АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8443/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ЛитвиноваІ.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів,

встановила:

26 лютого 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дельта Банк», в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 38 023 грн. 61 коп., з яких: 32 533 грн. 50 коп. - суму депозитного вкладу, 721 грн. 96 коп. - суму заборгованості по процентах, 441 грн. 20 коп. - суму 3% річних від суми бору, 4326 грн. 95 коп. - індекс інфляції за весь час прострочення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Вказував, що банком не виконано взяте на себе зобов'язання, чим грубо порушено законні права та інтереси позивача, а також норми цивільного законодавства, а саме ст.1060 ЦК України, згідно з якою банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Крім того, тимчасова адміністрація відносно ПАТ «Дельта Банк» введена 02 березня 2015 року, а позов було подано 25 лютого 2015 року, тому відмова у задоволенні позову з підстав введення тимчасової адміністрації є необґрунтованою, оскільки невиконання банком своїх зобов'язань, відбулось до введення тимчасової адміністрації.

Вважає необґрунтованими посилання суду на норми Постанови НБУ № 328 від 30 травня 2014 року «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» та норми Постанови Правління НБУ № 540 від 29 серпня 2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», які були визнані такими, що втратили чинність і положення даних постанов неправомірно застосовувати до даних правовідносин.

Висновки суду про те, що введення лімітів на зняття готівки з карткових рахунків не є порушенням банком своїх зобов'язань, не відповідають дійсності, оскільки ПАТ «Дельта банк» взагалі не здійснював повернення суми депозитного вкладу та нарахованих по ньому процентів, не те що в межах вказаних лімітів, що підтверджується неодноразовими зверненнями, заявами, скаргами, з якими позивач звертався до відповідача про видачу його власних коштів, на що отримував постійні відмови і посилання на скрутне становище в державі. Такими своїми діями ПАТ «Дельта банк» обмежує право власності позивача щодо банківського вкладу, що суперечить загальним положенням про право власності.

В судове засідання позивач, його представник та представник відповідача не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, колегією суддів визнано за можливе розглянути справу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що 13.09.2014 року між сторонами укладено договір № 005-29588-130914 банківського вкладу «Найкращий» у доларах США строком до 12 грудня 2014 року із виплатою 9 % річних. На виконання вказаного договору, позивач вніс, а відповідач прийняв на депозитний рахунок кошти у сумі 1150 доларів США. Проте вказані кошти зі свого рахунку позивач не може зняти.

Тому просив стягнути з відповідача на його користь наступні суми грошових коштів: суму депозитного вкладу у розмірі 1150 доларів США, що на день звернення до суду становить 32 533 грн. 50 коп.; суму заборгованості за процентами - 25,52 долари США, що становить у гривневому еквіваленті 721 грн. 96 коп.

Крім того, просив стягнути за період з 13 вересня 2014 року по 25 лютого 2014 року три відсотки річних, передбачені ст. 625 ЦК України, що становить 34,5 доларів США, а в гривневому еквіваленті складає 441 грн. 20 коп.

Також просив стягнути з відповідача інфляційні втрати, обчислені на підставі індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання з вересня 2014 року по січень 2015 року - 113,3%, що становить 152,95 доларів США і в гривневому еквіваленті складає 4326 грн. 95 коп.

Крім того, що відмова відповідача вчасно видати депозитний вклад і відсотки по ньому завдали позивачу моральної шкоди, яку він оцінює в 1000 грн. Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 1 000 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір № 005-29588-130914 банківського вкладу «Найкращий» у доларах США строком до 12 грудня 2014 року, з виплатою процентів у розмірі 9% річних.

Відповідно до п.4.21.4.4. Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», з метою забезпечення безпеки розрахунків з використанням карток, банк має право встановити спеціальні авторизаційні ліміти на використання коштів на поточному рахунку з використанням платіжної картки, а саме - регламентувати кількість операцій, суму операції за період та суму однієї операції, що здійснюється за допомогою картки в підприємствах торгівлі і послуг та/або в банкоматах та установах банків за визначений період та односторонньому порядку змінювати їх.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення лімітів на зняття готівки з карткових рахунків, яке передбачено в договорі, не є порушенням банком своїх зобов'язань перед позивачем.

Постановою Правління Національного банку України № 328 від 30.05.2014 року «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» та п. 9 Постанови Правління Національного банку України № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металах з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ.

Крім того, на підставі Постанови Національного банку України № 150 від 02.03.2015 року «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Таким чином, вимоги позивача про повернення депозитного вкладу будуть задовольнятися відповідно до положень ст. 27, 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у передбаченому вказаним Законом порядку, тому підстав для задоволення позовних вимог суд першої інстанції не вбачав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок неповернення коштів вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, що пов'язані з діями відповідача.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, то вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу також задоволенню не підлягають.

Проте погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки вони зроблені без повного з'ясування обставин справи, не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено з матеріалів справи, 12 грудня 2014 року завершився строк залучення банківського вкладу за укладеним 13.09.2014 року між сторонами договором банківського вкладу ( депозиту) «Найкращий» на суму 1150 доларів США.

Позивачем не заперечується, що після закінчення терміну дії вкладу сума вкладу з нарахованими відсотками була перерахована на поточний рахунок з використанням платіжної картки, що підтверджується заявою ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк» від 24.12.2014 року ( а.с. 13).

Відповідно до листа ПАТ «Дельта Банк» від 05.01.2015 року на звернення позивача, Правління Національного Банку України у Постанові № 758 від 01.12.2014 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» зобов'язало уповноважені банки обмежити видачу ( отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків у межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. З врахуванням викладеного, відповідач повідомив, що отримання запитуваної позивачем суми можливе лише з врахуванням вказаних обмежень НБУ.

Аналогічна відповідь була надана відповідачем 24.01.2015 року на звернення ОСОБА_2 від 22.01.2015 року, в якому позивач погоджувався отримати вклад кількома частинами, з урахуванням встановленого НБУ обмеження.

Зі змісту скарги позивача від 09.02.2015 року також вбачається, що ОСОБА_2 не заперечував проти виплати йому суму депозитного вкладу та нарахованих процентів двома рівними частинами, тобто з урахуванням пропозиції ПАТ «Дельта Банк» та обмежень Національного банку України ( а.с. 17).

Однак, відповідач ПАТ «Дельта Банк», порушуючи умови укладеного договору, вимоги ст. 1074 ЦК України, а також всупереч власним повідомленням позивачу від 05.01.2015 року та від 24.01.2015 року про можливість виплатити суму коштів з урахуванням встановлених Національним банком України обмежень, не повернув позивачу суму вкладу у розмірі 1150 доларів США, нараховані проценти за користування вкладом не виплатив.

Зі змісту письмових заперечень представника ПАТ «Дельта Банк» вбачається, що станом на час розгляду справи в суді банком також не були виконані свої зобов'язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-140цс13, викладеної у постанові від 25.12.2013 року, відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, не зважаючи на перерахування ПАТ «Дельта Банк» коштів за договором банківського вкладу № 005-29588-130914 з вкладного на поточний картковий рахунок позивача, зобов'язання з повернення вкладу не є виконаним, оскільки відповідач позбавив позивача реальної можливості отримати суму вкладу. Відмова банку у виплаті грошових коштів з поточного рахунку позивача суперечить вимогам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами договору.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Однак пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що на час розгляду справи в суді, постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року ПАТ «Дельта банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та в банку запроваджено тимчасову адміністрацію, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Враховуючи, що строк дії банківського вкладу завершився 12 грудня 2014 року, і позивач неодноразово ( в тому числі письмово : 24.12.2014 року, 22.01.2015 року, 09.02.2015 року) звертався із заявами до банку про повернення вкладу, тобто задовго до введення в банку тимчасової адміністрації, тому положення ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до спірних правовідносин не застосовуються.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.05.2012 року № 5 роз'яснено, що у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Оскільки зазначене роз'яснення стосується як кредитних, так і депозитних коштів, то з відповідача слід стягнути кошти вкладу та нарахованих процентів за користування вкладом саме в іноземній валюті, адже предметом укладеного між сторонами договору банківського вкладу є сума коштів, визначена в іноземній валюті.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів банківського вкладу в сумі 1150 доларів США та процентів, нарахованих на суму вкладу за встановленою договором ставкою 9% річних за період з 13 вересня по 12 грудня 2014 року на суму 25,52 долари США.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, підлягають задоволенню частково, оскільки позивач просить стягнути суму трьох відсотків річних за період з 13 вересня 2014 року по 25 лютого 2015 року, проте обов'язок боржника сплатити три проценти річних, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, поширюється лише на прострочену суму.

Враховуючи , що встановлений договором строк повернення банківського вкладу - 12 грудня 2014 року, то три проценти річних можуть бути стягнуті лише за період з 13 грудня 2014 року по 25 лютого 2015 року, тобто за період 75 днів.

Таким чином, сума трьох процентів річних становить (1150 доларів США х 3% / 365 днів) х 75 днів = 7,09 доларів США. Враховуючи, що курс долара США до гривні за курсом Національного Банку України на день розгляду справи становить : 100 доларів США = 2165, 0235 грн., то зазначена сума трьох процентів річних складає 153 грн. 50 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат на суму 4326 грн. 95 коп. колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки предметом банківського вкладу є грошова сума у доларах США, тоді як офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки виплачується у порядку, визначеному ст. 533 ЦК України, тобто з урахуванням офіційного курсу НБУ.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають, оскільки статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Однак, положення глав 71-72 Цивільного кодексу України, які встановлюють відповідальність за порушення зобов'язань за договорами банківського вкладу та банківського рахунка, та укладений між сторонами договір не передбачають такого правового наслідку порушення зобов'язань за договором як відшкодування моральної шкоди.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме: стягнення суми банківського вкладу - 1150 доларів США, процентів за користування коштами - 25,52 долари США, а також трьох процентів річних - 153 грн. 50 коп.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат за надання правової допомоги в сумі 1000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки їх оплата не доведена належними та допустимими доказами.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 48 Постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи, що платіжних документів про сплату позивачем 1000 грн. на користь адвоката ОСОБА_3 матеріали справи не містять, а наявний у справі акт від 24.02.2015 року не є платіжним документом та не містить відповідного розрахунку, підстав для відшкодування витрат на оплату правової допомоги - не вбачається.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений при пред'явленні позову, за ставкою 1% від суми задоволених позовних вимог, загальний розмір яких по курсу НБУ на час ухвалення рішення складає 25 603 грн. 78 коп. Отже, сума судового збору становить 256 грн. 04 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 кошти за договором банківського вкладу (депозиту) №005-29588-130914 від 13.09.2014 року в сумі 1150 доларів США, проценти за користування коштами 25,52 доларів США, а всього - 1175,52 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 25 450 грн. 28 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 три проценти річних в сумі 153 грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь держави судовий збір в сумі 256 грн. 04 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: