Справа №628/951/15-ц
Провадження №2/628/539/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Скородєлової В.В.

при секретарі Бутковій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Куп'янську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, ціна позову 345857,60 грн., -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, вказавши, що 09 листопада 2014 року вона з відповідачем домовилась про купівлю магазину, який розташований в смт. Ківшарівка-2 за 28000 доларів США. Нею було передано відповідачу в рахунок авансу за купівлю магазину 16000 доларів США, а відповідач зі свого боку зобовязався укласти договір купівлі-продажу приміщення магазину до 31.12.2014 року, що підтверджує розпискою від 09 листопада 2014 року. Але до теперішнього часу договір купівлі-продажу приміщення магазину не укладено, а кошти відповідач відмовляється повертати, вигадуючи різні приводи.

Станом на 13 березня 2015 року курс валют НБУ долара до гривні складає 1 USD = 21,6161 UАН, тобто станом на 13 березня 2015 року 16000 доларів США становлять 345857,60 грн.

Позивачка ОСОБА_1 посилаючись на ч.1 ст. 1046 ЦК України, якою передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, на ч.2 ст. 1046 ЦК України, якою передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа незалежно від сум (ч. 1 ст. 1047 ЦК України), на частину 2 ст. 1047 ЦК України, яка допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей та на ч.4 ст. 1049 ЦК України, якою передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача на її користь 345857,60 грн. та 3458,58 грн. сплачений при подачі позову до суду судовий збір.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, за участю її представника за довіреністю ОСОБА_3, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Представник позивачки за довіреністю ОСОБА_3 у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, які просив суд задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, належним чином повідомлений про час розгляду справи.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5 у судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, надала до суду письмові заперечення проти позову.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 09 листопада 2014 року сторони у справі домовились про купівлю магазину, який розташований в смт. Ківшарівка-2 за 28000 доларів США. Відповідач ОСОБА_2 надав позивачці розписку, що він отримав завдаток від загальної вартості 28000 доларів США по курсу (1 15,5 грн.), що складає 434000 грн. від ОСОБА_1 до укладання угода купівлі-продажу торгівельного павільйону «Міраж» в сел.. Ківшарівка-2 в сумі 16000 доларів США по курсу (1 15,5 грн.), що складає суму 248000 грн. за домовленістю двох сторін. Зобовязується провести угоду купівлі-продажу в період з 20.11.2014 року по 31.12.2014 року. При невиконанні своїх обовязків, зобовязується повернути отриману ним вищевказану суму. (а.с. 6-7)

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, яке проведено належним чином. Як виходить із змісту ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину викладені у ст. 203 ЦК України.

Згідно з правилами ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочинів) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа - незалежно від сум ( ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно із ч.4 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Аналізуючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що між позивачем та відповідачем укладалися договори позики, як в письмовій так і в усній формі, доказів на підтвердження того, що відповідач отримував грошові кошти (інші речі) від позивача на підставі договору позики та докази на підтвердження надання відповідачем розписки позивачеві щодо отриманих від нього грошевих сум на підставі договору позики, а тому вважає, що позов не підлягає задоволенню з вищенаведених підстав.

Після початку розгляду справи по суті, представник позивача у судовому засіданні 26 червня 2015 року в усній формі дав пояснення, що у позові позивачем помилково застосовані ст.ст. 1046,1047 ЦК України та послався на те, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосовувати положення ст.ст. 570, 571 ЦК України, доповнивши, що зобовязання щодо оформлення договору купівлі-продажу приміщення магазину не було виконане з вини відповідача, просив вважати передані позивачкою кошти, як аванс та стягнути їх з відповідача та користь позивачки. 30.06.2015 року представником позивачки до суду надані письмові додаткові пояснення до позовної заяви, в яких останній зазначає, що 09 листопада 2014 року ОСОБА_1 з відповідачем домовились про купівлю магазину, який розташований в смт. Ківшарівка-2 за 28000 доларів СІЛА. Позивачем було передано відповідачу в рахунок авансу за купівлю магазину 16000 доларів США, а відповідач зі свого боку зобовязався укласти договір купівлі-продажу приміщення магазину до 31.12.2014 року. Дану обставину підтверджує розпискою від 09 листопада 2014 року. Але до теперішнього часу договір купівлі-продажу приміщення магазину не укладено, а кошти відповідач відмовляється повертати, вигадуючи різні приводи. Вважає, що дана суму коштів повинна бути стягнута в повному обсязі, а позов повинен бути задоволений. Доводи відповідача проти задоволення позову безпідставні у звязку з наступним.

Так, в своїх запереченнях відповідач мотивує тим, що суму яка була передана ОСОБА_1 є завдатком, а договір купівлі-продажу магазину не був укладений з її вини позивача, тому згідно ст. 571 ЦК України дана суму не повертається позивачу. Але відповідачем неправильно застосовуються норми права до даних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст.570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку, як способу виконання зобовязання, може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу магазину.

Так, предметом даної домовленості було рухоме майно і нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу рухомого майна закон не вимагає. Однак, стаття 208 ЦК України передбачає обовязкову письмову форму правочинів фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Тобто, договір купівлі-продажу магазину повинен бути обовязково укладений в письмовій формі, чого зроблено не було.

Оскільки договори купівлі-продажу магазину, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі, укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана відповідачу суму коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Крім того, така ж позиція зазначена у постанові Верховного суду України від 13 лютого 2013 року по праві № 6-176цс12, яка є обовязковою для всіх судів.

Також в розписці, яка знаходиться в матеріалах справи зазначено, що відповідач зобовязався повернути кошти в повному обсязі у разі не укладення договору купівлі-продажу, а оскільки такого договору укладено не було, кошти підлягають поверненню, а саме з цих підстав в позові ним було зазначено посилання на норми матеріального права, що стосуються повернення позики.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тому правові наслідки не здійснення свого права покладаються на сторону, яка не здійснила відповідну дію.

У відповідності до ст.ст. 3, 10, 31 ЦПК України право визначення підстави та предмета позову належить позивачеві.

Відповідно до положень ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у ст. 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Так, підставу позову становлять фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предметом позову є стягнення коштів за конкретним спірним договором.

Надані представником позивача у судовому засіданні 26 червня 2015 року усні пояснення та письмові додаткові пояснення від 30.06.2015 року за свої змістом містять зміну предмету позову. Сформульовані вимоги у цих поясненнях є фактично новим позовом. В цій стадії судового розгляду справи позивач позбавлений можливості змінити предмет або підставу позову, при цьому норми ЦПК України не передбачають такої зміни в усному порядку без подачі письмової заяви.

Суд приходить до висновку, що до початку розгляду справи по суті позивач не скористався своїм правом на зміну предмету або підстави позову. Проте такі вимоги можуть бути вирішенні шляхом пред'явлення позову в загальному порядку.

З огляду на викладене суд не приймає до розгляду надані представником позивача у судовому засіданні 26 червня 2015 року усні пояснення та письмові додаткові пояснення від 30.06.2015 року і розглядає справу в межах вимог, які позивачем визначені до початку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, ціна позову 345857,60 грн. відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 03.07.2015 року.

Суддя: В.В. Скородєлова