АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/2690/8738/2015 Головуючий у першій інстанції - Савлук Т.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», третя особа: Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання права користування горищем над житловим будинком,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звернулись з позовом до КП «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва», просили визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право користування горищем в розмірі 61,60 кв.м над їх квартирою АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Будинок АДРЕСА_1 трьохповерховий, збудований в 1953 році, квартира позивачів розташована на останньому поверсі, однак горище над квартирою позивачів знаходиться в неналежному стані, внаслідок чого мали місце випадки залиття квартири, що підтверджується актом ЖРЕО №401 від 22.10.2014, при цьому експлуатаційною організацією не вживаються заходи для проведення ремонту покрівлі будинку, у зв'язку з чим позивачі вимушені за власний кошт проводити відновлювальний ремонт у власній квартирі, яка пошкоджена внаслідок залиття. В свою чергу позивачі, як власники квартири, мають намір привести горище в належний стан та використовувати його для власних потреб, щоб уникнути в подальшому руйнації квартири, яка відбувається внаслідок пошкодження покрівлі над їх квартирою, однак на своє звернення до відповідача з приводу надання позивачам у користування горища отримали відповідь, що ці питання не відносяться до компетенції КП «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення суду суперечить фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, у зв'язку з цим позивачі мають право на визнання за ними права користування нерухомим майном, що не знаходиться на даний час у їх володінні та користуванні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених вимог.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником 53/100 частин квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором дарування квартири від 25.05.1995.

ОСОБА_4 набула права власності на 47/100 квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу частини квартири від 27.11.2012.

Частиною 2 статті 382 ЦК України передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно офіційного тлумачення зазначеної норми, яке дано рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Виходячи з Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення, якими, зокрема, є горища, не підлягають приватизації та не можуть бути поділені і виділені власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку без втрати їх функціонального призначення.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вимогою визнати за ними право користування горищем в розмірі 61,60 кв.м над квартирою АДРЕСА_1, вважали, що відповідачем порушено їх право на користування та розпорядження майном, однак вказане спростовується наступним.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 152 ЖК України, передбачено, що переобладнання та перепланування житлового будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів.

Відповідно до п. 1.4.1 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за № 927/11207, передбачено, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Також, згідно вищезазначених Правил переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, проводяться з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

При цьому, перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.

Частиною 2 статті 19 Конституції У країни, визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», визначено, що місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами. Кабінет Міністрів України в межах, визначених законами України, може передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня. Передача місцевим державним адміністраціям повноважень інших органів супроводжується передачею їм відповідних фінансових, матеріально-технічних та інших ресурсів, необхідних для здійснення цих повноважень.

Відповідно до положень ст.38 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації забезпечують додержання прав і свобод громадян. Громадяни звертаються до місцевих державних адміністрацій у вирішенні питань, що належать до сфери повноважень місцевих державних адміністрацій. Посадові особи місцевих державних адміністрацій зобов'язані розглянути звернення громадян і не пізніше ніж у визначений законом термін прийняти рішення або дати обґрунтовану відповідь. Посадові особи проводять особистий прийом громадян у порядку, визначеному законом. Рішення посадових осіб місцевих державних адміністрацій можуть бути оскаржені Президенту України, органу виконавчої влади вищого рівня, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини або до суду.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшовдо вірного висновку про те, що позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безпідставно пред'явлено позов до КП «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва» про визнання права користування горищем в житловому будинку, оскільки відповідач КП «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва», як окремий суб'єкт господарювання, в силу свого правового статусу та обсягу делегованих органом місцевого самоврядування повноважень, пов'язаних з обслуговуванням об'єктів житлового та нежилого фонду територіальної громади міста Києва, здійснює свою діяльність в межах статутних повноважень, в той же час сам факт знаходження майна на балансі підприємства (організації) не є беззаперечною ознакою його права власності на це майно.

Позивачами не надано доказів, які б мали підтвердити той факт, що КП «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва» чиняться перешкоди в користуванні позивачами допоміжними приміщеннями житлового будинку, де мешкають позивачі, що слугувало б підставою для звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів у спосіб визначений позивачами, виходячи з правового статусу жилого будинку.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді