Справа №580/1259/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/897/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 17 березня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи - реєстраційна служба Лебединського районного управління юстиції Сумської області, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області, про поділ спільного майна,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Лебединського районного суду від 17 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Розподілене домоволодіння, розташоване по вул. Будильська, 4 в м. Лебедин Сумської області з відступом від ідеальних часток співвласників та з визначенням розміру грошової компенсації співвласникові, частка якого після розподілу буде меншою за ідеальну, згідно варіанту №1, визначеного висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1238/1239 від 31 жовтня 2014 року.

Виділено ОСОБА_4, мешканці АДРЕСА_1, в житловому будинку по вул. Будильська, 4 в м. Лебедині, який значиться під літ. «А-І» на плані домогосподарства, приміщення загальною площею 48,7 кв. м, загальною вартістю 22 830 грн., а саме: кухню під літ. 1-2 площею 9,7 кв. м, житлову кімнату під літ. 1-3 площею 4,0 кв. м, житлову кімнату під літ. 1-4 площею 15,7 кв. м, житлову кімнату під літ. 1-5 площею 9,1 кв. м, житлову кімнату під літ. 3-2 площею 10,2 кв. м, що становить 31/100 частини нерухомого майна.

Залишено ОСОБА_3, мешканцю АДРЕСА_2, в спірному житловому будинку приміщення загальною площею 71 кв. м, загальною вартістю 45 631 грн., а саме: веранду під літ. 2-1 площею 16,1 кв. м, кухню під літ. 2-2 площею 8,6 кв. м, кухню під літ. 2-3 площею 9,8 кв. м, житлову кімнату під літ. 2-4 площею 16,7 кв. м, житлову кімнату під літ. 2-5 площею 14,5 кв. м, веранду під літ. 2-6 площею 5,3 кв. м та сарай під літ. «Ж» вартістю 4 684 грн., що становить 69/100 частин нерухомого майна.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості домоволодіння у розмірі 36 017 грн.

Вирішено обладнати квартири № 1 та № 2 самостійними інженерними системами електропостачання, газопостачання, опалення, водопостачання; розподіл горищного приміщення виконувати згідно лінії розподілу житлового будинку без улаштування перегородок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 384 грн. 13 коп. та кошти на відшкодування вартості судової експертизи в сумі 3 960 грн., всього 4 344 грн. 13 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь державного бюджету м. Лебедина, код бюджетної класифікації - 22030001, р/р 0214, код ЄДРПОУ отримувача 37345566, банк ГУ ДКСУ у Сумській області, МФО 837013, судовий збір в розмірі 204 грн. 34 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та закрити провадження в справі.

Посилається на те, що позивачка надала суду технічний паспорт на

свою частину житлового будинку станом не на день укладення нею договору купівлі - продажу

22 вересня 2009 року, а новий технічний паспорт, виготовлений станом на

05 червня 2014 року після знесення веранди, яка значиться в поповерховому

плані технічної документації на спірне домоволодіння під літерою «а», а тому суд першої інстанції і експерт при проведенні будівельно-технічної експертизи не взяли до уваги те, що на час укладення позивачкою 22 вересня 2009 року договору купівлі - продажу у технічній документації на домоволодіння, згідно інвентарної справи БТІ, зазначена цегляна веранда під літерою «а» площею 15,7 кв. м розмірами 1,82 м х 8,63 м.

На день звернення до суду з позовом позивачка без його відома та дозволу як співвласника нерухомого майна знесла вказану веранду, яка на момент укладення нею договору купівлі - продажу входила в загальну площу житлового будинку та в 1/2 частину нерухомого майна, придбаного нею, проте до своєї частки не включила площу цієї веранди 15,7 кв. м, яка значиться в технічній документації під літ. «а», умисно зменшуючи свою частку у площі житлового будинку.

Будівельний паспорт на будівництво господарського сараю розміром 4,0 м х 3,0 м на земельній ділянці по вул. Будильська, 4 в м. Лебедин містить нотаріально посвідчену заяву позивачки ОСОБА_4 про надання йому дозволу на це будівництво та про те, що претензій до нього, передбачених законодавством України, вона не має.

Він 19 грудня 2013 року ввів в експлуатацію сарай під літ. «Ж», що 19 грудня 2013 року зареєстровано в інспекції ДАБК в Сумській області і підтверджується декларацією про готовність обєкта до експлуатації. Проте суд першої інстанції і експерт, який проводив судову будівельно-технічну експертизу, не взяли до уваги факт введення саме ним обєкта в експлуатацію, як зазначено в висновку експерта, який суд першої інстанції взяв за основу, хоча і керувалися інвентарною справою на спірне домоволодіння, яка містить декларацію про готовність обєкта (господарського сараю) до експлуатації лише з його підписом та видану лише на його імя.

Посилання суду першої інстанції в ухвалі від 12 січня 2015 року на те, що ОСОБА_4 надала нотаріально посвідченою заявою дозвіл тільки на розміщення сараю на спільній земельній ділянці, проте не відмовилася від права власності на цей сарай, при цьому не вклавши кошти в його будівництво, спростовується декларацією про готовність обєкта до експлуатації, виданою лише на його імя.

Висновок суду про те, що вказана заява позивачки не є судовим рішенням в контексті ст. 205 ЦПК України, не відповідає закону, оскільки рішенням Лебединського районного суду від 11 квітня 2014 року відмовлено в задоволенні вимог позивачки про поділ спільного майна стосовно виділення їй з спірного житлового будинку саме кухні площею 9,7 кв. м; житлових кімнат площею 4,0 кв. м; 15,7 кв. м; 9.1 кв. м; 10,2 кв. м.

Знаючи про свою нотаріально посвідчену заяву про відсутність претензій до господарського сараю, побудованого ним за власні кошти, відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили позивачка не мала права звертатись повторно до суду першої інстанції з позовом про той самий предмет і з тих самих підстав та за участю одних і тих же сторін, оскільки рішенням Лебединського районного суду від 04 червня 2013 року господарські будівлі уже розділені між співвласниками.

Суд не взяв до уваги, що інформація з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого на його імя 12 лютого 2014 року, суперечить рішенню Лебединського районного суду від 04 червня 2013 року за позовом ОСОБА_4О, а саме: те майно, на яке за рішенням суду набула право власності позивачка, зазначене у витягу як спільна часткова власність по 1/2.

Суд не врахував, що у висновку стосовно третього питання: у разі неможливості поділу житлового будинку та господарських будівель на дві рівні частини визначити можливі варіанти розподілу з найменшим відхиленням від ідеальних часток (вказати їх вартість) і вказати розмір компенсації співвласникові, частка якого після поділу буде меншою від його ідеальної частки, - експерт вийшла за межі поставленого судом питання, у якому не йшлося про ринкову вартість відхилень від ідеальних часток житлового будинку.

Експерт керувався інвентарною справою на спірний житловий будинок, яка містить відомості про інвентарну вартість будинку, визначену КП «БТІ» відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд відповідно до висновку експерта визначив, що він за І варіантом поділу повинен сплатити позивачці компенсацію у розмірі 36017 грн., проте вартість майна позивачки за І варіантом поділу складає 22830 грн., що становить 31/100 частини будинку. Вартість виділеного йому майна становить 50315 грн. - 69/100 частини. Якщо він сплатить позивачці визначену судом на підставі висновку експерта суму компенсації, загальна сума вартості її майна і компенсації складе 22830+36017 = 58847 (грн.), а вартість його майна - 50315 грн.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, позивачки, яка заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, пояснення експерта щодо висновку судової будівельно технічної експертизи, дослідивши матеріали даної справи, попередніх чотирьох цивільних справ, в яких розглядались спори сторін щодо спірного домоволодіння, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

07 липня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 22 вересня 2009 року вона на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_5 і зареєстрованого в реєстрі за №2706, придбала 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по вул. Будильській, 4 в м. Лебедин Сумської області.

Згідно технічного паспорту, на земельній ділянці розташований жилий деревяний будинок літ. «А» загальною площею 114,5 кв. м та надвірні споруди: погріб під частиною будівлі літ. «п/г», чотири веранди літ. «а», літ. «а1», літ. «а2», літ. «а3», цегляний сарай літ. «Б», цегляна літня кухня літ. «Б1», сарай літ. «Ж», ворота №1 та огорожа №2.

Власником іншої частини будинку та господарських будівель є відповідач.

Згідно Державного акту серії ЯМ №376615 на право власності на земельну ділянку їй та відповідачу на праві власності належить по 1/2 частині земельної ділянки за вказаною адресою.

Посилалась як на правові підстави позову на положення ст. ст. 317, 328, 355, 356, 358, 364 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користу¬вання та розпоряджання своїм майном; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; майно, що є у власності двох або більше осіб (співвлас¬ників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації; співвласник має право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності.

Зазначала, що на підставі вказаних норм закону вона має право на користування належною їй частиною спірного житлового будинку та допоміжних будівель, а також на їх виділ.

Рішенням Лебединського районного суду від 04 червня 2013 року у справі №2-33/12, яке відповідачем не оскаржувалося і набрало законної сили, проведений розподіл надвірних будівель відповідно до першого варіанту поділу висновку судової будівельно-технічної експертизи №3/12 від 26 квітня 2012 року. Питання про поділ в натурі житлового будинку літ. «А», веранд літ. «а», «а2», сараю літ. «Ж», належних їм з відповідачем, при розгляді справи №2-33/12 і інших судових справ не ставилося.

З моменту придбання 1/2 частини спірного житлового будинку між нею та відповідачем виникають супе¬речки стосовно користування ним, відповідач чинить перешкоди в користуванні будинком.

Вирішити питання розподілу спільного майна в позасудовому порядку відповідач відмовився. Доказами цього є:

- рішення Лебединського районного суду від 15 лютого 2013 року у справі №1810/2856/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа КП «Бюро технічної

інвентаризації» виконавчого комітету Лебединської міської ради, про визнання права

власності на майно;

- рішення Лебединського районного суду від 04 червня 2013 року у

справі №2-33/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа КП «Бюро технічної

інвентаризації» виконавчого комітету Лебединської міської ради, про поділ спільного майна.

Судовими рішеннями встановлено, що збудовані обєкти нерухомості розташовані в спільному дворі на земельній ділянці, яка перебувала в спільному користуванні, а на даний час перебуває у спільній власності, а тому вони є спільною власністю сторін.

Посилаючись на ст. ст. 15, 16 ЦК України, якими встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, просила виділити їй в натурі 1/2 частину житлового будинку літ. «А», веранд літ. «а», «а2», цегляного сараю літ. «Ж», які розташовані по вул. Будильській, 4 в м. Лебедин Сумської області, який придбаний нею за договором купівлі-продажу від 22 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_5 і зареєстрованого в реєстрі за №2706; варіанти поділу спірного майна визначити шляхом проведення судової будівельно-технічної експертизи; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у звязку з зверненням з позовом до суду.

4 грудня 2014 року ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги та просила застосувати при поділі майна варіант І висновку №1238/1239 судової будівельно-технічної експертизи від 31 жовтня 2014 року, проведеної судовим експертом ОСОБА_6, виділивши їй: кухню площею 9,7 кв. м; житлові кімнати площею 4,0 кв. м; 15,7 кв. м; 9,1 кв. м; 10,2 кв. м та стягнути на її користь з відповідача визначену висновком експертизи грошову компенсацію вартості частин у домоволодінні в сумі 36017 гр. та судові витрати.

В позовній заяві зазначала, що відповідачеві можуть бути виділені веранда площею 16, 1 кв. м, кухня - 8, 6 кв. м, житлові кімнати площею 9, 8 кв. м, 16, 7 кв. м, 14, 5 кв. м, веранда - 5, 3 кв. м, сарай «Ж», який знаходиться у користуванні відповідача, вказавши, що вона користується сараєм «Б» (а.с.142-144).

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є співвласником спірного домогосподарства, розташованого по вул. Будильська, 4 в м. Лебедин Сумської області, їй належить право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1» з прибудованими верандами та цегляного сараю літ. «Ж», вказані будівлі можуть бути розподілені з відступом від ідеальних часток з стягненням компенсації з відповідача на користь позивачки, а доводи відповідача про те, що справа з таким позовом вже розглядалась і позивачці було відмовлено в його задоволенні, а тому справа підлягає закриттю, є безпідставними.

Крім того, суд послався на те, що, хоча відповідач за власний рахунок і здійснював добудови до житлового будинку та споруджував на спільній земельній ділянці господарські будівлі, на час розгляду спору ним не вирішене питання щодо оформлення права особистої власності на цю частину спірного майна, воно зареєстроване як спільна часткова власність, а тому його доводи про те, що він є єдиним власником веранди площею 16,1 кв. м, сіней та сараю літ. «Ж» не можуть бути взяті до уваги.

При цьому суд врахував, що право власності ОСОБА_3 на сіни (згідно судового рішення - веранда літ. «а»), вже визнане рішенням Лебединського районного суду від 04 червня 2013 року, та те, що позивачка обґрунтувала вибір варіанту розподілу домогосподарства обставинами, які обєктивно існують на час вирішення спору, а саме - тим, що сараєм літ. «Ж» користується відповідач, який не оспорив даної обставини і способу визначення варіанту розподілу спільного майна, обраного позивачкою.

Ці висновки суду узгоджуються з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено і з матеріалів справи, а також попередніх справ та інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння вбачається, що 14 вересня 1957 року після смерті ОСОБА_7 частину домоволодіння, яке складалось з будинку і сараю, успадкував її чоловік ОСОБА_8, а іншу частину домоволодіння в рівних долях успадкували онуки померлої відповідач ОСОБА_3 і його сестра ОСОБА_9

11 серпня 1970 року виконавчий комітет Лебединської міської ради рішенням № 17 надав дозвіл ОСОБА_3 на добудову веранди до належної йому частини будинку розміром 2 м х 3,5 м за умови закриття входу з боку дворового фасаду (т. 1, а. 162).

10 липня 1974 року після смерті ОСОБА_8 5/48 частин будинку та надвірних будівель успадкували в рівних частинах ОСОБА_3 і ОСОБА_10

Згідно посвідченого 04 березня 1977 року державним нотаріусом Лебединської державної нотаріальної контори договору про уточнення ідеальних часток, укладеного між ОСОБА_3 і колишніми співвласниками будинку - його сестрою ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, співвласники, володіючи в різних частках домоволодінням по вул. Будильскій, 4 в м. Лебедині, в звязку з порядком користування, що встановився між співвласниками, уточнили частки для кожного з них: ОСОБА_3 та його сестрі ОСОБА_10 - 1/2 частина будинку та відповідна частина надвірних будівель, а не 38/96, як зазначено в правовстановлюючому документі; ОСОБА_11 1/10 частина будинку і відповідна частина надвірних будівель, а не 5/48 частин, як зазначено в правовстановлюючому документі; ОСОБА_12, ОСОБА_13 2/5 частини будинку і відповідна частина надвірних будівель, а не 2/4 частини, як зазначено в правовстановлюючому документі (а. с.42, т.1).

Перед укладенням вказаного договору співвласники домоволодіння ОСОБА_3, ОСОБА_11, та ОСОБА_12К підписали акт, складений працівником Сумського МБТІ від 2 березня 1977 року, в якому зазначено, що перед цим ОСОБА_3 в будинку на праві власності належало 21/96 частини домоволодіння, ОСОБА_10 17/96 частин, ОСОБА_11 5/48, ОСОБА_12К 3/8, ОСОБА_13 1/8.

В акті зазначено, що фактично співвласникам належать: ОСОБА_3 тамбур 2-1, кімнати 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, веранда, ОСОБА_10 сарай Б, 1/3 огорожі, ОСОБА_11 тамбур 3-1, кімната 3 -2, 1/3 частини огорожі, ОСОБА_12 прибудова 1-1, 1-6, кімнати 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, ОСОБА_13 сарай В, літня кухня Г, 1/3 огорожі, погріб п/г (т.2, а.с. 117).

На підставі акту від 2 березня 1977 року працівником Сумського міжміського БТІ 3 березня 1977 року проведений розрахунок вартості та розміру часток співвласників, якими вони фактично володіють, після якого і був укладений нотаріально посвідчений 4 березня 1977 року договір про уточнення ідеальних часток в домоволодінні, згідно якого розмір частки ОСОБА_3 і його сестри ОСОБА_10 склав 1/2 , ОСОБА_11 1/10, ОСОБА_12К і ОСОБА_13 2/5 (т.2, а.с. 118).

При реєстрації Сумським обласним обєднаним БТІ 4 березня 1977 року права власності з посиланням на вказаний договір від 4 березня 1977 року та інші правовстановлюючі документи співвласників зареєстровано: за ОСОБА_3 1/4 частина домоволодіння, за його сестрою ОСОБА_10 1/4 частина, за ОСОБА_11 1/10 частина, за ОСОБА_12 3/10 частини, за ОСОБА_13 1/10 частина.

При реєстрації права власності в уточнених за договором від 4 березня 1977 року частках належні кожному з співвласників конкретні приміщення в будинку та в надвірних будівлях, що були визначені співвласниками на частку кожного, не була зазначені (а.с.140-141, т.2).

В послідуючому при переході права власності на частки кожного з інших чотирьох співвласників в правовстановлюючих документах зазначались також лише ідеальні частки у всьому складі домоволодіння без зазначення конкретних приміщень в будинку та будівель, визначених співвласниками на частку кожного.

Після укладення 4 березня 1977 року договору про уточнення ідеальних часток ОСОБА_12 5 березня 1977 року подарувала ОСОБА_14 належні їй 3/10 частини будинку та відповідну частину надвірних будівель загальною площею 19,7 кв. м.

Після смерті ОСОБА_13 належну їй 1/10 частину цілого домоволодіння, яке складається з деревяного будинку жилою площею 78 кв. м, успадкувала 26 липня 1978 року її дочка ОСОБА_15

Рішенням Лебединського міськвиконкому № 61 від 13 березня 1991 року надано дозвіл ОСОБА_3 на будівництво веранди розміром 3,5 м х 5,5 м на земельній ділянці по вул. Будильській, 4 згідно будівельного паспорта, отриманого у районного архітектора, яка повинна була бути спорудженою до 13 березня 1992 року, і відповідач отримав дозвіл на виконання робіт та будівельний паспорт (а.с. 164-167, т.1).

18 червня 2002 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_3 1/4 частину будинку під літерою «А» та відповідну частину надвірних споруд: сарай літера «Б», літня кухня цегляна літера «Б1», літня кухня деревяна літера «Г», паркан дощатий під цифрами 1-2 (т. 1, а. с. 42, т. 2, а.с. 8-9).

З вказаного договору вбачається, що в ньому також зазначений загальний склад домоволодіння, 1/4 частина якого відчужувалась ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3, а не конкретні будівлі в ньому, які складають 1/4 частину ОСОБА_10, що визначена за договором від 4 березня 1977 року про уточнення ідеальних часток в домоволодінні (т. І, а. с. 42, 161).

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 вересня 2009 року нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області, позивачка ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_16, від імені яких договір оформила ОСОБА_17, 1/2 частину житлового будинку, 1896 року побудови, жилою площею 79 кв. м, загальною площею 132, 2 кв. м, з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані в м. Лебедин Сумської області по вул. Будильська, 4 на неприватизованій земельній ділянці.

Згідно вказаного договору, до надвірних будівель відносяться цегляний сарай «Б», цегляна кухня «Б1», деревяна літня кухня «В», дощана огорожа № 1-2. В договорі зазначено, що 1/2 частина жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що відчужується, належить продавцям на підставі договору про уточнення ідеальних часток, посвідченого Лебединською держнотконторою 4 березня 1977 року за реєстровим № 455; договору дарування, посвідченого Лебединською держнотконторою 5 березня 1977 року за реєстровим № 478, свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Калінінградською держнотконторою 26 липня 1978 року за реєстровим № 6-2210. Загальна вартість домоволодіння складає 84944 гр., 1/2 частина 42472 гр., продаж 1/ 2 частини вчинено за 58100 гр.

Право власності позивачки на ? частину загального складу нерухомого майна зареєстроване 29 червня 2010 року (т. І, а. с. 6, 10).

Рішенням Лебединського районного суду від 30 березня 2011 року у справі № 2-21/11, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 5 травня 2011 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_17, ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_14, ОСОБА_16, КП «БТІ» виконавчого комітету Лебединської міської ради, приватний нотаріус Лебединського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про поновлення терміну подачі позовної заяви, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, переведення на позивача прав та обовязків покупця та визнання за ним права власності на 1/10 частину будинку. Повернуто ОСОБА_3 внесені ним на депозитний рахунок ТУ ДСА у Сумській області 16 000 гр.

Згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 376615 і № 376616, виданих 26 грудня 2012 року сторонам, вони є співвласниками по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,0939 га, розташованої в м. Лебедин, вул. Будильська, 4 (т. І, а. с.11-12, 171-172).

Рішенням Лебединського районного суду від 15 лютого 2013 року у цивільній справі № 1810/2856/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа КП «Бюро технічної інвентаризації» виконкому Лебединської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У вказаній справі ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на сарай «Б», літню кухню «Б-1», веранди а-1, а-3, а-4 (сіни), посилаючись на те, що він на підставі виданих державними органами дозволів і технічної документації протягом 1965-2008 років здійснив реконструкцію сараю, збудував літню кухню, добудував дві веранди і сіни до будинку.

Судом у вказаній справі встановлено, що позивач протягом 1965-2008 років на підставі дозволів і технічної документації, наданих державними органами за власні кошти здійснював добудови до житлового будинку веранд та ганку, реконструкцію сараю та будівництво літньої кухні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач, хоча і здійснив будівельні роботи за власні кошти і на підставі виданих державними установами дозволів і технічної документації, не довів, що ним на земельній ділянці, яка раніше перебувала в спільному користуванні, а нині в спільній власності, в спільному дворі здійснено добудову веранд та ганку до будинку, реконструкцію сараю та будівництво літньої кухні з дозволу інших співвласників, за згодою з ними і без порушення їхніх прав, та врахував заперечення відповідачки про те, що, виконуючи будівництво, позивач не укладав з іншими співвласниками письмових угод, які б визначили їх права та обовязки щодо реконструйованого чи новоствореного майна.

Крім того, суд послався на те, що позивачем реконструйовані та зведені будівлі не були своєчасно введені в експлуатацію і не зареєстровані в БТІ, внаслідок чого 1/2 частина цих будівель 22 вересня 2009 року іншими співвласниками ОСОБА_11, ОСОБА_14 і ОСОБА_16 продані ОСОБА_4 Укладений ними договір зберігає законну силу, не оспорений ОСОБА_3

Вказане рішення суду ОСОБА_3 не оскаржив (т. 1, а.с 13-15).

Рішенням Лебединського районного суду від 04 червня 2013 року у справі № 2-33/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа КП «Бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Лебединської міської ради, про поділ спільного майна позов ОСОБА_4 задоволено.

Виділено із майна, що знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що розташоване в м. Лебедин Сумської області по вул. Будильській, 4, ОСОБА_4 наступне майно: приміщення сараю цегляного літ. «Б», вартістю 6904 грн.; веранду літ. «а2» площею 4,2 кв. м, вартістю 1798 грн.; льох літ. п/г, вартістю 2697 грн.; 1/2 частину воріт №1, вартістю 306,5 грн.; 1/2 частину огорожі №2, вартістю 107 грн., всього вартістю 11812,5 грн., що становить 49/100 частин.

Залишено ОСОБА_3 із вищезазначеного майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, приміщення веранди літ. «а», площею 5,6 кв. м, вартістю 3431 грн.; літньої кухні літ. «Б-1» вартістю 8440 грн.; 1/2 частину воріт №1, вартістю 306,5 грн.; 1/2 частину огорожі літ. №2 вартістю 107 грн., всього на суму 12284,5 грн., що становить 51/100 частини.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію різниці вартості часток надвірних будівель в розмірі 472 грн. та понесені нею судові витрати на проведення судово-будівельної експертизи в сумі 2323 грн., оплати судового збору в розмірі 188,20 грн.

Вказаним рішенням встановлено, що рішенням виконавчого комітету від 20 червня 1984 року ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво літньої кухні площею 10 кв. м, згідно будівельного паспорта, отриманого у районного архітектора.

Не погоджуючись з доводами ОСОБА_3 у вказаній справі щодо його права власності на частину спірних будівель, які просила поділити ОСОБА_4 як спільне майно, суд послався на те, що ОСОБА_3 відмовлено рішенням суду від 15 лютого 2013 року у визнанні за ним права власності на вказані будівлі та на положення ст. 331 ЦК України щодо підстав набуття права власності на нерухоме майно (т. 1, а.с.16-17).

Вказане рішення суду сторонами також не оскаржувалось.

Згідно заяви від 11 липня 2013 року, на якій підпис ОСОБА_3 нотаріально посвідчений, він як власник 1/2 частини будинку та 1/2 частини земельної ділянки по вул. Будильська, 4 в м. Лебедин, дав згоду ОСОБА_4 на добудову веранди до житлового будинку за вказаною адресою. 2 жовтня 2013 року ОСОБА_4 отримала будівельний паспорт на будівництво добудови до належної їй частини житлового будинку (т. 1, а. с. 69, 70).

11 липня 2013 року ОСОБА_4 як власник 1/2 частини будинку та 1/2 частини земельної ділянки, склала заяву, підпис на якій нотаріально посвідчений, про те, що вона не заперечує проти розміщення на земельній ділянці спільного користування сараю, який належить ОСОБА_3 і претензій до нього, передбачених законодавством України, не має (а. с. 168-170, т.1).

Згідно декларації від 19 грудня 2013 року відповідач заявив про готовність до експлуатації спорудженого ним по вул. Будильській, 4 в м. Лебедин сараю під літ. «Ж», а 27 січня 2014 року ним заявлено про готовність до експлуатації веранди під літ. а-1 і сіней, що добудовані до неї (т.І, а.с.43-46, 173-178).

Рішенням Лебединського районного суду від 11 квітня 2014 року у справі № 580/2511/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи реєстраційна служба Лебединського районного управління юстиції Сумської області, КП «Бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Лебединської міської ради, про поділ спільного майна в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено у звязку з необґрунтованістю.

У вказаній справі позивачка просила виділити їй в натурі в житловому будинку кухню 1-2 площею 9,7 кв. м, кімнати 1-3 площею 4 кв. м, 1-2 площею 10, 2 кв. м, 1-4 площею 15, 7 кв. м, 1-5 площею 9,1 кв. м та стягнути на її користь грошові кошти в сумі 9983 гр. за різницю у вартості часток.

Суд відмовив у позові, посилаючись на те, що суд позбавлений можливості покласти в основу рішення висновок судової будівельно-технічної експертизи, проведеної в іншій справі № 2-33/12, в якій рішенням суду від 4 червня 2013 року був задоволений позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та проведений поділ частини господарських будівель та прибудов до будинку. Вимоги щодо розподілу житлового будинку в справі № 2- 33/12 не заявлялись, експерт вийшов за межі питань, які йому були поставлені на вирішення судом, вартість компенсації на час розгляду справи, що розглядається, не відповідає вартості майна на час ухвалення рішення суду в попередній справі. Крім того, суд послався на те, що неможливий поділ будинку в рівних частинах по ?, позовні вимоги є взаємоповязаними, оскільки при розподілі необхідно визначити розмір компенсації, виходячи з вартості майна на момент ухвалення рішення.

Вказане рішення суду від 11 квітня 2014 року у справі № 580/2511/13-ц сторонами також не оскаржувалось (т. 1, а.с.29-35, 58).

24 липня 2014 року та 12 січня 2015 року представник відповідача зверталась до суду з заявами про закриття провадження в даній справі, посилаючись на те, що у цивільній справі № 580/2511/13-ц рішенням від 11 квітня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, а щодо сараю ОСОБА_4 надавала заяву про надання згоди на його будівництво і відсутність щодо сараю претензій до ОСОБА_3 (а. с. 28 - 35, 201, т.1).

Ухвалою суду від 12 січня 2015 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі (т. 1, а.с.207).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1238/1239 від 31 жовтня 2014 року, призначеної ухвалою суду від 1 серпня 2014 року в справі, що переглядається, технічних паспортів на домоволодіння, до складу домогосподарства по вул. Будильська, 4 в м. Лебедин станом на 07 жовтня 2013 року, як зазначено в матеріалах інвентаризаційної справи, входять: житловий будинок літ. «А-І» площею 114,5 кв. м; веранди: «а» площею 6,4 кв. м, «а1» площею 5,3 кв. м, «а2» площею 4,2 кв. м, «а3» площею 16,1 кв. м, погріб, сараї Б, Б1, Ж, ворота №1, огорожа №2 (т. І, а. с. 7-10, 215-218).

При огляді будинку експертом встановлено, що спірні в даній справі приміщення в житловому будинку становлять: квартира №1 (кухня 1-2, житлові кімнати 1-3, 1-4, 1-5) квартира № 3 (житлова кімната 3-2, веранда «а»), що знаходяться в користуванні позивачки, і квартира № 2 (кухня 2-2, житлові кімнати 2-3, 2-4, 2-5, веранда а2), що знаходиться в користуванні відповідача. Решта приміщень та будівель поділена за рішенням суду від 4 червня 2013 року.

Інвентаризаційна вартість спірної частини домоволодіння (саме спірних житлових кімнат і не житлових приміщень кухонь та веранд, а також сараю) станом на 7 жовтня 2013 року складала 73145 кв. м.

Дійсна, тобто ринкова, вартість спірних приміщень в домоволодінні шляхом порівняльного методу встановлена висновком експертизи у 191700 гр.

Сторони не оспорювали інвентаризаційну і ринкову вартості спірного майна, та те, що розмір часток 31/100 і 69/100, визначений з врахуванням інвентаризаційної вартості спірних приміщень.

Визначені висновком експертизи два варіанти поділу спірних приміщень з врахуванням того, що частина нежитлових приміщень веранд та господарських будівель вже поділена рішенням суду від 4 червня 2013 року, відрізняються тим, що сарай Ж виділяється тій або іншій стороні Поділ спірних приміщень та будівель згідно варіанту 1, що відповідає фактичному користуванню, сторони не оспорюють.

Спірним є включення до поділу веранд та сараю, які відповідач не вважає спільною власністю, наполягає на тому, що вони є лише його власністю, а тому не погоджується з сплатою компенсації на користь позивачки, яка наполягає на тому, що згідно договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку, який є чинним, їй належить половина від всього складу домоволодіння, та зазначає, що і при поділі господарських будівель у попередній цивільній справі, в якій було ухвалене рішення 4 червня 2013 року, до складу спірних будівель і приміщень, які були поділені, теж були включені всі приміщення, в тому числі і ті, які належать особисто їй.

З пояснень експерта вбачається, що хоча інвентаризаційна вартість спірних приміщень і взята з матеріалів інвентарної справи станом на 7 жовтня 2013 року, ця обставина не впливає на розмір часток співвласників у домоволодінні, визначений висновком експертизи. Такі ж частки складають виділені сторонам приміщення з врахуванням їх ринкової вартості. Не зважаючи на наявність в інвентаризаційній справі договору про уточнення ідеальних часток від 4 березня 1977 року, при складанні висновку експертизи вона мала право враховувати зміст правовстановлюючих документів нинішніх співвласників домоволодіння, в яких зазначено, що їм належить по 1/2 частині від всього складу домоволодіння.

Згідно наданих Лебединським міськвиконкомом висновків міжвідомчої комісії, передбачений висновком експертизи варіант 1 поділу відповідає будівельним, протипожежним, санітарним нормам і вимогам (а.с.17-18, т.2).

У спірному будинку зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 21).

Рішення суду в частині поділу та визначення розміру компенсації різниці вартості часток, визначений з врахуванням дійсної (ринкової вартості ) спірних приміщень домоволодіння узгоджується з розясненнями, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» та п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно яких:

Виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у звязку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

З огляду на зазначене доводи скарги про те, що експерт вийшла за межі поставлених перед нею питань, визначивши ринкову вартість різниці часток, є необґрунтованими.

Згідно положень ст. ст. 317 ч. 1, 319 ч. 1, 328 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користу¬вання та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Ст. 357 ЦК України передбачає, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 367 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Доводи скарги про те, що висновком експертизи невірно визначені розміри часток з посиланням на п. 3.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 55 від 18 червня 2007 року та додатку № 3, згідно яких при розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо, без врахування площ прибудов, надбудов, веранд, тамбурів, тощо, не спростовують висновків суду, оскільки у вказаному пункті іде мова про визначення частки в основній частині житлового будинку, а не у всьому домоволодінні..

Посилання відповідача на те, що в 1977 році співвласники домоволодіння його фактично поділили, господарські будівлі уже розділені між сторонами попереднім рішенням суду, а на будівництво ним сараю Ж позивачка давала згоду, і він у грудні 2013 року і в січні 2014 року ввів в експлуатацію зведені ним за власні кошти будівлі, також не спростовують висновків суду.

Ст. 3 ЦПК України та ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачають право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 3 ЦК України передбачає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вказані норми законів, а також ст. 6 ЦК України, передбачають добровільність в укладенні угод.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З огляду на те, що згідно правовстановлюючих документів сторін, весь склад домоволодіння є їх спільною частковою власністю, і відповідач не оспорив вказані документи, в тому числі і договір купівлі - продажу позивачки, на підставі якого вона стала власником ? частини всього домоволодіння, є чинним рішення суду про відмову у визнанні за ним права власності на спірні приміщення та будівлі, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4

Рішення суду відповідає ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не вставлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, відповідач до суду за захистом своїх прав з підстав, зазначених у апеляційній скарзі, не звертався, попереднє рішення суду про відмову у задоволенні його позову про визнання права власності на зведені, як він зазначає, ним приміщення, є чинним, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

З огляду на зазначене є безпідставними посилання відповідача на те, що після ухвалення вказаного рішення суду саме він оформив декларації про готовність обєктів до експлуатації.

Стаття 331 ЦК України передбачає, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вказаних вимог процесуального закону, відповідач не довів належним способом наявність правових підстав для задоволення його скарги.

Суд обгрунтовано при вирішенні справи виходив з відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, як про те просила представник відповідача, оскільки позивачка ОСОБА_4 заявила вимоги в даній справі, мотивуючи їх іншими обставинами, з посиланням на те, що частина будівель вже поділена, внесла до переліку будівель і інші обєкти - сарай, який просила виділити відповідачеві, зазначила в звязку з цим розміри часток після проведення будівельно-технічної експертизи саме в цій справі.

Виходячи з загальних засад цивільного судочинства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, наявності реальної технічної можливості поділу домоволодіння між сторонами, колегія суддів вважає вірним висновок суду про наявність підстав для такого поділу і відсутність підстав для закриття провадження з підстав, заявлених представником відповідача.

Обставини, на які посилається відповідач, були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали обєктивну оцінку. Відповідач не навів у апеляційній скарзі фактів, які б підтвердили необґрунтованість рішення суду, свідчили б про наявність підстав для задоволення скарги.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 17 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -