Справа № 190/248/15-ц
Провадження №2/190/183/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м.П"ятихатки

П'ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого-судді Легкошерст Ю.В.,

за участю секретаря Гук С.Р.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

перекладача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П'ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із будинку без надання іншого житла,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення із будинку без надання іншого житла.

В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області. З 1998 року в належному їй будинку почала проживати з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, від сумісного проживання мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні відносини між ними не склалися, протягом останніх років сімейного життя ОСОБА_2 почав зловживати спиртними напоями, вчиняв сварки, застосував до неї фізичну силу. В серпні 2014 року відповідач наніс їй тілесні ушкодження, у зв'язку з чим вона звернулась до міліції. Вказані відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заподіяння легких тілесних ушкоджень. Після чого вона покинула відповідача та переїхала з дитиною до родичів.

Просить виселити ОСОБА_2 з належного їй будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області без надання йому іншого житлового приміщення, у зв'язку з систематичним порушенням ним правил співжиття.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві та пояснила, що з 1998 року з відповідачем почала проживати однією сім'єю, а в 1999 році зареєструвала відповідача у власному будинку АДРЕСА_1 Дніпрпетровської області, як члена сім'ї. Проте сумісне життя з відповідачем не склалося, останній зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, а в серпні 2014 року побив її, після чого вона вимушена була покинути власний будинок та з того часу проживає у родичів. Вона неодноразово викликала міліцію з приводу неналежної поведінки відповідача, проте до адміністративної чи кримінальної відповідальності останнього не притягували, заходи попередження до ОСОБА_2 не вживались. На сьогоднішній день відповідач не чинить їй перешкод у користуванні належним їй будинком та має намір з нею помиритись, проте вона не хоче щоб останній був зареєстрований в її будинку, в зв'язку з чим і просить його виселити без надання йому іншого житлового приміщення.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що в будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області вселився, як член сім'ї власника будинку. Вважає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його, як колишнього члена сім'ї, права користування займаним приміщенням. Дійсно в серпні 2014 року між ними відбулася сварка, в ході якої він декілька разів штовхнув позивачку, але це було лише один раз і він про це дуже шкодує. Правила співжиття у даному будинку він не порушує, позивачку з будинку не виганяв, перешкод для вселення її у будинок не чинить. Заходи попередження з приводу порушення ним правил співжиття до нього не застосовувались, до адміністратвиної та кримінальної відповідальності не притягувався, у зв'язку з чим у задоволенні позову просить відмовити.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони з 1998 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що визнано ними в судовому засіданні.

Позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом /а.с.5/ та копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.6/

З копії будинкової книги /а.с.9-10/ та довідки про реєстрацію місця проживання, виданої П'ятихатським РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 20.02.2015 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області зареєстрований з 26.03.1999 року /а.с. 18/.

Згідно копії витягу з кримінального провадження № 0000561 вбачається, що 08 квітня 2014 року до П'ятихатського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області звернулась ОСОБА_1 із заявою про те, що близько 21.00 години за місцем мешкання її побив співмешканець ОСОБА_2 Вказані відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заподіяння легких тілесних ушкоджень/а.с.11/.

Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 1129 від 07.04.2014 року при судово-медичному обстеженні у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців, саден на обличчі, верхніх та нижніх кінцівках, субкон'юктивального крововиливу лівого ока, що спричинені від тупої дії предмету, можливо в термін на який вказує обстежена. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки /а.с.7-8/.

Відповідно до копії талону повідомлення позивачка ОСОБА_1 20.08.2014 року звернулась до П'ятихатського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з приводу вчинення сварки її співмешканцем ОСОБА_2, про що свідчить копія талону повідомлення про прийняття заяви /а.с.12/.

У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен громадянин України має право на житло.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами по справі, позивач ОСОБА_1 скориставшись своїми правами, наданими власнику будинку, що передбачені ст. 150 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України надала відповідачу ОСОБА_2, як члену її сім'ї право проживання (користування) спірним домоволодінням, зареєструвавши останнього у домоволодінні АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, тобто ОСОБА_2 вселився та займає це житлове приміщення у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 157 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК , але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, роз'яснено, що під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Тобто, як вбачається з наведеного, необхідною умовою застосування правової норми ч. 1 ст. 116 ЖК до виниклих правовідносин між сторонами, зокрема виселення відповідача з будинку позивачки без надання іншого житла, є систематичність порушення ним правил співжиття та безрезультатність заходів попередження та громадського впливу.

При розгляді позовної заяви в судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 зверталась до П'ятихатського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з приводу неналежної поведінки відповідача, однак суд такі доводи до уваги не приймає, оскільки такі звернення позивача не є достатніми та належними доказами систематичного порушення відповідачем правил співжиття.

При цьому суд виходить з того, що витяг з кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09.04.2014 року про те, що ОСОБА_2 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_1 не є доказом вини ОСОБА_2 та підставою для його виселення, оскільки згідно з вимогамист. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Доказів, передбачених ст.ст. 57, 58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме доказів, які б свідчили про те, що до відповідача були вжиті передбачені законом заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, та які могли би бути підставою для застосування до нього наслідків, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК матеріали справи не містять, таких доказів в ході розгляду справи судом не встановлено.

За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що сам факт наявності конфліктів та неприязних відносин між сторонами без застосування відповідних заходів впливу та/або попереджень не є належною правовою підставою для виселення без надання жилого приміщення, у зв'язку з чим вимоги позивача не є законними та обгрунтованими, а тому задоволенню не пілягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 383 ЦК України, ст.ст. 9, 150, 156-157 ЖК Української РСР та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 146, 212, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із будинку без надання іншого житла - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення через П'ятихатський районний суд Дніпропетровської області.

Повний текст рішення виготовлено 13 березня 2015 року.

Головуючий-суддя Ю.В. Легкошерст