Ухвала

іменем україни

18 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Євграфова Є.П., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - третя Сумська державна нотаріальна контора, про визнання договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки недійсними,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 5 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - третя Сумська державна нотаріальна контора, про визнання договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки недійсними.

Посилалася на те, що в 2010 року відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, запропонував догляд за позивачкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та її чоловіком, утримання їхнього житлового будинку і присадибної ділянки. Замість цього відповідач попросив відписати йому належний позивачці будинок АДРЕСА_1. 17 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори дарування земельної ділянки та житлового будинку, розташованих в АДРЕСА_1, посвідчені нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори. Позивачка укладала угоди на умовах покладення зобов'язання на відповідача забезпечувати утримання та догляд як її, так і її чоловіка довічно. Однак відповідач своїх обіцянок не виконував.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 5 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково, поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності звернення до суду з позовною заявою про визнання договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки недійсними. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 17 грудня 2010 року, загальною площею 0,0539, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними, господарчими та побутовими будівлями від 17 грудня 2010 року, розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчені державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 2-1248. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 18 березня 2015 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 5 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 17 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори дарування земельної ділянки та житлового будинку, розташованих в АДРЕСА_1, посвідчені нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14.

Суди обґрунтовано задовольнили позов частково, оскільки позивачка укладала договір дарування під впливом помилки, адже вважала, що підписуючи оспорювані правочини, відповідач бере на себе зобов'язання здійснювати догляд позивачки, забезпечувати її побут, піклуватися її здоров'ям. Тобто позивачка помилялася відносно правового характеру правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Соломʼянського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

З огляду на викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України підстави для задоволення касаційної скарги і скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 5 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 18 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - третя Сумська державна нотаріальна контора, про визнання договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки недійсними залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Єврафова О.М. Ситнік