У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Павлова Олена Олексіївна, ОСОБА_10, про визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 1989 року вони з відповідачем ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 березня 2009 року. У 90-х роках ОСОБА_5 була надана земельна ділянка, на якій ними спільно побудовано житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що є спільною власністю подружжя.

У листопаді 2010 року їй стало відомо, що 24 грудня 2007 року ОСОБА_5 подарував спірне домоволодіння своїй матері - ОСОБА_6

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати договір дарування домоволодіння частково недійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частку домоволодіння.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2011 року у задоволені позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним, укладений 24 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, договір дарування в частині 1/2 частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку з господарськими спорудами, як майно, набуте за час шлюбу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2011 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року залишено без змін.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно виходив із того, що підстав для цього немає, оскільки наявні неоспорені правочини, які свідчать про те, що останнім власником є ОСОБА_7, отже, діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Така презумпція не спростована і, крім того, вважаючи себе співвласником спірного житлового будинку позивачка не пред'являла вимог і про витребування майна із чужого незаконного володіння, що нею підтверджено і в касаційній скарзі.

Отже, суди вірно виходили з того, що визнання права власності за позивачем на підставі ст. 392 ЦК України є неможливим.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько В.А. Черненко