Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Дергачівського району Харківської області в інтересах держави до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Галлан ЛТД» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та припинення права власності, за касаційними скаргами ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Галлан ЛТД» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року прокурор Дергачівського району Харківської області звернувся до суду в інтересах держави з позовом до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Галлан ЛТД» (далі - ТОВ «Галлан ЛТД») про визнання договору купівлі-продажу недійсним та припинення права власності.

Зазначав, що на підставі рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради № 39/6 від 12 березня 1996 року товариство з обмеженою відповідальністю «Галант» (далі - ТОВ «Галант») набуло право власності на гуртожиток АДРЕСА_1, яке у подальшому було передано товариством до статутного фонду акціонерного товариства «Галант» (далі - АТ «Галан»), а у зв'язку з реорганізацією останнього рішенням господарського суду Харківської області від 18 червня 2009 року право власності на вказаний гуртожиток визнано за ТОВ «Галлан ЛТД».

19 листопада 2010 року ТОВ «Галлан ЛТД» за договором купівлі-продажу відчужило спірний гуртожиток ОСОБА_1

Посилаючись на те, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2014 року скасовано рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради № 39/6 від 12 березня 1996 року, а постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16 липня 2014 року скасовано рішення господарського суду Харківської області від 18 червня 2009 року, прокурор Дергачівського району Харківської області просив з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 658 ЦК України визнати недійсним укладений між сторонами договір купівлі-продажу приміщення гуртожитку та припинити право власності ОСОБА_1 на зазначене майно.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу гуртожитку АДРЕСА_1, укладений 19 листопада 2010 року між ТОВ «Галлан ЛТД» та ОСОБА_1

Припинено право власності ОСОБА_1 на гуртожиток АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року зазначене рішення в частині задоволення вимог прокурора про припинення права власності ОСОБА_1 на гуртожиток АДРЕСА_1 скасовано й в задоволенні таких позовних вимог відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_1, ТОВ «Галлан ЛТД» просять ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора Дергачівського району Харківської області в інтересах держави.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі рішення судів зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судом установлено, що жила будівля АДРЕСА_1 має статус гуртожитку й перебувала на балансі державного підприємства Пересувна механічна колона № 5 тресту «Харківградобуд» та у 1980 році була заселена працівниками вказаного тресту.

Рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради № 39/6 від 12 березня 1996 року вирішено питання про оформлення права власності на зазначений гуртожиток за ТОВ «Галант», яке в подальшому передало спірний гуртожиток до статутного фонду АТ «Галан».

Рішенням господарського суду Харківської області від 18 червня 2009 року право власності на гуртожиток АДРЕСА_1 визнано за ТОВ «Галлан ЛТД».

ТОВ «Галлан ЛТД» у свою чергу продало спірний гуртожиток ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2014 року скасовано рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради № 39/6 від 12 березня 1996 року.

Крім того, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16 липня 2014 року скасовано рішення господарського суду Харківської області від 18 червня 2009 року, яким визнано право власності на спірний гуртожиток за ТОВ «Галлан ЛТД».

При цьому, постановою Вищого господарського суду України від 04 вересня 2014 року вказані рішення господарського суду першої та апеляційної інстанцій скасовані й справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року провадження у справі за позовом ТОВ «Галлан ЛТД» до Дергачівської міської ради Харківської області про визнання права власності на гуртожиток - припинено.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги прокурора у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу гуртожитку не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, а відтак такий договір є недійсним, що є підставою для припинення права власності ОСОБА_1 на спірну нерухомість.

Апеляційний суд частково погодився з такими висновками суду першої інстанції, при цьому скасував судове рішення в задоволенні вимог про припинення права власності й відмовив у їх задоволенні, виходячи з того, що чинним законодавством не передбачено наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу - припинення права власності.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 328 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843374/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, їх правочинів.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. При цьому, якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843733/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, зміст правочину не може суперечити ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> є підставою недійсності правочину.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Згідно з положеннями ст. 1 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1757/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1767/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однак, при цьому згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, на вищезазначені положення закону уваги не звернули, не перевірили відповідність обраного прокурором способу захисту інтересів держави вимогам ст. 16 ЦК України, не з'ясували яким чином можуть бути відновлені права і законні інтереси держави, в інтересах якої до суду звернувся прокурор, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, припустившись помилки у застосуванні матеріального закону.

Крім того, за змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6 - 178 цс 15 від 01 липня 2015 року, яка є обов'язковою для судів відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Проте зазначені положення закону залишилися поза увагою як суду першої так і апеляційної інстанції, які належним чином не перевірили питання дотримання строку позовної давності, та з урахуванням відповідного клопотання відповідача наявність підстав для застосування наслідків пропущення такого строку, й дійшли передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень під час здійснення перевірки.

За таких обставин, які свідчать про те, що судами неправильно застосовано закон, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, вони в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, у ході якого необхідно усунути зазначене вище та ухвалити судове рішення відповідно до закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Галлан ЛТД» задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко