Справа № 372/4307/14 Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/796/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Категорія 58 05.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державних актів на право власності на земельні ділянки,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У серпні 2014 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона має у приватній власності садибу, що розташована по АДРЕСА_1, яку успадкувала після смерті свого чоловіка в 2013 році. Дана земельна ділянка межує з земельною ділянкою відповідачки, яка належить останній відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку. В травні 2014 року ДП «Центрдержавного земельного кадастру» було складено схему розташування її та сусідської земельної ділянки, згідно якої було виявлено, що при виготовленні ОСОБА_1 державних актів до меж її земельної ділянки увійшли частини споруд, які розташовані на території позивачки та їй належать. В зв'язку з цим позивачка вважала, що порушено її права, як власника будинку та просила їх поновити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Щербанівської сільської ради 22 сесії 5 скликання від 18 червня 2009 року щодо затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельних ділянок загальною площею 0,48 га. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, площею 0,23 га. з кадастровим номер :01:021:0022 та площею 0,25 га з кадастровим номером :01:021:0021, які розташовані по АДРЕСА_2, виданні на ім'я ОСОБА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що існує взаємне перекриття земельних ділянок сторін, внаслідок чого частину земельної ділянки позивача було неправомірно передано у власність відповідачу та прийшов до обґрунтованого висновку про порушення відповідачем прав позивача.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_3 від 14.05.1998 р. належить земельна ділянка площею 0,168 га. на території Щербанівської сільської ради, для обслуговування будинку і господарських споруд (а.с.6-7).

Відповідно державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_1 та належать земельні ділянки площею 0,23, та 0,25 га. на території Щербанівської сільської ради, для обслуговування будинку і господарських споруд та ведення підсобного селянського господарства (а.с.8-11).

При обмірі земельної ділянки ОСОБА_2 було встановлено, що при виготовленні державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_1, до меж її земельних ділянок увійшли частини споруд, які розташовані на території садиби ОСОБА_2, а саме: частина житлового будинку та гаражу. Даний факт підтверджується схемою розташування земельних ділянок (а.с.12-13).

Згідно статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба.

Житловий будинок та гараж внесені до технічного паспорту на садибний житловий будинок та зображені на схемі, дані споруди побудовані ще в 1987 році, згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок (а.с.34-39).

Згідно ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 до позивача перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташовані житловий будинок та прибудинкові споруди.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно частини 2 статті 393 Цивільного кодексу України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України та ст. 155 ЗК України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що існує взаємне перекриття вказаних земельних ділянок сторін, внаслідок чого частину земельної ділянки позивача було неправомірно передано у власність відповідачу та прийшов до висновку про порушення відповідачем прав позивача.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач свої твердження, викладені в запереченні на позов, в силу вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України належними та допустимими доказами викладене не довів.

Колегія суддів, з огляду на зазначене, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, в якій ставиться питання про ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: