Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого: судді Максимчук З.М.,

суддів : Рожина Ю.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання : Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 Дем»янівни, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та розподіл спадкового майна, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29.04.2015 року позовні вимоги задоволено повністю. .

Визнано за ОСОБА_3 Дем»янівною право власності на 1/6 або 2/12 частки у житловому будинку по вул.Сковороди № 25 в м.Дубно Рівненської області, після смерті ОСОБА_5, яка померла 22.12.2008 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 5/12 частки у житловому будинку по вул.Сковороди № 25 в м.Дубно Рівненської області після смерті ОСОБА_5, яка померла 22.12.2008 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права за неповно з»ясованих обставин справи, без повного та всебічного з»ясування обставин по справі.

Вказує, що суд першої інстанції не з»ясував правовий режим земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, фактичні та правові підстави виникнення права власності на спірний будинок у спадкодавця: чи є спірний будинок самовільним будівництвом чи незакінчений будівництвом житловий будинок.

_______________________________________________________________________________

Справа № 559/3952/14-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_6

Провадження № 22-ц/787/1273/2015 Суддя-доповідач - ОСОБА_7

Зазначає, що в матеріалах справи відсутня постанова державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі позивачам свідоцтва про право на спадщину.

Доводить, що судом першої інстанції включено у 5/12 частини та 1/6 або 2/12 частини будинку по вул.Сковороди, № 25 у м.Дубно самочинно збудоване майно, яке спадкодавець не будував та яке йому не належало.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5, померлої 22.12.2008 року, та відповідно до заповіту, який вона залишила, спадкоємцями є чоловік ОСОБА_4 та внук ОСОБА_1, а мама ОСОБА_3 відповідно до ст.1241 ЦК України має право на обов»язкову частку у спадщині: половину частки спадкоємця по закону, тобто на 1/6 частину спадкового майна. Спадкоємець за заповітом ОСОБА_4 має право на 5/12 частки у житловому будинку по вул.Сковороди, № 25 в м.Дубно, проте отримати свідоцтво про право власності не мають можливості, оскільки не має правовстановлюючих документів на будинок.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд дійшов через неправильне застосування норм матеріального права .

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі по справі ОСОБА_3, є мамою померлої ОСОБА_5, ОСОБА_4 є чоловіком померлої та відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом.

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_5 28.01.2000 року склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 171 на ім»я ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 17.06.2009 року та 18.06.2012 року позивачі звернулись до Першої дубенської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини /а.с. 58-60/.

ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини та відмову від спадщини не звертався.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова /вдівець/ та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом /обов»язкова частка/.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Проте, ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснив, що в нього є в наявності всі правовстановлюючі документи на спадкове майно, проте нотаріус в усній формі відмовив у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, та рекомендував звернутись до суду. Крім того зазначив, що за життя спадкодавця ОСОБА_5 отримала в 1997 році державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га в м.Дубно по вул. Сковороди, № 25, яка була передана для обслуговування житлового будинку, а Державним актом прийняття закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку і господарських споруд по вул.Сковороди, № 25 в м.Дубно від 10.11.1993 року та зареєстрованого в Рівненському МБТІ в 1993 році підтверджується, що за життя ОСОБА_5 набула права власності на вказаний будинок.

Проте вказані документи відсутні в матеріалах цивільної справи та в матеріалах спадкової справи № 174 /2009 року /а.с. 58-70/, копії якої наявні в матеріалах справи.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року роз"яснено судам, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм;

5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Проте, всупереч вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, позивачі не надали доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема що за життя спадкодавець ОСОБА_5 набула права власності на спірний будинок, та яким чином відповідач порушує їхні права.

Крім того, в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а отже суд не вправі перебирати на себе функції інших органів влади, в тому числі нотаріату. Лише після відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкоємець вправі звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення про відому у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309, 313, 314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 квітня 2015 року скасувати, та ухвалити нове рішення наступного змісту:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 Дем»янівни, ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/6 або 2/12 частки та на 5/12 частин житлового будинку № 25 по вул.Сковороди в м.Дубно Рівненської області - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 Дем»янівни, ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 149, 51 гривень

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: Ю.М.Рожин

ОСОБА_8