АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8289/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Ратнікової В.М.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у липні 2014 року.

Зазначав, що з 1994 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3, який розірвано рішенням суду від 24.10.2013 року. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей. З моменту реєстрації місця проживання відповідача за адресою - квартира АДРЕСА_1, остання у зазначеній квартирі не проживає, ніяких витрат по утриманню житлового приміщення не несе. ОСОБА_3 постійно проживала і проживає за адресою - квартира АДРЕСА_2. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців без поважних на те причин, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 в обґрунтування якого зазначала, що 13.07.2012 року вони, як багатодітна сім'я, отримали ордер на право користування вищезазначеною квартирою. ОСОБА_4 у квартирі не проживає та ніколи не проживав, відсутній у квартирі без поважних причин більше шести місяців.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом вірно встановлено, що 13.07.2012 року Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією, на підставі розпорядження №370 від 30.05.2012 року, було видано ордер №05023 серії Б на жиле приміщення ОСОБА_4 з сім'єю з п'яти осіб на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 24,4 кв.м., яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Склад сім'ї - ОСОБА_4, дружина ОСОБА_3, дочка ОСОБА_5, дочка ОСОБА_6, син ОСОБА_7

Згідено довідки форми №3 виданої 11.06.2014 року за №60 вся сім'я з 5 чоловік зареєстрована в зазначеній квартирі з 26.07.2012 року.

Як вбачається з актів про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації, складених 12.12.2013 року, 11.02.2014 року, 13.02.2014 року, 13.06.2014 року, 27.06.2014 року, 26.01.2015 року за участі ОСОБА_4, представника Департаменту управління нерухомістю Фірми «Т.М.М.»-ТОВ, прибиральниці під'їзду, а також мешканців сусідніх квартир, зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1ОСОБА_3., за даною адресою не проживає з моменту реєстрації, жодного разу не з'являлася у квартирі та не намагалась потрапити до неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суду першої інстанції прийшов до висновків, що ОСОБА_3 не проживала у спірній квартирі більше шести місяців без поважних на те причин, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цим же житловим приміщенням, як такого, що не проживає в ньому більше шести місяців без поважних причин, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

Натомість колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам ОСОБА_3 та наданим нею доказам про поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі.

Зокрема, ОСОБА_3, обґрунтовуючи поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі, посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в стадії ремонту, а тому проживання в ній трьох малолітніх дітей є неможливим.

На підтвердження вказаних доводів відповідачем був долучений Акт обстеження житлово-побутових умов проживання в квартирі АДРЕСА_1 від 03.03.2015 року, проведений Службою у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в м. Києві, з якого вбачається, що на момент обстеження вищезазначена квартира не придатна для проживання трьох дітей. При проведенні ремонту та здійсненні оздоблюваний робіт в квартирі будуть умови для розвитку та вихованню дітей.

Як встановлено в ході розгляду справи діти ОСОБА_5, 1999 року народження, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, 2004року народження, проживають разом з матір'ю ОСОБА_3

У відповідності до вимог ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України місцем проживання дитини є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

З огляду на викладене окреме проживання ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей є неможливим.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі вищевикладеного висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не проживала у спірній квартирі більше шести місяців без поважних на те причин є передчасним.

Натомість колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимогам вищезазначених статтей ОСОБА_3 не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження непроживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців без поважних причин.

Доказів на підтвердження даної обставини також не було надано до суду апеляційної інстанції, а тому висновок суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги в частині вселення ОСОБА_3 в спірне приміщення не підлягають задоволенню, оскільки судом першої інстанції в прийнятті позовних вимог про вселення було відмовлено, що підтверджується журналом судового засідання від 31.03.2015 року.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В решті зазначене рішення залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: