Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9684/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

28.11.2014 позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на його користь борг за договорами позики в розмірі 478 077,00 грн. , неустойки в розмірі 788 029, 96 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ним та відповідачем було укладено три договори позики 11.05.2014 в розмірі 206 677,00 грн., які відповідач зобов'язалася повернути не пізніше 11.11.2014; 12.05.2014 в розмірі 133 340,00 грн., які відповідач зобов'язалася повернути не пізніше 12.11.2014; 21.05.2014 в розмірі 138 060, 00 грн., які відповідач зобов'язалася повернути не пізніше 21.11.2014.

Зазначав, що умовами вказаних вище договорів, відповідач зобов'язана була повернути кошти частинами, згідно встановленого графіку. Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала та отримані кошти в борг по вказаним вище договорам не повернула.

Позивач посилався, що умовами вказаних вище договорів передбачено відповідальність відповідача за прострочення виконання взятих зобов'язань у формі сплати неустойки у розмірі 1% від позиченої суми за кожен день прострочення.

А тому, просив стягнути з відповідача неустойку за договором позики від 11.05.2014 у розмірі 347 217, 36 грн., за договором позики від 12.05.2014 у розмірі 222 677, 80 грн., за договором позики від 21.05.2014 у розмірі 218 134, 80 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 11.05.2014 в розмірі 206 677,00 грн., за договором позики від 12.05.2014 в розмірі 133 340,00 грн., за договором позики від 21.05.2014 в розмірі 138 060,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пеню в розмірі 112 438, 34 грн.

В іншій частині позову відмовлено

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3654, 00 грн.

Не погодившись з рішенням суду відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначала, що всі дії щодо боргових зобов'язань були вчинені без її волі, під впливом тяжких обставин. При цьому вказувала, що видані нею розписки є безгрошовими, а тому позивач і видав розписки про відсутність матеріальних та моральних претензій, які, на її думку, суд безпідставно не прийняв до уваги, як доказ. Крім того, посилалась на те, що кошти за розписками отримував ОСОБА_5 особисто, а не вона, що і було встановлено судом. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду про відмову в частині позовних вимог сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрутованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв'язку із неповерненням позичених коштів після спливу строків їх повернення за трьома договорами позики, відповідач порушила права позивача, передбачені ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, які підлягають до захисту, а тому на користь останнього необхідно стягнути борг за договорами позик.

При цьому суд виходив з того, що стягненню підлягає сума боргу з урахуванням відсотків, визначених сторонами в договорах.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено та нотаріально посвідчено три договори позики за якими

11.05.2014 позивач надав відповідачу борг 206 677 ,00 грн. строком до 11.11.2014 (а.с.8).

12.05.2014 позивач надав відповідачу борг 133 340,00 грн. строком до 12.11.2014 (а.с.9).

21.05.2014 позивач надав відповідачу борг 138 060,00 грн. строком до 21.11.2014 (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що договір позики від 11.05.2014 та 21.05.2014 були укладені безпосередньо позивачем та відповідачем.

Договір позики від 12.05.2014 було укладено представником відповідача ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.05.2014 , тобто в інтересах відповідача (а.с. 89).

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 підтвердив, що укладання договору позики від 12.05.2014 було здійснено в інтересах відповідача на підставі наданої останньою нотаріально посвідченої довіреності від 11.05.2014. Кошти за зазначеним договором були передані відповідачу. Довіреність є дійсною.

Відповідно до п.1 укладених вище договорів позивач передав відповідачу у власність обумовлені між ними кошти, а відповідач їх прийняв.

Факт укладання вказаних вище договорів не заперечувався відповідачем по справі.

Згідно п.2,3 умов договорів вбачається, що відповідач повинен був повертати отриману суму позики по кожному із договору частинами, згідно встановлено графіку, а позивач повинен був за кожним фактом повернення позики надати власноручну розписку про отримання грошей.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналів договорів позики у позикодавця та відсутність розписок у відповідача про повернення коштів, свідчить про те, що боргові зобов'язання, останнім не виконані.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що оскільки відповідач не виконала зобов'язання повернути борги до зазначених строків згідно розписок, то у нього виникло право на стягнення суми боргу та визначеної неустойки в судовому порядку.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст.1046,1049 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. А в даному випадку мають місце нотаріально посвідчені договори позики.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до змісту ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Суд вважав, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання та суму отриманих у борг коштів у строк, визначений договорами позики, позивачу не повернув, а тому прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за договорами позики від 11.05.2014 , 12.05.2014 та 21.05.2014 в розмірі 478 077,00 грн., підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Таким чином, чинним законодавством передбачено порядок нарахування неустойки саме у разі порушення боржником зобов'язання.

Так, умовами укладених договорів позики передбачено, що відповідач повинен був повертати кошти частинами, згідно встановлено графіку та відповідно виходячи з вимог ст. 549 ЦК України внаслідок несплати чергового платежу, відповідач несе зобов'язання щодо сплати неустойки у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов язання, тобто 1 чергового платежу, а не від всієї суми позичених коштів.

Зваживши на наведене, враховуючи вимоги ст.549 ЦК України, розмір позовних вимог, графік погашення боргів, колегія суддів вважає, що загальний розмір неустойки у 112 438. 34 грн. судом першої інстанції визначений правильно.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі ( ст. 1047 цього кодексу) , рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, в зв'язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона фактично не отримували від позивача гроші не заслуговують на увагу, оскільки не є належними доказами безгрошовості договору позики, укладеного між сторонами.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить, в ході апеляційного розгляду представник відповідача та відповідач також не навели таких обставин. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності боргових зобов'язань відповідача перед позивачем при наявності розписок позивача щодо відсутності претензій до відповідача, а також те, що всі дії щодо боргових зобов'язань були вчинені без її волі, під впливом тяжких обставин не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ці посилання є між собою суперечливими. А до того ж, ці доводи спростовуються п.п.3,9 договорів позики.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: