Дата документу 15.06.2015
Справа № 2-3590/11
Провадження № 2/334/781/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Турбіної Т.Ф.

при секретарі Нестеренко Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

22.09.2011р. позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ZPS0GK48520301 від 09.02.2006р. в сумі 52562,90 грн.

В ході розгляду справи зясувалося, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано за іншою особою на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.12.2006р.

Після цього позивач змінив свої позовні вимоги, предявивши позов про стягнення заборгованості за кредитним договором ZPS0GK48520301 від 09.02.2006р. в сумі 52562,90 грн.

В обґрунтування позову вказав, що 09.02.2006р. між банком та відповідачем було укладено кредитний договір ZPS0GK48520301, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 182310 грн., з яких 154500,00 грн на придбання нерухомості та 27810,00 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк до 09.02.2026р.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору відповідач зобовязаний в період з 9 по 16 число кожного місяця виплачувати банку кошти в сумі 2568,91 грн. для погашення заборгованості за кредитом, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.

Згідно п.3.2 договору, при порушенні відповідачем зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 кредитного договору, відповідач сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору відповідач за порушення термінів оплати відсотків зобовязаний сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу.

Зобовязання за вказаним кредитним договором були забезпечені договором іпотеки, згідно договору іпотеки відповідач надав в іпотеку квартиру №7, розташовану за адресою м. Запоріжжя, вул. Дудикіна, буд. 9-а.

Відповідач належним чином не виконувала свої зобовязання за кредитним договором, заборгованість за тілом кредиту, відсоткам та пені вчасно не погашала, у звязку з чим станом на 19.08.2011р. утворилася заборгованість в сумі 52562,90 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 18709,34 грн., заборгованості за відсотками в сумі 18177,14 грн. та пені в сумі 15676,42 грн.

З наведених підстав просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 52562,90 грн., а також судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 03 вересня 2014 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2014р. рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 03 вересня 2014 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході судового розгляду справи позивач звернувся із заявою від 10.02.2015р. про збільшення позовних вимог. Посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором зростає з кожним днем і йде нарахування процентів за користування кредитом і станом на 03.02.2015р. заборгованість відповідача перед банком складає вже 84526,11 грн., до якої входить заборгованість за кредитом у сумі 21026,84 грн., заборгованість по процентам у сумі 42659,83 грн., заборгованість по пені за період з 07.02.2014р. по 03.02.2015р. у сумі 20839,44 грн.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у зазначеному розмірі, а також судові витрати по оплаті судового збору.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі з наведених вище підстав.

Представник відповідача заперечувала проти позову, суду пояснила, що між ОСОБА_2 і банком 09.02.2006р. було укладено кредитний договір, відповідно до якого вона отримала кредит в сумі 154500,00 грн. На 29.12.2006р. сальдо поточне по розрахунку заборгованості складало 152837,04 грн. Зі згоди банку 28.12.2006р. вона продала іпотечну квартиру для погашення заборгованості за кредитним договором та отримані кошти в сумі 151500,00 грн. були перераховані банку. Між тим, банком надано два прибуткових касових ордери від 28.12.2006р., згідно яких вони отримали від ОСОБА_2 148285 грн. та 2224,18 грн. в рахунок погашення заборгованості, тобто 150509,18 грн. З них на погашення заборгованості за тілом кредиту пішло 138914,00 грн., а залишок по тілу кредиту склав 13923,04 грн., 6271,04 грн. пішло на погашення відсотків, 2549,25 грн. за поясненнями позивача пішло на погашення комісії, втім розрахунку вказаної заборгованості по комісії банком не надано, 774,09 грн. пішло на погашення простроченого тіла кредиту.

Тільки 09.01.2007р. банк з отриманих від продажу квартири коштів зарахував 1070,60 грн. на погашення заборгованості по відсотках та 930,00 грн. на часткове погашення по тілу кредиту. Посилаючись на висновки судово-економічної експертизи № 6е/13 від 27.11.2013р., пояснила, що сума заборгованості відповідача по зазначеному кредитному договору в розмірі 52562,90 грн. на 19.08.2011р. документально не підтверджена. Відповідно, розрахунок станом на 03.02.2015р., який лише доповнює попередній розрахунок на період до 03.02.2015р., також являється невірним. Тобто позивачем не доведено наявності заборгованості у зазначеному у позові розмірі.

Зазначила також, що відповідач відповідно до умов договору повинна була щомісяця сплачувати банку кошти для погашення заборгованості. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач не сплачувала вказані платежі з лютого 2007 року, тобто сплинув передбачений законом три річний строк позовної давності. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити банку в задоволені позову про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши всі надані докази у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги банку не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.02.2006р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір ZPS0GK48520301, відповідно до умов якого банк зобовязався надати ОСОБА_2 кредитні кошти готівкою через касу на строк до 09.02.2026р. включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 182310,00 грн. на наступні цілі: на придбання нерухомості 154500,00 грн., на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору 27810,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати комісії у розмірі 0,55% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сплати вважається період з 09 по 16 число кожного місяця.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору відповідач зобовязаний у період з 9 по 16 число кожного місяця надавати банку кошти в сумі 2568,91 грн. (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.

Для виконання даного договору банк відкриває позичальнику рахунок №5129 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок №0923, рахунок по відсотках №0059, рахунок по обліку комісії і винагороди №4589.

Кредит надано в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди і комісії в зазначені даним договором строки.

Забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека квартири за адресою АДРЕСА_1.

Згідно п. 2.1.1 договору банк зобовязується надати кредит шляхом і у межах сум, зазначених у п.1.1 даного договору, а також за умови виконання позичальником зобовязань, передбачених п. 2.2.7 даного договору.

Згідно п.3.2 договору, при порушенні відповідачем зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3. кредитного договору, відповідач сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору відповідач за порушення термінів оплати відсотків зобовязаний сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується і визнається відповідачем виконання банком зобовязання за договором щодо видачі 10.02.2006р. кредиту у розмірі 154500,00 грн. на придбання нерухомості (а.с.116 т.1).

Позичальником щомісячні платежі вносилися не у повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії та пені, що визнається відповідачем.

Щодо розміру нарахованих платежів, їх погашення та розміру заборгованості за кредитним договором судом встановлено наступне.

Згідно виписки банку з 09.02.2006р. по 09.10.2013р. по рахунку №5129, ОСОБА_2 сплатила обовязкові щомісячні платежі у сумі 2568,91 грн. 09.03.2006р., 13.04.2006р., 16.05.2006р., тобто у встановлений договором строк (з 9 по 16 число). Наступні платежі у сумі 2568,91 грн. були здійснені 26.06.2006р., 18.07.2006р., тобто з порушенням строку, що призвело до простроченого кредиту та нарахування відсотків на суму простроченого кредиту, та пені.

У серпні 2006 року щомісячний платіж був здійснений 21.08.2006р. у сумі 1781,05 грн., тобто з порушенням терміну оплати та не у повному обсязі, розмір заборгованості становив 787,86 грн.

У вересні 2006 року щомісячний платіж був здійснений 20.09.2006р. у сумі 1500,00 грн., тобто з порушенням терміну оплати та не у повному обсязі, розмір заборгованості становив 1068,91 грн.

Далі щомісячні платежі не здійснювалися.

Як встановлено у висновку судово-економічної експертизи №6е/13 від 27.11.2013р. (а.с.64-78, т.2), за таких обставин станом на 16.12.2006р. не було сплачено основного платежу у розмірі 9563,50 грн., з яких комісії 2549,25 грн., процентів поточних 6074,15 грн., кредиту 940,10 грн., якщо виходити з умов кредитного договору. Отже, сальдо поточне станом на 19.12.2006р. повинно становити 152546,65 грн., сальдо прострочене 774,09 грн., загальна заборгованість по процентам 6117,29 грн.

Між тим, згідно розрахунку заборгованості від 19.08.2011р. і від оновленого розрахунку від 03.02.2015р., станом на 19.12.2006р. сальдо поточне становило 152837,04 грн., що більше ніж за умовами договору і згідно виписок по рахунку на 290,39 грн., загальна заборгованість по процентам становила 6773,67 грн., що більше, ніж за умовами договору і згідно виписок по рахунку на 656,38 грн.

Таким чином, наданий банком розрахунок заборгованості станом на 19.12.2006р. не відповідає умовам кредитного договору.

Сторонами визнається та підтверджується матеріалами справи, що зі згоди банку, 28.12.2006р. відповідач продала іпотечну квартиру для дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до договору купівлі-продажу квартира продана за 151500,00 грн., що еквівалентно 30000,00 доларів США (а.с.50).

Як вказує відповідач, в тому числі у заяві від 23.01.2012р. на імя директора ЗРУ ПАТ КБ «Приватбанк», 28.12.2006р. нею на погашення кредиту були внесені готівкою 30000,00 доларів США, а ще 2000,00 доларів США для цієї мети були перераховані на кредитну карту. Доказів останнього відповідачем не надано і матеріали справи не містять.

Банком надано два прибуткових касових ордери від 28.12.2006р., згідно яких банк отримав від ОСОБА_2 148285,00 грн. та 2224,18 грн., призначення платежу - погашення заборгованості по кредитному договору від 09.02.2006р., кошти зараховані на рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості №5129. Всього на цей рахунок 28.12.2006р. надійшло 150509,18 грн. (а.с.79, 80 т.1).

Відповідно до п.2.1.6 банк зобовязаний направляти кошти, отримані від клієнта при достроковому погашенні кредиту в порядку, встановленому п. 3.3 і 3.11 договору.

Згідно п.3.3 кредитного договору, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п.2.2.9 і 2.3.8 цього договору, далі для погашення пені згідно розділу 4 цього договору, далі простроченої комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом. Частина суми, що залишилася (в тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п.6.4), далі комісії, далі винагороди, далі відсотків, далі кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п.1.1. Сума остаточного погашення може відрізнятися від суми щомісячного платежу.

Пунктом 6.4 договору інших умов не встановлено. Умовами кредитного договору сплата винагороди не передбачена (0,00% згідно п.1.1 договору), сплата комісії за дострокове погашення кредиту не передбачена (0,00% згідно п. 3.11 договору).

Згідно матеріалів справи, банк на 28.12.2006р. не мав витрат та збитків, передбачених п.п.2.2.9 і 2.3.8 цього договору.

Всупереч умовам п.3.3 договору на погашення пені кошти направлені не були, як це вбачається з розрахунку заборгованості від 19.08.2011р.

У наданому банком розрахунку від 03.02.2015р. відображено погашення пені 28.12.2006р. у сумі 675,82 грн., представник банку посилається на це у своїх поясненнях, однак доказів цього, як то меморіального ордеру від 28.12.2006р. про зарахування вказаної суми на погашення пені, не надано, виписки по рахункам таких відомостей також не містять.

Згідно меморіальних ордерів, розрахунків заборгованості та виписок по рахункам, в день надходження коштів, тобто 28.12.2006р., банк направив отримані від клієнта кошти для погашення заборгованості:

у сумі 2549,25 грн. (а.с.82) для погашення загальної заборгованості по комісії, втім розрахунок від 19.08.2011р. вказаної заборгованості по комісії не містить, а розрахунок від 03.02.2015р. та виписка по рахунку №4589 підтверджує наявність заборгованості по комісії у розмірі 2549,25 грн. та її повне погашення 28.12.2006р.;

у сумі 6271,04 грн. (а.с.81) для погашення прострочених процентів при цьому як встановлено експертом і підтверджується виписками по рахунку, на 28.12.2006р. загальна заборгованість по процентам становила 6117,29 грн., а не 6773,67 грн., як вказано у розрахунку заборгованості, а отже, було сплачено більше на 153,75 грн.;

у сумі 774,09 грн. (а.с.84) для погашення простроченого тіла кредиту, що відповідає умовам договору і документально підтверджується;

Сальдо поточне на 28.12.2006р. становило 152837,04 грн., однак на погашення заборгованості за тілом кредиту частина отриманої від позичальника суми у розмірі 138914,00 грн. була спрямована 29.12.2006р. (а.с.83 т.1). Поточне сальдо на 29.12.2006р. склало 13923,04 грн.

Це спростовує доводи позивача, що кошти у сумі 138914,00 грн. були направлені на погашення поточного тіла кредиту 28.12.2006р.

Остаточно залишок отриманої 28.12.2006р. від позичальника суми був направлений 09.01.2007р. на погашення всієї суми процентів у розмірі 1070,60 грн. та на погашення тіла кредиту у сумі 930,20 грн. (а.с.85, 86 т.1).

Отже, з порушенням п.3.3 кредитного договору, всі грошові кошти, що надійшли від позичальника 28.12.2006р. у сумі 150509,18 грн., були направлені банком на погашення заборгованості по кредитному договору (погашення комісії 2549,25 грн. + погашення процентів 6271,04 грн. + погашення простроченого тіла кредиту 774,09 грн. + погашення поточного тіла кредиту 138914,00 грн. + погашення процентів 1070,60 грн. + погашення поточного тіла кредиту 930,20 грн. = 150509,18 грн.).

Це суперечить доводам представника банку та наданому ним розрахунку від 03.02.2015р. в частині погашення 28.12.2006р. заборгованості по пені у сумі 675,82 грн. за рахунок коштів, що надійшли від позичальника 28.12.2006р. від продажу квартири.

Так, згідно розрахунку заборгованості від 19.08.2011р., станом на 09.01.2007р. мала місце заборгованість по пені у сумі 643,60 грн., заборгованість по процентам 0,00 грн., заборгованість по кредиту у сумі 12992,84 грн.

Згідно зміненого розрахунку банку від 03.02.2015р., станом на 09.01.2007р. мала місце заборгованість по пені у сумі 0,00 грн., заборгованість по процентам 0,00 грн., заборгованість по кредиту у сумі 12992,84 грн.

Згідно довідки банку від 16.05.2012р. б/н, грошові кошти у сумі 150509,18 грн., отримані від продажу іпотечної квартири, були зараховані 28.12.2006р. на рахунок кредиту №5129 (а.с.60 т.1).

Таким чином, доводи представника банку, що загальна сума коштів, отриманих з продажу майна від позичальника у вказаний період, становить 151185,00 грн. (з урахуванням 675,82 грн., які начебто пішли на погашення пені) свого підтвердження не знайшли.

Згідно розрахунків заборгованості, всього сплачено поточного кредиту 140733,07 грн., простроченого кредиту сплачено 774,09 грн., а всього сплачено кредиту у розмірі 141507,16 грн., останній платіж був здійснений 09.01.2007р. при зарахуванні банком 930,20 грн. на погашення поточного тіла кредиту, і з 10.01.2007р. згідно розрахунків банку заборгованість по тілу кредиту становила 12992,84 грн.

Згідно обох розрахунків, після погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок коштів, що надійшли від позичальника 28.12.2006р. від продажу квартири, сальдо поточне становить 12992,84 грн.

Разом з тим, відповідно до висновку судово-економічної експертизи №6е/13 від 27.11.2013р., в розрахунку заборгованості за кредитним договором за період з 10.02.2006р. по 29.12.2006р. документально не підтверджуються дані заборгованості на підставі умов кредитного договору, розрахунку заборгованості до позовної заяви та договору купівлі-продажу іпотечної квартири.

Як встановлено експертом, станом на 10.01.2007р. сума заборгованості по кредиту за умовами кредитного договору та з урахуванням здійснених платежів становила 10821,72 грн., оскільки на погашення кредиту повинні бути віднесені 290,39 грн., на які безпідставно збільшено сальдо поточне кредиту, та 1880,73 грн., на які було збільшено суму погашення процентів, враховуючи, що інші платежі включені до щомісячного платежу правильно.

Станом на 09.01.2007р. сплачено позичальником проценти у сумі 9258,69 грн. За рахунок коштів, що надійшли від позичальника 28.12.2006р. від продажу квартири, на погашення процентів зараховано 6271,04 грн. та 1070,60 грн., а всього сплачено 16600,33 грн. 09.01.2007р. всі проценти були погашені і після цього жодних платежів на погашення процентів не здійснювалося.

Згідно розрахунку заборгованості від 03.02.2015р., а також виписки банку по рахунку №4589, ОСОБА_2 станом на 28.12.2006р. повністю сплатила комісію відповідно до умов договору у загальному розмірі 8497,50 грн. (10 місяців по 849,75 грн.).

Відповідно до розрахунку від 19.08.2011р., загальна сума пені станом на 28.12.2006р. становила 643,60 грн. Як було встановлено судом, погашення 28.12.2006р. пені у сумі 675,82 грн. за рахунок коштів, що надійшли від позичальника 28.12.2006р. від продажу квартири, документально не підтверджуються. При цьому позивач надав суперечливі докази і щодо суми нарахованої пені, оскільки в розрахунку заборгованості від 03.02.2015р. зазначено, що станом на 28.12.2006р. нараховано пеню у сумі 119,03 грн., а заборгованість становить 556,79 грн., всього 675,82 грн.

Таким чином, після відчуження відповідачем предмету іпотеки за згоди банку та зарахування банком коштів від його продажу на погашення заборгованості за кредитом з порушенням умов кредитного договору, всі зобовязання за кредитним договором виконані не були, як встановлено у висновку експертизи, станом на 10.01.2007р. сума заборгованості по кредиту за умовами кредитного договору та з урахуванням здійснених платежів становила 10821,72 грн., що іншими доказами у справі не спростовується. Щодо наявності заборгованості по пені станом на 10.01.2007р., то позивачем не надано беззаперечних доказів щодо її наявності та розміру.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору відповідач зобовязаний у період з 9 по 16 число кожного місяця надавати банку кошти в сумі 2568,91 грн. (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.

Пунктом 3.8 договору встановлено, що при непогашенні кредиту в строки, визначені у п.1.1, п. 2.3.3 договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п. 3.2 договору з дати виникнення простроченої заборгованості.

Як стверджують сторони і підтверджується матеріалами справи, за наявності заборгованості по тілу кредиту, з 10.01.2007р. погашення кредиту у розмірі і у строки, визначені у п.1.1, відповідачем не здійснювалося, при цьому згідно розрахунків заборгованості вчасно непогашені суми кредиту на прострочену заборгованість віднесені не були і нарахування процентів на прострочену заборгованість не здійснювалося до 17.03.2009р.

Обґрунтування цього з посиланням на умови кредитного договору банком не надано, як і розрахунку заборгованості, який би відповідав умовам кредитного договору.

Розрахунок заборгованості в цій частині документально не підтверджений, що вбачається з виписки по рахункам та встановлено експертом.

Так, згідно висновку експерта, документально не підтверджується сума заборгованості, встановлена у розрахунку станом на 19.08.2011р., оскільки документально не підтверджуються розраховані суми заборгованості станом на 29.12.2006р., та на 10.01.2007р., відсутнє нарахування процентів на прострочену заборгованість та сальдо прострочене кредиту, документально не підтверджується погашення пені і заборгованість з пені.

З розрахунку банку від 03.02.2015р. вбачається, що після погашення всієї заборгованості по комісії 28.12.2006р. комісія відповідно до п.1.1 кредитного договору не нараховувалася.

Отже, після вчинення відповідачем дій на дострокове повернення суми кредиту та пов'язаних із ним платежів у грудні 2006 року і остаточне зарахування банком цих коштів на погашення кредиту 09.01.2007р., сторони не продовжували виконувати свої права та обов'язки відповідно до первинних умов кредитного договору.

Висновки експертизи зроблені за період з моменту укладення кредитного договору до зарахування відповідачем грошових коштів в рахунок погашення існуючої станом на 29 грудня 2006 року заборгованості, та за наступний період, тобто до 19.08.2011р., з приводу чого експерт дійшов до висновку, що розрахунок заборгованості у цей період не відповідав умовам кредитного договору і зазначений у ньому розмір заборгованості документально не підтверджений.

В обґрунтування уточненого позову банк посилається на надання ОСОБА_2 кредиту у загальній сумі 8034,00 грн. для здійснення страхових платежів.

Згідно розрахунку заборгованості від 03.02.2015р., збільшення заборгованості по тілу кредиту на загальну суму 8034,00 грн. відбулося за рахунок надання ОСОБА_2 кредиту на сплату страхових платежів відповідно до договорів страхування іпотечного майна у сумі 618,00 грн. 08.02.2007р., 08.02.2008р., 06.02.2009р., та особистого страхування позичальника у сумі 772,50 грн., що мало місце 08.02.2007р., 08.02.2008р., 06.02.2009р., 08.02.2010р., 08.02.2011р., 08.02.2012р., 08.02.2013р., 08.02.2014р.

Згідно умов п. 1.1 кредитного договору банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 27810,00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору.

Пунктом 2.1.3 встановлено, що позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного договору і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобовязується провадити у випадку не предявлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбаченої договорами страхування.

Відповідно до змісту п. 2.2.7 кредитного договору, договір страхування заставного майна та договір особистого страхування укладаються на вимогу банку у випадку укладання договору застави/іпотеки.

ОСОБА_2 звернулася із заявами про укладання договору страхування нерухомості та про укладання договору особистого страхування.

Між страховиком ЗАТ „Страхова компанія „ІНГОССТРАХ і страхувальником ОСОБА_2 укладено договір страхування майна №ZРS0GК48520301 від 09.02.2006р., та договір особистого страхування №ZРS0LK48520301 від 09.02.2006р., при укладанні яких від імені і за дорученням страховика діяв страховий агент/вигодонабувач - ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору доручення на виконання страхових агентських послуг №1 від 01.07.2005р.

Відповідно до п. 5 договору страхування майна обєктом страхування є майнові інтереси, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням майном за адресою: АДРЕСА_2. Цей договір укладений на виконання договору застави. Пунктом 9 договору зазначений розмір страхового платежу 618,00 грн. Строк дії договору страхування майна визначений пунктом 10 цього договору: з 09.02.2006 р. по 08.02.2007 р. включно, але не більше ніж сплачуємий період згідно п.11.1.

Згідно п. 11.1 страхові платежі оплачуються за графіком: дата оплати 09.02.2006р. за оплачуваний період з 09.02.2006р. по 08.02.2007р.

Відповідно до п.5 договору особистого страхування №ZРS0LK48520301, обєктом страхування є майнові інтереси, повязані з життям, здоровям та працездатністю Страхувальника. Цей договір укладений на виконання договору застави.

Пунктом 10 договору зазначений розмір страхового платежу 772,50 грн. Строк дії договору страхування майна визначений пунктом 11 цього договору: з 09.02.2006р. по 08.02.2007р. включно, але не більше ніж сплачуємий період п.12.1. Згідно п. 12.1 страхові платежі оплачуються за графіком: дата оплати 09.02.2006р. за оплачуваний період з 09.02.2006р. по 08.02.2007р.

Таким чином, вказані договори страхування були укладені строком на 12 місяців. Пролонгація договорів передбачалася за умови сплати страхового платежу.

Згідно умов договорів страхування, страховий платіж вважається сплаченим з моменту надходження коштів на зазначений у договорі рахунок страховика. У разі несплати страхового платежу цей договір не набуває сили (або припиняє свою дію). Дія договору страхування припиняється у разі несплати страхувальником страхових платежів у встановлений даним договором термін.

Як встановлено судом, страхові платежі відповідно до графіків оплати, передбачених пунктами 11.1 та 12.1 відповідних договорів страхування, а саме, 09.02.2006р., не оплачувалися. Таким чином, доказів, що договори страхування набрали чинності, суду не надано.

Крім того, вказані договори страхування були укладені на виконання договору застави/іпотеки. Правомірність перерахування страхових платежів після реалізації предмету іпотеки у позасудовому порядку за згоди іпотекодержателя позивачем не доведена.

Також суд вважає необґрунтованим нарахування процентів за збільшеними відсотковими ставками.

Нарахування поточних процентів за кредит здійснювалося відповідно до умов договору з розрахунку 1% від суми поточної заборгованості по кредиту (12% річних) до 09.10.2008р.

Нарахування процентів на поточну заборгованість 17.10.2008р. здійснювалося за процентною ставкою 18% річних, а з 01.02.2009р. за ставкою 30% річних.

Нарахування процентів на прострочену заборгованість відповідно до умов договору повинно здійснюватися за подвійною процентною ставкою, тобто 2% від суми простроченої заборгованості по кредиту (24% річних).

Всупереч умовам договору, з моменту виникнення простроченої заборгованості по кредиту, тобто з 19.06.2006р., і по 09.10.2008р. проценти на прострочену заборгованість нараховувалися за процентною ставкою 38,52% річних, з 17.10.2008р. за процентною ставкою 36% на рік, а з 01.09.2009р. за процентною ставкою 60% річних.

Сторонами визнається, що жодних додаткових угод не укладалося, змін до кредитного договору не вносилося. Збільшення процентної ставки в односторонньому порядку з дотриманням вимог, визначених у п.2.3.1 кредитного договору, позивачем також не доводиться.

Згідно пояснень позивача, докази правомірності збільшення відсоткової ставки за кредитом відсутні, оскільки пройшло вже багато часу.

Право банку на надання кредиту на умовах платності передбачене законодавством, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Процентна ставка за користування кредитом у розмірі 12% річних та 24% річних на суму простроченої заборгованості встановлена та передбачена вищевказаними умовами кредитного договору та погоджена сторонами за договором.

Приведена у письмових поясненнях представника банку сума заборгованості по поточним процентам з урахуванням відсоткової ставки за користування кредитом 12% річних, судом не приймається, оскільки розрахована на суму поточної заборгованості за кредитом, яка документально не підтверджена і спростована висновком експерта, та не у відповідності з умовами кредитного договору, який встановлює, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно (п.3.4 договору).

Пропозиція позивача суду самостійно розрахувати проценти відповідно до умов договору не відповідає принципу змагальності цивільного процесу, який передбачає обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог.

Вимоги уточненої позовної заяви про стягнення пені суд також вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути пеню за період з 07.02.2014р. по 03.02.2015р. у розмірі 20839,44 грн. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

З позовом про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 22.09.2011р. і просив стягнути пеню за період з 26.06.2006р. по 19.08.2011р. у сумі 15676,42 грн. Позивачем надано два розрахунки заборгованості за кредитним договором, які містять різні відомості щодо нарахування та погашення пені. Згідно висновку експерта, правильність заборгованості по пені у сумі 15676,42 грн. станом на 19.08.2011р. документально не підтверджується.

Таким чином, позивачем не надано доказів, які б містили беззаперечні відомості щодо правильності нарахування та наявності заборгованості по кредиту у сумі 10205,12 грн., правильності нарахування процентів та розміру заборгованості у сумі 42659,83 грн., правильності нарахування пені та розміру заборгованості по пені, у звязку з чим ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту у сумі 10821,72 грн., яка залишилася станом на 10.01.2007р. після дострокового погашення кредиту за рахунок продажу іпотечного майна, що встановлено експертом і не спростовано іншими доказами у справі, та права банку на відповідні проценти та пеню, правильність розміру яких банком не доведено, суд виходить з наступного.

Представник відповідача в судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності до вимог банку.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З огляду на те, що у зобов'язальних правовідносинах наслідком невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання є порушення суб'єктивного права кредитора, початком перебігу строку позовної давності є момент порушення цього права, беручи до уваги те, коли він довідався або міг довідатися про його порушення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як встановлено судом, після узгодження з банком дострокового погашення кредиту за рахунок продажу іпотечного майна, прийняття банком для погашення кредитних зобов'язань коштів від продажу іпотечної квартири та їх зарахування на погашення заборгованості по кредиту, що відбулося з порушенням умов кредитного договору, станом на 10.01.2007р. залишилася непогашеною заборгованість по кредиту у сумі 10821,72 грн., на погашення якої після продажу квартири жодного платежу відповідачка не здійснила.

Відтак, із зазначеної дати почався перебіг строку позовної давності та сплив 11.01.2010 року. Позов пред'явлено 22.09.2011р. Поважних причин пропуску строку позовної давності банк не наводить.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Згідно правовій позиції постанови Верховного Суду України від 06.11.2013р. у справі №6-116цс13, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, вказано, що до зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З матеріалів справи вбачається, що сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань (п.5.1), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів (п.1.1), останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 09.02.2026р.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, відповідачка перестала виконувати щомісячні зобов`язання з січня 2007 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся у вересні 2011 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору (п.1.1) позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у встановленому розмірі 2568,91 грн. та в строки, визначені кредитором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення своєчасності повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами з 9 по 16 число кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.

Згідно ст..266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідач з січня 2007 року ніяких дій, направлених на погашення кредиту, не вчиняла, встановлених договором щомісячних платежів не здійснювала, а тому строк позовної давності необхідно обчислювати з моменту настання строку погашення чергового платежу, а з позовом до суду позивач звернувся тільки 22.09.11р., що перевищує загальний строк позовної давності з моменту настання зобовязання відповідача сплатити черговий платіж.

Заперечуючи проти застосування позовної давності, представник банку вказує на те, що останній платіж на погашення заборгованості за договором був здійснений відповідачем 16.07.2010 р. в сумі 915,58 грн., а тому перебіг позовної давності повинен обчислюватися з цієї дати.

Матеріалами справи підтверджується, що 16.07.2010р. банком було здійснене договірне списання коштів з миттєвої картки для соціальних виплат (безробітним), що належало ОСОБА_2, в сумі 915,58 грн. в рахунок погашення пені за кредитом.

Оскільки перебіг строку позовної давності сплив у лютому 2010 року, а договірне списання в сумі 915,58 грн. мало місце за його межами, то доводи представника позивача про переривання позовної давності є необґрунтованими. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити у звязку зі спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 224 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором ZPS0GK48520301 від 09.02.2006р. відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Турбіна Т. Ф.