АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 681/1861/14-ц
Провадження № 22-ц/792/788/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів: П'єнти І.В., Гринчука Р.С.

при секретарі : Гриньовій А.М.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 681/1861/14-ц за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду від 4 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - комісія у справах неповнолітніх Полонської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, шляхом вселення в житловий будинок та виселення з будинку.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, вказувала, що є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина будинку належить її колишньому чоловіку відповідачу ОСОБА_2 Зазначала, що будинок між ними в натурі не розділений, порядок користування приміщеннями не визначений. Однак, відповідач без її, співвласника, згоди вселив у свою частину будинку відповідачку ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина, як членів своєї сім'ї. Позивач вказувала, що таким чином ОСОБА_2 порушив її права як співвласника. Крім того, зазначала, що під час спільного проживання відповідачі вчиняли всілякі дії, які унеможливлювали їх проживання. Відповідачі умисно вчиняли сварки, а також, вчиняли дії щодо користування її особистим майном, також, через їх поведінку було неможливо користуватись спільними приміщеннями. Також, відповідач ОСОБА_2 в подальшому поміняв замки у дверях, через що не мали доступу до кімнат. Вказувала, що у зв'язку з неможливістю спільного проживання, була вимушена разом з донькою переїхати проживати в інше місце. Позивач також вказувала, що такі дії відповідачів є неправомірними, порушують її права як власника та права її доньки. Тому просила суд ухвалити рішення про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення її та доньки ОСОБА_5 в будинок АДРЕСА_1, виселення відповідачки ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1, стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Полонського районного суду від 4 березня 2015 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

_______________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції - Боб"як Б.В. Справа № 22-ц/792/788/15

Доповідач - Костенко А.М. Категорія № 43, 44

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду ухвалити нове яким задоволити позовні вимоги, посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права Вказує, при вирішенні спору, суд не давши вірної оцінки обставинам справи, прийшов до помилкового висновку про не порушення її прав як співвласника. Також, вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про правомірність дій відповідача. Крім того, вказує, що суд в порушення норм процесуального права розглянув не всі позовні вимоги.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню в частині з ухваленням в цій частині нового рішення..

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 25 січня 1997 року по 17 вересня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі двох окремих свідоцтв про право власності на житловий будинок від 3 грудня 2002 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 кожен окремо є власниками по ? другій частині житлового будинку по АДРЕСА_1.

17 вересня 2012 року шлюб між ними було розірвано.

28 листопада 2013 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_4 в них народився син ОСОБА_7, місце проживання якого зареєстровано в житловому будинку по АДРЕСА_1.

Місце проживання ОСОБА_3 та її сина від першого шлюбу - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за вказаною адресою не зареєстровано.

Як вбачається з пояснень позивачки в суді першої інстанції, після розлучення вона з дочкою продовжили проживати в двох кімнатах будинку, а відповідач користувався іншими кімнатами.

В зв'язку з конфліктами між сторонами позивачка з дочкою була змушена переїхати на тимчасове проживання до своїх батьків, однак в послідуючому виявила бажання проживати по АДРЕСА_1, однак відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачці в користуванні житловим будинком шляхом заміни замків та обмеженням доступу до житлових кімнат будинку.

Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про укладення та розірвання шлюбу, свідоцтвами про народження дітей, свідоцтва про право власності на ? частину житлового будинку, поясненнями сторін, поясненнями свідків та іншими матеріалами справи.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Як вбачається з матеріалів справи, діями відповідача ОСОБА_2 створюються перешкоди ОСОБА_1 в користуванні належною їй часткою житлового будинку, чим порушується право власності останньої на житло.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона і дочка після розлучення проживала в двох кімнатах житлового будинку по АДРЕСА_1, відповідач проживав в інших житлових приміщеннях будинку. В жовтні 2014 року вона не змогла потрапити в свої кімнати через заміну відповідачем замків, а тому на її думку відповідач таким чином перешкоджає їй користуватись її ж власністю.

Також свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції кожна окремо пояснили, що були присутні під час того, як в жовтні 2014 року позивач ОСОБА_1 намагалась пройти в житлові кімнати будинку по АДРЕСА_1, якими вона користується, однак не змогла цього зробити, оскільки були замінені замки.

Висновок суду першої інстанції про відсутність з боку відповідача перешкод для користування позивачкою своєю частиною житлового будинку суперечить обставинам справи, наявним доказам, спростовується і позицією відповідача, який проти позову про вселення заперечує, мотивуючи це відсутністю будь-яких перешкод з його боку, однак при цьому позивачка позбавлена можливості користуватись своєю власністю.

Таким чином вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував вказаних обставин справи та положень діючого законодавства, а тому помилково відмовив в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що порушене право ОСОБА_1 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_5 має бути відновлене шляхом зобов'язання відповідача ОСОБА_2 не чинити останнім перешкод у користуванні житлом. В цій частині позовні вимоги є обґрунтованими і їх слід задовольнити.

В той же час рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про усунення перешкод позивачці в користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_3 відповідає чинному законодавству, обставинам справи, а тому є законним і обґрунтованим.

Права власника житлового приміщення визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК Української РСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 383 Цивільного кодексу України визначено, що власник житла будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, для проживання членів своєї сім'ї.

Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово;

реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

З матеріалів справи вбачається, що місце проживання ОСОБА_3 в житловому будинку по АДРЕСА_1 не зареєстровано. Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду позивачка, офіційно місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано в м. Шепетівка.

При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі мають спільну дитину, ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто ОСОБА_3 є членом сім'ї відповідача.

Також, як видно з матеріалів справи та пояснень самої позивачки, вона з дочкою проживала в двох кімнатах будинку, а відповідач в інших житлових кімнатах.

З врахуванням цієї обставини позивачкою не надано, а судом не встановлено які саме перешкоди виникли у позивачки в здійсненні нею права користування своєю власністю, у зв'язку з проживанням відповідачів в житлових приміщеннях, якими не користується позивач.

Крім того, слід прийняти до уваги, що в даному житловому будинку зареєстровано місце проживання сина ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, який в силу свого малолітнього віку - менше року, фізіологічних потреб потребує постійного догляду, присутності та утримання з боку матері, а виселення ОСОБА_3 з житлового будинку може призвести до розлучення матері з сином та негативних наслідків для життя та здоров'я малолітньої дитини.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що, оскільки місце проживання ОСОБА_3 в спірному житловому будинку не зареєстровано, вона проживає в ньому тимчасово як член сім'ї власника будинку в житлових приміщеннях, які знаходяться в користуванні ОСОБА_2, позивачем не доведено, які саме перешкоди створюються для користування нею житловими приміщеннями, які перебувають саме в її користуванні, з боку ОСОБА_3, а тому рішення суду про відмову в позові про виселення ОСОБА_3 є правомірним.

Доводи апеляційної скарги з цих підстав з посиланням на ст. 358 Цивільного кодексу України з врахуванням конкретних обставин справи не заслуговують на увагу, адже вказана норма як і норми Житлового кодексу не передбачають письмової згоди решти співвласників житлового будинку, який належить їм на праві спільної часткової власності, на вселення іншим співвласником членів своєї сім'ї. При цьому варто зауважити, що на даний час місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано в іншому місці, а не в спірному житловому будинку і фактично вона проживає в житловому будинку не на постійній основі.

Слід також відхилити твердження апелянта про незастосування судом при вирішенні спору норм статті 161 Житлового кодексу України. Ці норми регулюють правовідносини між наймачем та власником житла з приводу поселення в житло членів сім'ї наймача, а в даній цивільній справі між сторонами виникли правовідносини як між власниками житла і членами їх сімей.

Також не можна вважати перешкодою в користуванні житлом позивачкою ту обставину, що позивач не може використовувати кухню, ванну, туалет після їх використання іншими особами, оскільки це питання лежить в моральній, а не юридичній площині.

Не спростовують висновків суду в цій частині і інші доводи апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду від 4 березня 2015 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення її та її доньки ОСОБА_5 в житловий будинок по АДРЕСА_1 і стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення :

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_5 у вказаний житловий будинок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : (підпис) Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко