АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

28 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні правом власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просила суд зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні нею права приватної власності квартирою та витребувати у останньої оригінали правовстановлюючих документів.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що вона разом із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є власниками квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності. ОСОБА_1, бажаючи здійснити своє право власності на квартиру - розпорядитися належним їй майном, неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про надання оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру проте відповідачка забрала свідоцтво та відмовляється надати його позивачу, чим перешкоджає їй розпорядитись належною часткою квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач через свого представника подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказувала, що судом не було надано належної оцінки тій обставині, що відповідач перешкоджає позивачу в її праві володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою.

Посилаючись на порушення судом положень ст. 41 Конституції України, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_2, яка одночасно представляє інтереси третьої особи, в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених в ній.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка відповідача не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 травня 2000 року, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує на те, що відповідачка ОСОБА_3 утримує у себе правовстановлюючий документ на квартиру, чим порушує право її власності.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених вимог, оскільки під час розгляду справи не було встановлено та доведено належними доказами, що право власності позивача оспорюється чи не визнається іншою особою, та що документ, який засвідчує її право власності знаходиться у відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Позивач, пред'являючи такий позов, повинен надати докази вчинення відповідачем дій, які можуть бути розцінені як вчинення перешкод у користуванні та розпорядженні правом власності. За відсутності таких доказів, правові підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому, слід зазначити, що знаходження у одного із співвласників правовстановлюючого документа не може розцінюватись як вчинення перешкоду користуванні та розпорядженні правом власності.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що діями відповідача, порушується право власності, законного володіння чи є реальна небезпека порушення права власності чи законного володіння позивача.

Висновок Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21 квітня 2014 року за наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 не містить обставин, що свідчать про порушення з боку відповідача права власності позивача. Третя особа ОСОБА_4 до суду з самостійними вимогами не зверталася.

Враховуючи, що позивач не довела належними і допустимими доказами обставини перешкоджання їй відповідачем у користуванні та розпорядженні її частиною спірної квартири, колегія суддів визнає, що позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном є недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоді з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с. 55-56).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/23506/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6808/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.