УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дем'яносова М.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_8, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області, про визнання договорів позики, іпотеки та договору задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що 22 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_7 був укладений та підписаний договір позики, згідно з яким позивач у якості позичальника повинен був прийняти від позикодавця, а саме: відповідача, в борг суму в розмірі 74 400 доларів США, що в еквіваленті, станом на дату вчинення відповідного правочину за курсом НБУ (100 доларів США - 798,9300 грн) складало 594 403 грн 92 коп., строком на один рік.

Позивач у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. підписав документи, які нотаріус та ОСОБА_7 надали йому на підпис.

На ознайомлення зі змістом відповідних документів та на підписання нотаріус допустила тільки сторін у договорі, однак, будучи недосвідченою особою у галузі права та законодавства, позивач не зрозумів, що саме він підписав, на засадах довіри поставив свій підпис під відповідними документами, а при подальшому вивченні відповідних документів юристом виявилось, що він підписав не кредитний договір, а договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак, як зазначив позивач, коштів він так і не отримав.

Приблизно у червні 2012 року позивачу почали дзвонити невідомі особи від імені відповідача та почали вимагати від нього гроші, які він повинен був отримати від ОСОБА_7, а інакше вони реалізують належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір позики, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 13475; визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 13477; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 13478.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 загальною площею 93,9 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року рішення місцевого суду скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений та підписаний договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., згідно з яким позивач у якості позичальника повинен був прийняти від позикодавця, а саме: відповідача, в борг суму в розмірі 74 400 доларів США строком на один рік.

Вищевказані кошти потрібні були позивачу для приведення його квартири в придатний для проживання стан.

Із відповідачем, як зазначає представник позивача, ОСОБА_6 познайомився в Малиновському відділенні Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та вона погодилася надати йому кошти у розмірі 60 000 доларів США (враховуючи податки сума позики склала 74 400 доларів США).

Позивач у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. підписав документи, які нотаріус та ОСОБА_7 надали йому на підпис.

На ознайомлення зі змістом відповідних документів та на підписання нотаріус допустила тільки сторін договору, однак, будучи недосвідченою особою у галузі права та законодавства, позивач не зрозумів, що саме він підписав, на засадах довіри поставив свій підпис під відповідними документами, а при подальшому вивченні відповідних документів юристом виявилось, що він підписав не кредитний договір, а договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак, як зазначає позивач, коштів він так і не отримав.

Після підписання зазначених вище договорів ОСОБА_7 покинула нотаріальну контору зі словами, що вона поїхала за грошима, однак так і не з'явилася.

Приблизно у червні 2012 року позивачу почали дзвонити невідомі особи від імені відповідача та почали вимагати від нього гроші, які він повинен був отримати від ОСОБА_7, а інакше вони реалізують належну йому на праві власності квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 22 грудня 2011 року ОСОБА_7 умисно ввела в оману ОСОБА_6, а саме: запевнила його в настанні таких наслідків правочину (саме його суті щодо передання грошових коштів у відповідному розмірі), які насправді не можуть наступити через прямий умисел ОСОБА_7, з метою укладення із ним договору позики, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя з метою привласнення нерухомості позивача. Внаслідок вказаних дій договір позики є недійсним, так як і недійсними є договори, укладені на його забезпечення: договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що у п. 2 договору позики вказано, що ОСОБА_6 отримав від позикодавця гроші у сумі 594 403 грн 92 коп., що в еквіваленті складає 74 400 доларів США за курсом НБУ станом 22 грудня 2011 року.

Тобто позивач. підписуючи нотаріально посвідчений договір позики, підтвердив, що він отримав від відповідача суму позики.

У договорі іпотеки зазначено, що позивач за цим договором іпотеки забезпечує свої зобов'язання з повернення позики перед відповідачем, що виникли з договору позики, у зв'язку із отриманням позивачем зазначеної суми позики від відповідача, а також зазначено розмір отриманої позивачем від відповідача позики, що також підтверджує факт отримання позивачем грошових коштів за договором позики.

Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Проте з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним договору позики суди повинні виходити із відповідних норм ЦК України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України, не визначившись з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, належним чином не обґрунтував своїх висновків щодо відмови у задоволенні позову; не встановив обставин, що мають значення для справи, та не дослідив наявних у матеріалах доказів, а лише надав оцінку договору позики, в якому вказано про отримання коштів позивачем.

Вирішуючи справу, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позов був заявлений з підстав ст. ст. 203, 215, 230, 1051 ЦК України, та, вирішуючи питання про безгрошовість спірного договору позики, не взяв до уваги того, що відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду про недійсність договору позики, укладеного у письмовій формі, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором, однак це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, й відповідно до цього належним чином не вирішив питання про те, чи доведено факт неотримання (чи отримання) грошей за договором.

Усупереч зазначеним нормам права апеляційний суд обґрунтував своє рішення про відмову у задоволенні позову лише на запереченнях відповідача, при цьому не перевірив доводів позивача про безгрошовість договору позики.

Суд апеляційної інстанції на порушення норм процесуального закону ухвалив рішення, яке за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України, оскільки не зазначив чітких мотивів та підстав скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права,

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді:І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Ступак