26 лютого 2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
Головуючого судді Шишкіна О.В.,
секретаря - Голуб Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів просячи звернути стягнення на предмет іпотеки чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в рахунок задоволення його вимог за договором позики від 25 березня 2011 року на суму 2 452144,50 грн., виселити відповідачів з іпотечного майна та передати предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в його управління на період до його реалізації за визначеною процедурою продажу.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.03.2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 140500 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 Відповідач порушив взяті на себе вказаним договором зобовязання та позику у встановлені строки не повернув. Позивач був змушений звернутися до суду про стягнення суми боргу за договором позики. 02.06.2014 року за рішенням суду з ОСОБА_2 було стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 2448703,50 грн. У звязку з тим, що відповідачем не виконується рішення суду, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру відповідача, та виселити зареєстрованих осіб з займаного житлового приміщення.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його у повному обсязі.
Відповідачі, в свою чергу, попри належне та своєчасне повідомлення про місце, день та час слухання справи, до суду не зявилися.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), також ст. 224 цього Кодексу зазначає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та докази, наведені в обґрунтування позову вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
На підставі ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне.
25 березня 2011 року позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 в позику валютні цінності у сумі 140 500 доларів США з умовою повернення цих коштів 25 червня 2011 року, про що між ними був укладений договір позики, викладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1000.
До 25 червня 2011 року відповідач повернув 7 000 доларів США. Неповернутими залишились кошти в сумі 133 500 доларів США.
Наприкінці червня 2011 року відповідач звернувся до позивача з проханням продовжити термін остаточного розрахунку, на що позивач погодився та надав згоду повернути борг до 25 липня 2011 року, але відповідач у встановлені строки борг позивачеві не повернув.
За результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неповернутої частини боргу за договором позики, процентів за користування позикою, трьох процентів річних та неустойки Московський районний суд м. Харкова 11.10.2013 року ухвалив рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив і вирішив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 гривневий еквівалент основного боргу за Договором позики від 25 березня 2011 року в розмірі 164 967 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 жовтня 2013 року становив 1 318 581 грн. 23 коп. та штраф (пеню) 479 933 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 жовтня 2013 року становить 3 836 104 грн. 47 коп., а всього 5 154 685 грн. 70 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн.
24 грудня 2013 року Апеляційний суд Харківської області виніс рішення по цивільній справі, в якому рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року змінив, і зменшив розмір стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 25 березня 2011 року до 172 856 доларів США, що становить 1 381 638 грн. В іншій частині, що стосується відшкодування судових витрат, рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року залишив без змін.
02 квітня 2014 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виніс ухвалу, якою задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1, скасував рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2013 року та передав справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
02 червня 2014 року Апеляційний суд Харківської області виніс рішення по цивільній справі, яким змінив рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року, і зменшив розмір належної до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 25 березня 2011 року до 306 356 доларів США, що становить за офіційним курсом НБУ 2 448 703 грн. 50 коп.
Відповідно до ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Таким чином, згідно вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, за укладеним договором позики разом із понесеними судовими витратами з відповідача на користь позивача вирішено стягнути кошти в сумі 2 452 144 (два мільйони чотириста пятдесят дві тисячі сто сорок чотири) грн. 50 коп.
Суд погоджується з позивачем та зазначає, що оскільки загальна сума боргу відповідача перед позивачем за укладеним між ними договором позики вже була предметом судового розгляду і визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування її розмір не потребує.
Крім того, всі обставини, що встановлені у вказаних вище судових рішеннях додатковому (повторному) доказуванню також не підлягають, оскільки в цій справі беруть участь ті самі особи.
З метою забезпечення виконання своїх зобовязань за договором позики від 25 березня 2011 року, відповідачем із позивачем було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за реєстровим № 1002.
За умовами іпотечного договору, в забезпечення виконання зобовязань відповідача з повернення позивачеві боргу за договором позики, відповідач передав позивачеві в іпотеку належну йому на праві власності чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2.
Предмет іпотеки належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Дзержинською районною в місті Харкові радою 14 червня 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної в місті Харкові ради від 08 червня 2010 року за р. № 117/1, яке було зареєстровано у Електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 06 липня 2010 року.
Комунальним підприємством Харківське міське бюро технічної інвентаризації виданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26616721 від 06 липня 2010 року, реєстраційний номер запису 108016 в книзі 1.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Диспозиція норми ч. 1 ст. 38 Закону передбачає, як один зі способів звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобовязанням надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі).
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону, якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.
У відповідності із вимогами вже згадуваної вище норми ст. 39 Закону України Про іпотеку, задовольняючи вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, у своєму рішенні суд обовязково зазначає, крім іншого, про вжиті ним заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України Про іпотеку, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Статтею 39 Закону України Про іпотеку № 898-IV від 05 червня 2003 року передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців.
Разом з тим, ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.
У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
26 липня 2013 року від імені кредитора відповідачу була направлена вимога про добровільне звільнення квартири, щодо якої іпотекодержателем прийняте рішення про звернення на неї стягнення (в порядку ст. 40 Закону України Про іпотеку) за договором позики від 25 березня 2011 року.
Відповідачем 21 серпня 2013 року було отримано і рекомендований лист від імені кредитора ОСОБА_1, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.
У звязку з належним направленням позивачем вимоги про добровільне звільнення іпотечного майна, а також враховуючи наведену вище умову підп. підп. 2 та 3 п. 9 Іпотечного договору, Відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений Позивачем про необхідність сплатити боргу протягом 30-тиденного терміну або виселитись з квартири протягом цього строку.
З огляду на викладені вище обставини та письмові докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що в порядку зазначеної норми ч. 2 ст. 39 Закону України Про іпотеку одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки примусовому виселенню з предмета іпотеки за рішенням суду підлягає іпотекодавець ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3.
Стаття 88 ЦПК України вказує на те, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме тому вимога позивача щодо стягнення солідарно з відповідачів судового збору у розмірі 243,60 грн. підлягає задоволенню.
Отже, з огляду на вищенаведене у відповідності з принципами: відповідності вимогам здорового глузду і розважливості поміркованості, обєктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення розумності та неупередженого ставлення до усіх учасників процесу - справедливості, керуючись ст. ст. 60, 61, 88, 169, 212-215, 224 ЦПК України, ст. 526, 629 ЦК України, ст. ст. 7, 33, 38, 39, 40 Закону України Про іпотеку, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.
В рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики від 25 березня 2011 року на суму 2 452144,50 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням визначеної процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі покупцю на його власний розсуд.
Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 з іпотечного майна - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Передати предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною процедурою продажу.
Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн.
Заяву на перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя