Номер провадження: 22-ц/785/4006/15
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом, який в подальшому уточнила (а.с.22) до Управління пенсійного фонду України у Київському районі м.Одеси, Державної казначейської служби України про стягнення з держави з коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України матеріальну шкоду у розмірі 763 гривні та моральну шкоду у розмірі 2000 гривень, мотивуючи це тим, що постановою Київського райсуду м.Одеси від 09 грудня 2011 року визнана бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо невиплати позивачці, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги - неправомірною та зобов'язано нарахувати і виплатити державну соціальну допомогу за період з 27 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року. З набранням чинності постанови суду законної сили 20 грудня 2011 року, Управління пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси не проводило нарахування та виплати державної соціальної допомоги в порушення ч. 5 ст. 124 Конституції України. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2013 року був змінений спосіб виконання судового рішення від 09 грудня 2011 року та стягнуто з Управління пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси суму у розмірі 510,04 гривень, однак відповідач продовжував ухилятись від належного виконання судових рішень. Враховуючи, що виплата грошового зобов'язання не виконана з квітня 2011 року по теперішній час, позивач просить відповідно до ст.625 ЦК України стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. Наслідком порушеного майнового права, позивачці завдана також і моральна шкода, яка виразилась в нервовому напружені, фізичному виснаженні, депресивному стані.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси про стягнення майнової та моральної шкоди, районний суд виходив з того, що не доведено підстави для застосування до правовідносин сторін у сфері соціальних виплат частини 2 ст. 625 ЦК України без укладання між позивачем і Управлінням пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси договору та не надано жодного доказу в підтвердження того, що саме Управлінням пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси позивачці спричинена моральна шкода.

Судом встановлено, що постановою Київського райсуду м.Одеси від 09 грудня 2011 року адміністративний позов ОСОБА_2 розглянутий у скороченому провадженні, задоволений частково та визнано бездіяльність Управління пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо невиплати ОСОБА_2, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги за період з 27 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, неправомірною, а також Управління пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси зобов'язано нарахувати та виплатити ОСОБА_2, як дитині війни, щомісячну державну соціальну допомогу за період з 27 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум за даний період. В іншій частині вимог відмовлено.

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 09 грудня 2013 року змінено спосіб виконання судового рішення від 09 грудня 2011 року та стягнуто з Управління пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси на користь ОСОБА_2 сума у розмірі 510,04 гривень. Ухвала суду оскаржена не була і вступила в законну силу.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Предметом заявленого позивачем позову є відшкодування шкоди, завданої неправомірною бездільністю у зв`язку з ухиленням відповідачів від виконання судового рішення про стягнення надбавки дитини війни до пенсії, призначеної у встановленому законом порядку.

Специфіка пенсійних та природньо пов`язаних з ними правовідносин полягає у тому, що вони є різновидом відносин соціального забезпечення; видом обов'язкового державного страхування, що спирається на державне забезпечення й управління; мають своїх суб'єктів (Пенсійний фонд України і фізична особа, або сім'я); визначаються у попередньому процедурному правовідношенні по встановленню відповідного пенсійного фактичного складу і по прийняттю рішення про встановлення конкретного виду і розміру пенсії чи надбавки до пенсії або про відмову у їх призначенні; різновиди пенсійних правовідносин встановлені Законом; суб'єкт вказаних правовідносин повинен відповідати особливим, встановленим Законом крітеріям; другим суб'єктом пенсійних правовідносин є відповідний пенсійний фонд (Пенсійний фонд України, або недержавний фонд, якому держава дала відповідний дозвіл); об'єктом пенсійного правовідношення є пенсія або надбавка до пенсії відповідного виду; зміст пенсійного правовідношення - це комплекс прав та обов'язків його суб'єктів, який встановлений Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Як вже зазначалося, позивач обґрунтовує спричинені йому збитки у вигляді неотриманої надбавки, встановленої їй, як дитині війни до пенсії, призначеної у встановленому законом порядку тим, що відповідачі протягом тривалого часу ухиляються від виконання постанови суду, якою з урахуванням ухвали суду про зміну способу і порядку виконання, стягнуто недоплачену позивачці з 27.04. 2011 року до 22.07.2011 року надбавку до пенсіїї у розмірі 510 грн. 04 коп.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. (ст. 14 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

На стадії виконавчого провадження у разі невиконання рішення суду державним виконавцем до боржника застосовується штраф, а у передбачених законом випадках держвний виконавець може повторно накласти штраф у подвійному розмірі.

За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги закону про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Статею 382 КК України, передбачену кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду. При цьому в розумінні норми даної статті КК України невиконання судового рішення полягає у невжитті службовою особою, до якої звернуто виконання вироку, рішення, ухвали або постанови суду, що набрали законної сили, передбачених законом заходів щодо їх виконання. Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Відмова означає явне, відкрите, висловлене усно або письмово небажання службової особи виконати судове рішення (наприклад, керівник підприємства відверто ігнорує рішення суду про заміну споживачеві придбаного ним неякісного товару на аналогічний товар належної якості). Ухилення - та сама відмова, яка має завуальований характер: службова особа відкрито не заявляє про відмову виконати судове рішення, але діє таким чином, що фактично унеможливлює його виконання.

Отже, обов`язковість виконання судових рішень, які набрали чинності, має правову природу деліктних зобов`язань, внаслідок чого невиконання таких судових рішень за своєю сутністю є деліктом.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

Положення ст. 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 3 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

На вище зазначене, також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 16.01.2013 року "Про деякі питання застосування ст. 625 ЦК України".

Районний суд вірно вважав, що ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами.

01 січня 2013 року набрав чинності Закон України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який встановив гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, визначених Законом України „Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Так, відповідно до частини першої статті 2 вказаного Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Зазначений Закон запровадив засіб юридичного захисту від невиконання або затримки у виконанні рішення національного суду, за виконання якого держава несе відповідальність відповідно до принципів, встановлених практикою Європейського суду з прав людини.

Разом з тим, Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо виконання судових рішень" від 19.09.2013 року установлено черговість погашення заборгованості за рішеннями суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є державний орган, підприємство, установа, організація, а також юридична особа, майно якої належить державі та передано до її статутного фонду, а саме передбачено, що в першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих унаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника. Зазначене сприятиме вирішенню проблемних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень щодо пенсійних і соціальних виплат громадян.

Внесення запропонованих змін до чинного законодавства дозволило Україні виконати у відповідній частині рішення Європейського суду з прав людини в справі „Юрій Миколайович Іванов проти України".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

2. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

3. У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача.

У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повертає заяву стягувачу.

Стягувач має право повторно звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

4. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до ст. 5 цього ж Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

2. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

3. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи нараховується державним виконавцем протягом п'яти днів з дня отримання ним повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, про перерахування коштів, крім випадку, коли кошти перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

4. У разі якщо кошти за рішенням суду не перераховані стягувачу з відповідного рахунка органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей, стягувачу виплачується компенсація в розмірі, встановленому частиною першою цієї статті, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст. 6 цього Закону кошти, виплачені за рішенням суду про стягнення коштів згідно з цим Законом, вважаються збитками державного бюджету. Посадова, службова особа державного органу, державного підприємства або юридичної особи, дії якої призвели до збитків державного бюджету, несе відповідальність згідно із законом.

Відповідно до п. 1 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 440 від 03 вересня 2014 року, цей Порядок визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", інвентаризації та погашення заборгованості за ними.

Порядком зокрема передбачено, що:

- рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості (п. 3 );

Заявник подає до органу державної виконавчої служби:

заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній;

оригінал (дублікат) виконавчого документа або рішення суду (належним чином завірену його копію);

копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби і мають відмітку у паспорті або до паспорта яких внесені дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків) та копію паспорта громадянина України;

Для отримання повідомлень, передбачених пунктами 9 і 17 цього Порядку, у заяві може зазначатися адреса електронної пошти.

У разі подання до органу державної виконавчої служби виконавчого документа заявник додає до нього копію судового рішення (за наявності).

У разі зміни способу і порядку виконання рішення до виконавчого документа або рішення суду заявник додає відповідну ухвалу суду про зміну способу і порядку виконання рішення.

Рішення розподіляються в порядку такої черговості погашення заборгованості:

перша черга - рішення щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника;

друга черга - рішення, пов'язані з трудовими правовідносинами;

третя черга - інші рішення.

Рішення вносяться до кожної з черг за датою їх надходження до органу державної виконавчої служби.

Відповідальна особа не пізніше семи робочих днів з дня внесення рішення до Реєстру зобов'язана надіслати заявнику та боржнику за їх місцезнаходженням або на електронну пошту повідомлення про прийняття такого рішення для обліку із зазначенням черги, до якої воно включено.

Якщо рішення виконано боржником або в інший спосіб в повному обсязі, таке рішення підлягає поверненню заявнику протягом семи робочих днів з дня одержання відповідного документального підтвердження, про що вноситься запис до Реєстру. Одночасно з рішенням заявнику надсилаються копії документів, що підтверджують виконання рішення в повному обсязі.

У разі отримання документального підтвердження про часткове виконання рішення відповідальна особа вносить дані до Реєстру.

Передача рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється окремо щодо кожної черги щокварталу до 10 числа місяця, що настає за звітним періодом.

До органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, передаються рішення, які надійшли до 1 числа місяця, що настав за звітним періодом.

Відповідальна особа додає до рішень, які передаються до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, реквізити для перерахування коштів заявнику. У разі часткового виконання рішення до нього додаються підтверджувальні документи.

Передача рішень здійснюється відповідальною особою на підставі акта приймання-передавання.

Акти приймання-передавання складаються окремо щодо кожної черги погашення заборгованості.

До акта приймання-передавання додається витяг з Реєстру щодо рішень, які передаються.

Відповідальна особа не пізніше наступного робочого дня з дня затвердження акта приймання-передавання надсилає заявнику та боржнику за їх місцезнаходженням або на електронну пошту повідомлення про передачу рішення до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, із зазначенням реквізитів акта приймання-передавання.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845.

Позивач звернувся до суду у грудні 2014 року - під час дії Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та із Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 440 від 03 вересня 2014 року

Судова колегія погоджується з висновком районного суду, що положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до невиконання судового рішення про стягнення надбавки до пенсії.

При цьому апеляційний суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані положеннями Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядком погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 440 від 03 вересня 2014 року.

Разом з тим статтею 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачено звернення стягувача за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду з доданням документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Статетю 5 цього ж Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

У справі, яка переглядається, установивши, що невиконання рішення суду відбулося через не дотримання державним виконавцем вимог Законів України "Про виконавче провадження", "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", внаслідок чого стягнувачу повернено виконавчий лист без виконання, що є предметом розгляду в адміністративній справі, рішення по якій на даний час не ухвалено, судова колегія доходить висновку, що підстави для нарахування та виплати Державною казначейською службою України компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рішенням суду за несвоєчасне перерахування коштів (протягом трьох місяців) з дня надходження необхідних для цього документів та відомостей від стягувача - на даний час відсутні.

При таких обставинах подання позову про стягнення майнової та моральної шкоди в порядку цивільного судочинства до вирішення адміністративної справи про визнання дій державного виконавця та постанови про повернення виконавчого листа незаконними та зобов`язання вчинити певну дію - є передчасним, оскільки у разі задоволення позову і відновлення виконавчого провадження, державний виконавець з дотриманням Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 440 від 03 вересня 2014 року за наявності передбачених підстав, вносить судове рішення до відповідного реєстру і передає на виконання до Державної казначейської служби України.

У разі ж подання стягувачем відповідної заяви з доданням передбаченого переліку документів та відомостей і повернення Державною казначейською служби України заяви стягувача, виникає спір, і, у разі, якщо в суді буде доведено, що таке повернення відбулося без передбачених законом підстав, права стягувача підлягають захисту через задоволення вимог.

Якщо при цьому вимога про стягнення шкоди (компенсації) заявлена разом із вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такий спір розглядається в порядку КАС України адміністративним судом відповідно до предметної підсудності адміністративних справ встановленої ст. 18 КАС України.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд не до кінця визначився з правовідносинами та не застосував законодавство, що підлягає застосуванню, на остаточність висновків суду не впливають та не надають підстав для скасування рішення районного суду і ухвалення апеляційним судом власного рішення щодо задоволення (часткового задоволення) заявлених позивачем вимог до Управління пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди.

Тому в цій частині рішення слід залишити без змін.

Крім майнової, позивач також заявив вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси про стягнення моральної шкоди, районний суд виходив з того, що не надано жодного доказу в підтвердження того, що саме Управлінням пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси позивачці спричинена моральна шкода.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала:

- якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи обов`язок виплати надбавки, встановленої позивачу, як дитині війни, судовим рішенням покладений на Управління пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси.

Разом з тим згідно з ст. 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18.11.2004 року фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється тільки за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здіснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Таким чином, як цивільним так і бюджетним законодавством передбачено у порядку, визначеному законом відшкодування державою шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Отже, при вирішенні спору про відповідальність держави за невиконання судового рішення, обов`язковому з'ясуванню підлягають причини невиконання рішення та визначення державного органу, з вини якого порушено одну з основних засад судочинства, передбачену п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції, - обов'язковість рішень суду. При цьому виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

За п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод Висока Договірна Сторона зобов`язана гарантувати кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків справедливий судовий розгляд впродовж розумного строку.

Невід`ємною частиною справедливого судового розгляду та ефективного захисту права на мирне володіння майном є забезпечення державою примусового виконання рішення суду в розумний строк.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" передбачено обов'язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України.

За преамбулою та ст. 1 Закону "Про виконавче провадження" (далі-Закон) цей закон визначає умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Суд першої інстанції вказаних положень законодавства не врахував та не роз`яснив позивачу про можливість уточнити коло відповідачів шляхом подання відповідної заяви або наданням згоди на залучення відповідного органу державної виконавчої служби співвідповідачем за правилами ст. 33 ЦПК України та у разі не надання такої згоди залучити цей орган до участі у справі принаймні в якості третьої особи без самостійних вимог.

Не виконавши вимог ЦПК України щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, районний суд обмежився констатацією відсутності у позивача відповідних доказів та набуттям висновку про недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди саме Управлінням пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси.

Між тим, за ст. 30 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом 6 місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

За поданням держаного виконавця ухвалою суду змінено спосіб виконання судового рішення від 09 грудня 2011 року та стягнуто з Управління пенсійного Фонду України у Київському районі м.Одеси на користь ОСОБА_2 сума у розмірі 510,04 гривень.

Забезпечення державою примусового виконання рішення суду в розумний строк є невід`ємною частиною справедливого судового розгляду та ефективного захисту права на мирне володіння майном.

Судом не досліджувалося чи всі необхідні дії проведено та чи всі передбачені законодавством заходи вжито державним виконавцем для своєчасного і повного виконання рішення суду про стягнення заборгованості за пенсійною надбавкою в сумі 510 грн. 04 коп. та не було надано оцінку правомірності дій (безділяьності ) державного виконавця.

Так за правилами ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Як роз`яснено у п. 28 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або

безздіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону України "Про виконавче провадження", а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Отже у справах про відшкодування шкоди (майнової, моральної), завданої невиконанням рішення суду, яке вступило в законну силу, участь у якості співвідповідачів відповідного органу Державної виконавчої служби та територіального органу ДКС України є обов`язковою.

На стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача або третьою особою органу державної виконавчої служби, який виконував судове рішення про стягнення надбавки передбаченої Законом України "Про соціальний захист дітей війни".

При таких обставинах вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду про стягнення з Управління пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси надбавки до пенсії в порядку Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в сумі 510 грн. 04 коп. за період з 27.04.2011 року до 22.07.2011 року включно, не можуть бути задоволеними.

Доводи апеляційної скарги на остаточні висновки суду не впливають, так як процесуальні недоліки районного суду у вигляді не роз`яснення позивачу про необхідність залучення відповідного органу державної виконавчої служби до участі у справі в якості співвідповідача, отримання згоди позивача та залучення співвідповідачем відповідного органу Державної виконавчої служби, унеможливлюють усунення вказаних недоліків на стадії апеляційного перегляду рішення суду, що перешкоджає ухваленню апеляційним судом власного рішення за участі належного співвідповідача в частині стягнення моральної шкоди.

Враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалене районним судом рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди - підлягає відхиленню, а

рішення суду в цій частині - залишенню без змін.

Таким чином, судова колегія доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню у повному обсязі з підстав наведених в ухвалі суду апеляційної інстанції.Одночасно, судова колегія вважає за необхідне роз`яснити позивачу ОСОБА_2 про наявність у неї права на заявлення вимог про стягнення моральної шкоди, завданої тривалим (понад розумні строки) виконання судового рішення про стягнення надбавки передбаченої Законом України "Про соціальний захист дітей війни" в сумі 510 грн. 04 коп. за період з 27.04.2011 року до 22.07.2011 року включно з дотриманням роз`ясень наданих у п. 28 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або безздіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" щодо суб`єктного складу відповідачів.

У разі, якщо вимоги про стягнення моральної шкоди будуть заявлені разом із вимогою вирішити публічно-правовий спір такий позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України за правилами КАС України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук