Справа № 396/2608/14-ц
Провадження № 2/396/18/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2015 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого: Русіна Алла Анатоліївна

при секретарі - Фортинському Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2, в інтересах якого виступає ОСОБА_3, до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики. Позов обґрунтовує тим, що 07.09.2012 року ОСОБА_2 позичив у неї гроші в сумі 250 000 грн, які зобов'язався повернути до кінця 2013 року, про що власноручно написав розписку. Відповідач на вимоги про повернення боргу кошти не повертає, тому позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у сумі 250 000 грн., інфляційні витрати в розмірі 32 273, 36 грн., 3% річних від суми боргу в сумі 5 609, 59 грн., відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами у розмірі 40 644, 82 грн., а всього 328 527 грн. 77 коп. В ході судового розгляду позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача борг з урахування індексу інфляції в розмірі 312 250 грн., проценти в розмірі 51 134, 55 грн., три відсотки річних в розмірі 7952, 05 грн., а всього 371 336 грн. 60 коп.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи позовні вимоги, звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому оспорює укладений договір позики, мотивуючи тим, що кошти, вказані позивачем, насправді не були одержані, розписка написана ОСОБА_2 при введенні в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тобто укладений правочин є недійсним. Не заперечуючи про написання ним розписки від 07.09.2012 року про отримання позики, вказує, що фактично кошти в борг не брав. Вказав, що перебував у шлюбі з позивачем з 1978 по 1982 роки та з 09.11.2005 року сторони знову уклали шлюб. В тексті розписки зазначив, що раніше надану ним розписку слід вважати недійсною. Раніше написана ним розписка від 07.06.2002 року містила інформацію про його боргові зобов»язання ОСОБА_1 на суму 187 000 грн. Зазначив, що природа грошових коштів в сумі 187 000 грн. та 250 000 грн. не є позиковою, гроші насправді не передавались, а ті гроші, які зазначені в обох розписках ОСОБА_1 рахувала поетапно за час спільного проживання їх подружжя як половину вартості спільно набутого майна в забезпечення компенсації на випадок розлучення без подальшого поділу майна. При цьому ОСОБА_1, порушуючи всі домовленості в 2013 році звернулась з позовом до суду з приводу розподілу спільного майна подружжя та рішенням Новоукраїнського районного суду майно було розподілено. Таким чином вважає, що ОСОБА_1 порушила домовленості між ними та хоче стягнути з нього гроші, які він в неї в борг не брав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали, вказавши на те, що 07.09.2012 року вона в м. Южноукраїнськ у своїй квартирі передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 250 000 грн., які вона зберігала у себе вдома. Кошти належали особисто їй, тобто це були її особисті накопичення здобуті до шлюбу з ОСОБА_2 Текст розписки відповідач складав особисто, в ній знайшло своє відображення, що кошти позичені ним ще до спільного життя на розвиток фермерського господарства «Чередніченко і К». Вказала, що до цього у 2002 році відповідач брав у неї в борг ще 187 000 грн., про що також надавав розписку. Оскільки кошти їй не повернуті, вважає, що позовні вимоги потрібно задовольнити. Також заперечила проти поданого зустрічного позову, оскільки жодним чином не вводила відповідача в оману, всі умови надання позики ними були оговорені, що і підтвердив своєю розпискою відповідач.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому заперечили проти заявленого позову, зазначивши, що перебуваючи з позивачкою у шлюбі на її вимогу ОСОБА_2 двічи надавав їй розписку про начебто боргові зобов»язання на сумму 187 000 грн. та 250 000 грн. Складення таких розписок з нього вимагала ОСОБА_1 в рахунок спільно набутого майна в забезпечення компенсації на випадок розлучення без подальшого поділу майна. Тому з метою не сваритись із своєю дружиною він 07.09.2012 року, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, надав їй розписку про отримання у борг вказаної суми, але на справді коштів від позивачки не отримував. Під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя, яка розглядалась Новоукраїнським районним судом в 2013 році він не вважав за потрібне вказувати про наявність наданих ним боргових розписок ОСОБА_1 Вважає, що позивач його обманула, тому договір позики слід визнати недійсним оскільки гроші ним від позивачки одержані не були.

Як передбачено ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні обставини, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторони, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд відзначає наступне.

На обґрунтування своїх вимог позивач, крім особистих пояснень посилається письмовий доказ - розписку, написану власноручно ОСОБА_2 07.09.2012 року. В ній зазначено, що відповідач до спільного проживання позичив у ОСОБА_1 для розвитку фермерського господарства «Чередніченко і К» 250 000 грн., які зобов'язався повернути до кінця 2013 року. Також в ній зазначено, що раніше написана ОСОБА_2 розписка є недійсною (а.с.63). Однак у зазначений у розписці термін відповідач гроші не повернув.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані ст.ст. 524, 525, 625, 1047, 1049, 1050 ЦК України, якими визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (у даному випадку - грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 1051 ЦК України обумовлює оспорення безгрошовості договору позики у випадку, коли позичальник стверджуватиме, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Безгрошовість договору позивач за зустрічним позовом обґрунтовує вчинення його шляхом введення в оману.

Так, статтею 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивач за зустрічним позовом, зазначаючи про введення його в оману ОСОБА_1 при написанні розписки, вказує, що в її діях був наявний умисел на введення в оману в частині невиконання істотних умов, які викладені в розписці, а саме не пред»явлення нею позову про розподіл спільного сумісного розподілу майна подружжя в подальшому, що нею оцінено як його борг в розмірі 250 000 грн.

Проте, встановлюючи наявність умислу, сторона, яка здійснює обман, повинна знати, чи виходити у своїй поведінці з того, що неправильне уявлення, яке виникає в результаті обману в іншої сторони, буде мати для неї вирішальне значення. Таким чином, обман повинен зачіпати істотні моменти формування внутрішньої волі, тобто такі, при добросовісному уявленні про яких правочин би не вчинився.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадках навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Наданими суду доказами позивачем по зустрічному позову не доведено наявність умислу в діях ОСОБА_1 на введення в оману ОСОБА_2 при наданні ним розписки про отримання позики, а відтак підстав для задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору позики немає.

В рішенні Новоукраїнського районного суду від 15.11.2013 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, зазначено, що сторони з 1978 по 1982 роки перебували в зареєстрованому шлюбі. А з 09 листопада 2005 року сторони повторно уклали шлюб, який було розірвано 21.01.2013 року (а.с. 10-12).

В судовому рішенні відсутні посилання сторін про існування будь -яких боргових зобов»язань, які мають суттєве значення при розподілі спільного сумісного майна подружжя. Також в тексті власноручно написаної ОСОБА_2 розписки від 07.09.2012 року зазначено, що позичені кошти до спільного життя з ОСОБА_1, тому суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на врахування боргових зобов»язань перед позивачем під час розподілу спільного майна подружжя.

Наявність у позивача оригіналу розписки та встановлені в судовому засіданні обставини свідчить про неповернення боргу відповідачем та наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 за договором позики.

Так як ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню:

- борг з урахуванням інфляційних витрат в розмірі 312 250 грн. (250 000 грн. х 124,9% індекс інфляції за 2014 рік),

- 3% річних від суми боргу за період з 01.01.2014 року по 22.01.2015 року в сумі 7952 грн. 05 коп. (250 000 грн.х3х387днів:365:100),

Крім того підлягають стягненню проценти згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України згідно облікової ставки НБУ в сумі 51 134 грн 55 коп. із розрахунку: (250000 грн.х7,5х115:366:100=5891,40 грн., 250000 грн.х7,5х160:365:100=8219,18 грн., 250000 грн.х7х64:365:100=3068,49 грн., 250000 грн.х6,5х245:365:100=10907,53 грн., 250000 грн.х9,5х93:365:100=6051,37 грн., 250000 грн.х12,5х119:365:100=10188,36 грн., 250000 грн.х14х71:365:100=6808,22 грн.)

У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 525, 526, 625, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 10,11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 312 250 грн., проценти в розмірі 51 134 грн. 55 коп., три відсотки річних в розмірі 7 952 грн. 05 коп, а всього 371 336 (триста сімдесят одна тисяча триста тридцять шість) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 3 654 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_2, в інтересах якого виступає ОСОБА_3, до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд протягом десяти днів з моменту проголошення.

Головуючий: А. А. Русіна