Номер провадження: 22-ц/785/5165/15
Головуючий у першій інстанції Бобуйок А. Д.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, органу опіки та піклування Біляївської міської ради Одеського області про визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 квітня 2015 року, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання його малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Одеси і мешканця АДРЕСА_1, з ним.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що він з відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Протягом останнього часу ОСОБА_3 почала вести асоціальний спосіб життя, у зв'язку з чим він був змушений припинити будь-які стосунки з нею. Дитина в цей час проживала з матір'ю, але протягом останнього часу син мешкає з ним та бабусею (матір'ю позивача), яка не заперечує проти того, щоб онук проживав разом з нею, так як любить його та переживає за його долю. Вказує, що мати дитини, відповідачка по справі, не займається доглядом та вихованням дитини, не має постійного місця роботи, сталого доходу та власного житла, у зв'язку з чим не може забезпечити дитині належні умови для проживання. Вважає, що у нього є всі підстави для того, щоб визначити місця проживання малолітнього сина разом з ним.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні на позові наполягали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала.

Представник Ради з опіки та піклування при виконавчому комітеті Біляївської міської ради Богдан В.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та вважав за доцільне визначити проживання дитини з батьком, який має всі необхідні умови для її розвитку та виховання.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 20 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи і ставиться питання про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. У свідоцтві про народження позивач ОСОБА_2 записаний батьком, а відповідачка ОСОБА_3 - матір'ю.

Подружнє життя сторін не склалося, у зв'язку з чим вони припинили подружні стосунки між собою та перестали вести спільне господарство.

В даний час малолітній ОСОБА_4 постійно проживає зі своїм батьком ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_9 - матір'ю позивача за адресою: АДРЕСА_1 Мати дитини ОСОБА_3 більш як 6 місяців і по теперішній час ніякої участі в утриманні та вихованні сина не приймає, не спілкується з ним, веде аморальний спосіб життя, що підтверджується актом обстеження житлових умов, складеним 21.08.2014 р. депутатом Біляївської міської ради ОСОБА_10 в присутності сусідів (а.с.17).

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що має постійне, хоча і не офіційне, місце роботи та проживання і має можливість забезпечити нормальне виховання та утримання сина, має намір перевести його до Біляївської ЗОШ №3. Відповідачка ОСОБА_3, в свою чергу, не може створити нормальні умови виховання та утримання дитини, так як не має постійного місця роботи та місця проживання, на даний час співмешкає з іншим чоловіком, взаємовідносин з дитиною не підтримує, може негативно впливати на фізичний та психічний розвиток.

Відповідно до характеристики з місця проживання на ОСОБА_3, складену начальником ЖЕКП 28.08.2014 р. ОСОБА_10, громадянка ОСОБА_3 уродженка с. Червонознам'янка Іванівського р-ну Одеської обл. В даний час ОСОБА_3 прописана по АДРЕСА_2 але постійне місце проживання невідоме. В Біляївський ЖЕКП надходили усні скарги від сім'ї про те, що ОСОБА_3 вдома не з'являється, участі в вихованні сина не приймає (а.с.10).

Як вбачається з характеристик з попереднього місця навчання малолітнього ОСОБА_4, а саме Одеської загальноосвітньої школи №25, дитина потребує опіки, натомість матір грубо відносилась до дитини, часто приходила в школу в нетверезому стані, дитина приходила в школу неохайна, без шкільного приладдя, тощо (а.с.8, 9).

Рішенням Червонознам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області №58 від 25.10.2014 р. вирішено визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з батьком ОСОБА_2 за адресою проживання батька: АДРЕСА_1 (а.с.6). Підставою для винесення такого рішення стало те, що мати дитини не має постійного місця роботи, сталого доходу та власного житла, у зв'язку з чим не може забезпечити дитині належні умови для проживання.

Проте, будучи не згодною з позовними вимогами ОСОБА_2, відповідачка ОСОБА_3 надала суду письмові заперечення та відповідні докази, у зв'язку з чим просила відмовити позивачу в задоволенні позову.

Не оспорюючи факт сумісного проживання з ОСОБА_2 та батьківство останнього, відповідачка пояснила, що з 17.10.2014 року постійно проживала з позивачем та їх спільним сином в орендованій квартирі в АДРЕСА_3 кв.№13. Дитина навчалась у 1-му класі Одеської загальноосвітньої школи №25.

Проте, 05.03.2014 р. позивач викрав сина та переїхав жити з ним до своєї матері в АДРЕСА_1. З цього приводу вона зверталась зі скаргою до Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, що підтверджується копією талону-повідомлення №003201, реєстр №6112 за ЄО від 05.03.2015 р. (а.с.32).

Як пояснила відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні, позивач не дає можливості забрати дитину до постійного місця проживання разом з нею.

В даний час ОСОБА_3 проживає зі своїм співмешканцем в орендованій квартирі в АДРЕСА_4, що підтверджується договором оренди житлової площі від 17.02.2015 р. (а.с.31).

З витягу з наказу за вих.№14 від 05.03.2015 р. вбачається, що ОСОБА_3 з 23.01.2015 року працює в ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ на посаді продавця-консультанта супермаркета (а.с.30).

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Також слід враховувати положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 160 СК України, батькам надано право визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, за їх згодою.

Стаття 161 СК України встановлює, що спір між батьком та матір'ю щодо місця проживання малолітньої дитини, якщо вони не дійшли згоди з ким із них буде проживати малолітня дитина може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Також вказаною нормою визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків (ст. 141 СК України), надаючи перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дитини.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 р. про затвердження Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, зокрема пункту 72 - для розв'язання спору, що виник між батькам, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення чи розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Як слідує з матеріалів справи, пояснень сторін та представника Ради з опіки та піклування, жоден з батьків з відповідною заявою до Служби у справах дітей не звертався. Більш того сторонам достеменно відомо, що Службі не можливо було провести усі необхідні дії (дослідження умов проживання, обстеження житлово-побутових умов, особиста бесіда з батьками та відвідування їх за місцем проживання), оскільки відповідачка разом з дитиною не мешкає за місцем реєстрації.

При вирішенні спору суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції критично розцінив рішення Червонознам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області №58 від 25.10.2014 року яким вирішено визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з батьком ОСОБА_2 за адресою проживання батька: АДРЕСА_1, та вважає, що він складений без належного вивчення ситуації та без урахуванням інтересів дитини.

Зазначене рішення обґрунтовано тим, що мати дитини не має постійного місця роботи, сталого доходу та власного житла, у зв'язку з чим не може забезпечити дитині належні умови для проживання. Проте зазначені обставини повністю спростовуються дослідженими судом доказами, поданими відповідачкою. При цьому, не зрозуміло, чи спілкувались з ОСОБА_3 представники постійної комісії з питань соціального захисту, освіти, культури, охорони здоров'я, молоді та спорту та взагалі, чи запрошувалась остання на комісію та давала пояснення по суті спору.

Відповідачка ОСОБА_3 бажає спілкуватись з сином, свою позицію відстоювала у суді.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що мати дитини не в змозі забезпечити дитині матеріальні, побутові, фізичні та духовні умови розвитку, які б перешкоджали проживанню дитини з матір'ю чи негативно впливали на її розвиток.

Разом з тим, позивач не надав переконливих доказів того, що в нього кращі матеріальні та побутові умови для виховання дитини.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_2 не має постійного місця роботи та житла. Житло, в якому пропонується проживати дитині, належить матері позивача. Орган опіки та піклування за місцем проживання позивача його матеріально-побутові умови не вивчав, а тому такий висновок відсутній, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

Колегія вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду про відмову в задоволенні заявлених позивачем вимог. При цьому колегія приймає до уваги, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна бути розлучена з матір'ю, окрім виняткових випадків.

Як при розгляді справи в суді першої інстанції так і до апеляційної скарги позивачем не надано належних та переконливих доказів які б підтверджували виняткові обставини для розлучення дитини з матір'ю.

Зазначення позивача при розгляді справи в суді першої інстанції про те, що мати дитини ніде не працює, веде аморальний спосіб життя спростовуються матеріалами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що наданий договір оренди житлового приміщення не свідчить про проживання в ньому відповідача є помилковим, оскільки хоча в договорі оренди житлового приміщення і не зазначено прізвище відповідача, однак це не свідчить що відповідач в ньому не проживає.

Зазначення позивача при розгляді справи про те, що він має роботу нічим не підтверджено.

Суд першої інстанції не погодився з висновком Червонознам'янської сільської ради Іванівського району Одеської області №58 від 25.10.2014 року яким вирішено визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з батьком ОСОБА_2 за адресою проживання батька: АДРЕСА_1, та правомірно посилався на те, що він складений без належного вивчення ситуації та без урахуванням інтересів дитини.

На підставі наведеного, колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог заявлених позивачем.

Керуючись ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий О.А. Ступаков

Судді О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич