Категорія 44Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_2,
суддів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,
При секретарі:ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_9, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення,

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_8, ОСОБА_7, які зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 243 грн. 60 коп. судового збору.

В решті вимог відмовлено.

На таке рішення ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2013 року (з урахуванням рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03 березня 2014 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року) в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 06 липня 2005 року № VIH0GF02020679 в сумі 69 151,74 доларів США, що за курсом НБУ станом на день подачі позову складало 552 522 грн. 40 коп., було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_6 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з правом укладання від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отримання витягів з Державного реєстру прав власності, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на вказаний предмет іпотеки у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, правом здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених чинним законодавством дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності. У частині виселення у задоволенні позову було відмовлено як у передчасно заявленому.

За адресою предмета іпотеки: м. Вінниця, вул. Литвиненка, 24/25, проживають відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, в інтересах якого діє в інтересах якого діє ОСОБА_10, що підтверджується довідкою УДМС України у Вінницькій області від 14.11.2014 року та довідкою ТОВ «ЖЕО» від 16.12.2014 року № 3136.

ПАТ КБ «Приватбанк» направлялася письмова вимога від 26.08.2014 року № 30.1.0.0/2- ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про звільнення житлового приміщення, а саме: квартири № 25, по вул. Литвиненка, 24, у м. Вінниці, яка була отримана 30.08.2014 року, однак не була виконана.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель ПАТ КБ «Приватбанк» набув правових підстав для реалізації свого права на виселення відповідачів з житлового приміщення - предмета іпотеки, крім ОСОБА_9, оскільки він не зареєстрований у квартирі № 25, по вул. Литвиненко, 24, у м. Вінниці. За відомостями адресно - довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України ОСОБА_9 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 33).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини та правильно застосовані норми матеріального права.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегією суддів встановлено, що 06.07.2005 року для забезпечення кредитних зобовязань між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_3, яка належатиме їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2006 року (а.с. 13).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.03.2015 року (з урахуванням рішення апеляційного суду Вінницької області від 03.03.2014 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року) в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 06 липня 2005 року № VIH0GF02020679 в сумі 69 151,74 доларів США було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_6 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 16-18).

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про виселення відповідачки та її дітей на підставі ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення банком процедури позасудового врегулювання спору виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту вказаних норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку».

26.08.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено повідомлення ОСОБА_6 про добровільне звільнення з квартири на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 20), яке вона отримала 30.08.2014 року (а.с. 83).

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутні докази письмового повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» про добровільне звільнення з квартири ОСОБА_6, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у справі міститься таке повідомлення та розписка про його вручення (а.с. 20, 83), а також задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку».

У п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що з квартири за адресою: м. Вінниця, вул. Литвиненка, 24/25 незаконно виселено неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8, оскільки неповнолітні діти зареєстровані за вказаною адресою лише з 22.07.2005 року (а.с. 52), тоді як договір іпотеки був укладений 06.07.2005 року (а.с. 13-14), а відтак діти не проживали у цій квартирі на момент укладення договору та права власності чи користування нерухомим майном (квартирою) вони не мали. Також колегією встановлено, що іпотекодержатель (ПАТ КБ «ПриватБанк») не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію неповнолітніх дітей за адресою предмету іпотеки, чим іподекодавець (ОСОБА_6А.) порушила умови договору та права Банку.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти ОСОБА_6 є неаргументованими, оскільки договір купівлі-продажу квартири, кредитний договір, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 та договір іпотеки укладені в один день, що свідчить про придбання квартири за кредитні кошти.

За таких обставин, та в силу ст.308 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя : (підпис) ОСОБА_2

Судді : (підпис) ОСОБА_3

(підпис) ОСОБА_4

З оригіналом вірно :