233 № 233/5086/14-ц
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
03 лютого 2015 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Міросєді А. І.
при секретарі Ульянцевій С.А.,
представника позивача Зікунової Н.А.,
відповідача --
У судовому засіданні представник позивача Зікунова Н.А. позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 до суду на розгляд справи не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив та від нього не надходило заяв та клопотань про відкладення розгляду справи.
Згідно ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та постановити заочне рішення на підставі доказів, що є у справі, про що представник позивача не заперечувала.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статями 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить задовольнити його вимоги на підставі норм Закону України «Про іпотеку» та ст. 220 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою. Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі, або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави (ч. 2 ст. 583 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателями у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Із положень ст. 220 ЦК України випливає, що умовами визнання договору дійсними є такі: 1) сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору; 2) така домовленість підтверджується письмовими доказами; 3)відбулося повне або часткове виконання договору; 4) одна із сторін ухилялася від його нотаріального посвідчення.
Зазначені умови мають існувати в сукупності.
Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації, з моменту державної реєстрації.
Згідно ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації
За змістом указаних норм момент вчинення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, пов'язується з державною реєстрацією. У зв'язку з цим, до зазначеного моменту вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, тому такі правочини не можна визнати дійсними з підстав, передбачених ч.2 ст. 220 ЦК України.
Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки, момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому, вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
Таким чином, норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.
У зв'язку з цим, не будучи укладеним, оскільки не дотримані вимоги щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації, спірний договір не може бути визнаний судом іпотечним та дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.
Посилання позивача на ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору іпотеки є надуманими, оскільки доказів цьому позивач не надав. А навпаки, суд вважає, що позивач діяв всупереч закону, так як не надав доказів, що він вчинив усі дії для нотаріального посвідчення договору іпотеки.
З наведеного суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки останні не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 224-227 ЦПК України, -
Копію рішення направити відповідачу рекомендованим листом і роз'яснити останньому, що він має можливість подати до суду заяву про перегляд заочного судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду. Заява, надана до суду про перегляд заочного рішення суду, може бути розглянута протягом п'ятнадцяти днів з дня її надходження до суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя