У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення безпідставно набутих коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення безпідставно набутих коштів.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 20 лютого 2009 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою, однак останнім приховано інформацію про те, що будинок збудовано з порушення будівельних норм та правил, він має суттєві недоліки та є непридатним для проживання. На виконання умов вказаного договору позивач передав відповідачу 118 000 доларів США, що на час укладення договору було еквівалентно 1 292 100 грн. Вважаючи дії відповідача неправомірними та такими, що суперечать ч. 2 п. 5 договору, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, а також стягнути на його користь з ОСОБА_7 1 292 100 грн як таких, що набуті без достатньої правової підстави.

Уточнивши та збільшивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача 345 000 грн, отриманих відповідно до умов договору купівлі-продажу від 20 лютого 2009 року, та 1 502 880 грн, набутих без достатньої правової підстави, а всього 1 847 880 грн.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 118 000 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався положеннями ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_6 під час укладення договору помилявся щодо якості житлового будинку, маючи намір придбати житловий будинок, він фактично отримав будинок, який згідно з висновками експертів не може бути житловим будинком, придатним для проживання, та не підлягає експлуатації, не відповідає вимогам державних будівельних норм і правил, тому вважав, що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Судами встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 20 лютого 2009 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою.

Згідно із ч. 2 п. 5 договору купівлі-продажу продавець (відповідач) свідчить, що незастережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеного в договорі житлового будинку з надвірними будівлями, немає, від покупця (позивача) не приховано обставин, які мають істотне значення, усі інженерні комунікації знаходяться в робочому стані і функціонують за призначенням, самовільних переобладнань в будинку немає, будинок не є аварійним та не підлягає зносу.

Положеннями ст. 380 ЦК України передбачено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Висновком будівельно-технічного дослідження від 30 жовтня 2012 року № 1608/12-21 Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз встановлено, що житловий будинок літ. «А-2» з прибудовою «а», розташований за адресою: АДРЕСА_1, не відповідає вимогам державних будівельних норм і правил. Будинок на момент підписання договору купівлі-продажу, а саме: 20 лютого 2009 року, перебував у незадовільному стані, як і на час проведення дослідження.

Згідно з висновком експертизи, проведеної на підставі ухвали суду Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 17 листопада 2014 року № 910/14-22, будинок літ. «А-2» з прибудовою «а», розташований за адресою: АДРЕСА_1, не відповідає вимогам державних будівельних норм і правил, не може бути житловим будинком, придатним для проживання, та не підлягає експлуатації. Станом на момент підписання договору купівлі-продажу від 20 лютого 2009 року експертом будівля не досліджувалася, але при виконанні будівельних робіт при спорудженні вказаного будинку недотримані Державні будівельні норми та пожежні норми за всіма конструктивами, а тому вказана будівля перебувала і перебуває в незадовільному стані та непридатна для проживання.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 <nau://ukr/435-15|st229/> ЦК <nau://ukr/435-15/> України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що на момент укладення оспорюваного договору існували такі якості придбаного позивачем будинку, які призводять до неможливості його використання за цільовим призначенням - для проживання, та позивач помилявся щодо них, оскільки вважав, що придбаває житловий будинок, на підставі наведених норм матеріального права дійшли правильних висновків про визнання договору купівлі-продажу недійсним на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач, обґрунтовуючи позов, посилався на ст. ст. 673, 679 ЦК України, висновків суду не спростовують, оскільки в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. При цьому цивільно-процесуальний закон не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України).

За таких обставин ухвалені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу підлягають залишенню без змін.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в якості оплати за придбаний будинок та земельну ділянку за договором купівлі-продажу позивачем відповідачу було передано 118 000 доларів США, що підтверджується розпискою, написаною власноруч відповідачем саме в день укладення оспорюваного договору, яка ніким не оспорена та не визнана недійсною, доказів того, що між сторонами спору укладалися будь-які інші договори купівлі-продажу, не надано, керуючись положеннями ст. 216 ЦК України, вважав, що стягнення з відповідача на користь позивача цих грошових коштів відповідає суті реституції, яка полягає у поверненні стороною всього отриманого за недійсним договором, тобто в даному випадку - це кошти в іноземній валюті.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Уточнивши та збільшивши позовні вимоги, позивач посилався на те, що під час оформлення оспорюваного договору ним було передано відповідачу 118 000 доларів США, на виконання п. 2 оспорюваного договору - було сплачено 345 000 грн, та просив стягнути на свою користь з відповідача 345 000 грн, отриманих ним відповідно до умов договору купівлі-продажу від 20 лютого 2009 року, та 1 502 880 грн (118 000 доларів США х 15,66 грн згідно з офіційним курсом НБУ за 1 долар США - 345 000 грн ), набутих ним без достатньої правової підстави, а всього 1 847 880 грн (а. с. 133).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. 2 договору купівлі-продажу продаж вказаного житлового будинку та земельної ділянки вчинено за 345 000 грн, які продавцем отримано від покупця до підписання цього договору (а. с. 6).

Стягуючи з відповідача 118 000 доларів США, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 213, 214, 303, 309 ЦПК України не врахували, що згідно з договором купівлі-продажу від 20 лютого 2009 року ОСОБА_6 передано ОСОБА_7 345 000 грн, які отримано останнім до підписання договору, і за змістом ст. 216 ЦК України саме такі кошти підлягають поверненню відповідачем як отримані на виконання недійсного договору.

Як вбачається із розписки, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 118000 доларів США 20 лютого 2009 року, претензій до покупця не має і у випадку розірвання договору купівлі-продажу за його ініціативою зобов'язується відшкодувати матеріальні та моральні збитки (а. с. 138).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій не врахували, що передача позивачем грошових коштів у розмірі 1 502 880 грн (118 000 доларів США х 15, 66 грн згідно з офіційним курсом НБУ за 1 долар США - 345 000 грн), більшому, ніж визначено у п. 2 договору купівлі-продажу, свідчить про безпідставність їх набуття відповідачем, на що і посилався позивач, звертаючись з позовом та уточнюючи позовні вимоги, та помилково вважали, що грошові кошти у сумі 118 000 доларів США передавалися на виконання оспорюваного договору.

Питання про повернення коштів, отриманих відповідачем понад суму визначену у договорі, підлягає вирішенню відповідно до заявлених позовних вимог і в порядку, передбаченому ст. 1212 ЦК України.

За таких обставин ухвалені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошових коштів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук І.М. Фаловська