6 глави 41 розділу І книги 5 ЦК України.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про іпотеку» також передбачено обов'язкову державну реєстрацію обтяження предмета іпотеки.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про здійснення державних закупівель», на вимогу замовника підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Таким чином, вимогами законодавства чітко передбачено, що договір іпотеки підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а обтяження нерухомого майна - державній реєстрації.

Статтею 210 ЦК України, передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

При цьому, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. (ст. 640 ЦК України)

Отже, в розумінні зазначених положень закону, Договір іпотеки від 06.06.2007 року не є вчиненим, а тому і не може бути визнаний судом дійсним.

Посилання представника позивача на ст. 209, 220 ЦК України, як на підставу визнання правочину дійсним, суд вважає безпідставними, та зазначає наступне.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відтак, вимоги позивача не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, а тому позов в частині визнання договору дійсним не підлягає задоволенню.

Крім того, відмова суду у визнанні договору іпотеки дійсним виключає можливість задоволення й іншої частини позови, оскільки вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів безпосередньо пов'язані з дійсністю спірного договору.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити .

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 169, 208-210, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 209, 210, 218, 220, 509, 526, 530, 549, 575, 577, 589, 610, 611, 625, 626, 629, 640, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про іпотеку», п. 13 п. 8, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання дійсним договору іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович