_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 2-7094/11
Провадження № 2/520/291/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря -Баранової Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні приватизації земельної ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

04.11.2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно останньої редакції від 23 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 158-159) просив суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди, що він чинить ОСОБА_1 у здійсненні прав користувача та власника нерухомого майна, шляхом неперешкоджання в користуванні 7/10 частин спільної земельної ділянки та у здійсненні усіх необхідних та достатніх дій щодо оформлення права власності на 7/10 частин земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, площею 449,4 кв.м.; визнати право ОСОБА_1 на здійснення без згоди ОСОБА_4, як співвласника, усіх необхідних та достатніх дій щодо оформлення права власності на 7/10 частин земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1; покласти на відповідача судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що він є власником 7/10 частин, а відповідач 3/10 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що відповідач протягом тривалого часу безпідставно чинить перешкоди у здійсненні дій щодо приватизації земельної ділянки та оформленні права власності на відповідну 7/10 частин земельної ділянки, яка має бути у його власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2012 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2012 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, усунуто ОСОБА_1 перешкоди у приватизації земельної ділянки площею 465,79 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та надано йому право на здійснення дій при підготовці технічної (землевпорядної) документації без письмової згоди ОСОБА_2. В решті позову відмовлено.

Проте згодом, 25.07.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просив суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2011 року по справі № 2-7094/11 року у зв'язку з нововиявленими обставинами та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні приватизації земельної ділянки - відмовити.

Ухвалою суду від 23.10.2013 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні приватизації земельної ділянки та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

29.10.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив суд встановити порядок користування земельною ділянкою площею 623 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками домоволодіння: земельну ділянку площею 186,9 кв.м. виділити в користування ОСОБА_2, земельну ділянку площею 436,1 кв.м. виділити в користування ОСОБА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що на даний час між ним та ОСОБА_1 добровільно так і не визначено порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку чим він вирішив звернутись до суду з даним позовом, для визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до частин домоволодіння.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.10.2013 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

Під час розгляду справи було з`ясовано, що позивач за зустрічним позовом у даній справі - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

У зв'язку з чим, ухвалою суду від 06.02.2015 року ОСОБА_3 було залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, проте яким чином відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні права власності, пояснити не міг, жодних доказів цьому не надав.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) ОСОБА_3 заперечував проти задоволення первісного позову, зустрічний позов підтримав в повному обсязі. Однак, чому він просив виділити йому земельну ділянку саме у розмірі 186,9 кв.м., а відповідачеві - 436,1 кв.м., пояснити не зміг, жодних графічних доказів такого порядку користування не надав, з клопотанням про призначення експертизи до суду не звертався.

Представник третьої особи Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши подані позови, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що у їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, на підставі Договору дарування від 11 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, є власником 7/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами під номером АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літ. «А» загальною площею - 72,6 кв.м. у тому числі жилою площею - 52,9 кв.м., 1-5 огорожа, І,ІІІ-V- мостіння, ІІ- цистерна, розташованих на земельній ділянці площею 623 кв.м. (т. 1 а.с. 18).

Власником 3/10 частин вищевказаного будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 був ОСОБА_2, що підтверджується Договором дарування від 29 червня 2001 року, посвідченим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 46).

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 4852, що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (т. 1 а.с 195).

Згідно до довідки № 6794/02-14 від 24 грудня 2014 року, виданої державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори вбачається, що ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т. 2 а.с.1).

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 1224 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до ст.ст. 91, 96, 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення права на землю кожного з них.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть коли ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення даних норм, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у здійсненні права користування та перешкоджає у здійсненні усіх необхідних та достатніх дій щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку, не надав письмових доказів звернення до відповідача та відмови останнього у наданні будь-яких дозволів тощо.

Крім того Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, суд вважає доцільним у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні приватизації земельної ділянки відмовити в повному обсязі.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 120 ЗК України, право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі.

Відповідно до ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ст.ст. 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Слід зазначити, що для визначення можливих варіантів порядку користування та виділення земельної ділянки відповідно до ідеальних часток співвласників домоволодіння ухвалою суду від 06.11.2013 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено судовому експерту ОСОБА_9

Проте, через невиконання клопотання експерта від 26.11.2013 року про надання геодезичної зйомки земельної ділянки, розташованої за адресою м. Одеса, вул. Вавілова № 5-А, з зазначенням каталогу координат, прив'язкою будов на місцевості, відображенням фактичного складеного порядку користування земельною ділянкою, виконаною ліцензованою організацією, цивільну справу було повернуто на адресу суду без виконання вищевказаної експертизи.

В подальшому з клопотанням про призначення будь-яких експертиз позивач за зустрічним позовом не звертався, витребуваних доказів суду не надав.

Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

При вирішенні справи по суті суд враховує той факт, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів, або забезпечення доказів по справі, відповідно до статті 133 та 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів, та призначення повторної або додаткової експертизи чого в даному випадку здійснено не було.

Також суд не може прийняти у якості належного та допустимого доказу висновок ТОВ «Інтер-Консалт-Плюс» від 20.01.2010 року, так як зазначена експертиза у даній справі не призначалась, експерт про кримінальну відповідальність не попереджався і загальна площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні сторін, визначена як 642,2 кв.м., в той час як в правовстановчих документах вона визначена як 623 кв.м., а за рахунок чого відбулось таке збільшення у судовому засіданні не з'ясовувалось.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2, правонаступник якого є ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою слід відмовити у повному обсязі через його недоведеність.

Отже позивачі у судовому засіданні не довели суду тих обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, не пояснили, яким чином порушене їх право власності чи користування на земельну ділянку, у зв'язку з чим позовні вимоги як за первісним позовом так і за зустрічним позовом задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.11, 15, 16, 21, 316, 321, 373 ЦК України, ст.ст. 208, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні приватизації земельної ділянки, та зустрічного позову ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеська міська рада, про визначення порядку користування земельною ділянкою - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.