АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/433/2015 Головуючий в І інстанції: Венглєвська Н.Б.
Категорія:46 Доповідач: Капітан І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року лютого місяця 04 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Капітан І.А.
Суддів:Радченка С.В.
Колісниченка А.Г.
При секретарі:Грицак А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в кімнату житлового будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є одноособовим власником домоволодіння АДРЕСА_1, право власності на яке зареєстровано за ним 12 жовтня 2013 року на підставі дублікату договору дарування від 23 січня 1995 року, виданого 03 вересня 2013 року. На даний час разом з ним в будинку проживають його дочка з онуками, які є членами його сім'ї і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, в належному йому будинку без правових підстав проживає колишня дружина - ОСОБА_6 Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_6 втратила статус члена сім'ї, однак продовжує проживати в належному йому будинку, чим обмежує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в його особисте життя, ОСОБА_5 просив суд визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в домоволодінні АДРЕСА_1.

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що в період з 25 серпня 1979 року по 19 грудня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 28 грудня 1979 року вона, як дружина ОСОБА_5, вселилася в будинок АДРЕСА_1, де продовжувала проживати весь час. У 1995 році зазначене домоволодіння було подаровано ОСОБА_5 Після розлучення її діти та колишній чоловік всіляко намагалися її виселити з домоволодіння, постійно вчиняли сварки, змінили замки на вхідних дверях будинку, у зв'язку з чим вона змушена мешкати у знайомих, оскільки не має іншого житла. Просила суд вселити її в кімнату площею 17,2 кв.м. позн.1-6 будинку АДРЕСА_1 Херсонської області та зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не чинити їй перешкод у користуванні зазначеним жилим приміщенням.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 25 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Вирішено: вселити ОСОБА_6 в житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не чинити перешкод ОСОБА_6 в користуванні зазначеним житловим будинком. В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в домоволодінні АДРЕСА_1 Херсонської області.

Письмових заперечень на скаргу до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 та частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 вселилася у спірне домоволодіння з дозволу власника, як член сім'ї, а тому припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Крім того, відсутні підстави для визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірним житлом і з підстав, передбачених ст.ст. 405, 406 ЦК України та ст.ст.70,71 ЖК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що з 25 серпня 1979 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 19 грудня 2013 року(а.с.7).

Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_7 та сина - ОСОБА_8

На підставі договору дарування від 23 січня 1995 року ОСОБА_5 на праві власності належить житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 жовтня 2013 року за №10970296 (а.с.8).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.4,5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків,коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи.

Інших прав і обов'язків наймача жилого приміщення на колишніх членів сім'ї власника законом не поширено.

Якщо між власником і колишнім членом його сім'ї не було угоди про безоплатне користування жилим приміщенням і останній не сплачує квартирну плату і плату за комунальні послуги добровільно, власник вправі пред'явити до нього позов про стягнення належних за це сум.

Як член сім'ї власника будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6, після укладання шлюбу з ОСОБА_5, вселилася до зазначеного будинку та з 28 грудня 1979 року була зареєстрована в ньому, а тому вона у встановленому законом порядку набула права користування цим будинком (а.с.17-19)..

Договір найму між власником будинку та ОСОБА_6 не укладався, умови проживання і проведення оплати не обговорювалися та письмово не визначалися, угода про порядок користування будинком також не укладалася.

Із наданих під час розгляду справи пояснень сторін вбачається, що в серпні 2014 року ОСОБА_5 змінив замки на вхідних дверях будинку, чим обмежив доступ ОСОБА_6 до житлового приміщення, в якому вона мешкала.

Враховуючи, що ОСОБА_6, як колишній член сім'ї власника будинку, неправомірно була позбавлена права користування даним будинком, а матеріали справи не містять відомостей щодо порушень нею умов проживання в будинку та користування ним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Посилання ОСОБА_5 в своїй позовній заяві на ст.ст.405, 406 ЦК України як на підставу для задоволення його позову не заслуговує на увагу, оскільки зі змісту зазначених норм вбачається, що йдеться про те, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, а положення ст. 405 ЦК стосуються прав членів сім'ї власника, які проживають разом з ним, в той час як щодо ОСОБА_6 сервітут не встановлювався і вона є колишнім членом сім'ї власника. Дані норми права до встановлених правовідносин не можуть бути застосовані.

Що стосується саме права власності ОСОБА_5 на спірний будинок, то ОСОБА_6 його не порушує, власник не обмежений в праві володіння, користування та розпорядження своїм будинком відповідно до норм чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, не підтверджені належними доказами та не спростовують мотивованих висновків суду.

Посилання представника апелянта на те, що з серпня місяця 2014 року ОСОБА_5 не є власником домоволодіння АДРЕСА_1 не впливає на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки дані про те, що після відчуження будинку ОСОБА_5 в ньому не проживає та незареєстрований, в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді