У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,
Дьоміної О.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що у період з 05 червня 2004 року по 02 жовтня 2010 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_7 У грудні 2003 року сторони почали спільно проживати як подружжя без реєстрації шлюбу. Позивач вказував, що квартиру АДРЕСА_1 він придбав за власні кошти до реєстрації шлюбу, проте свідоцтво про право власності на цю квартиру отримано ним після реєстрації шлюбу. Інше майно придбано у шлюбі за спільні сумісні кошти подружжя.

ОСОБА_6 просив поділити спільне майно подружжя і просив залишити у його особистій приватній власності квартиру АДРЕСА_1 та виділити йому у власність автомобіль марки «Subaru Оutback», 2009 року випуску, кузов номер НОМЕР_1. Відповідачці просив виділити у власність автомобіль марки «Ноnda СR-V ЕХ», кузов номер НОМЕР_2, а також виділити покращення, здійснені за рахунок спільних коштів, у жилому будинку по АДРЕСА_2.

Змінивши позовні вимоги, просив на рахунок Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 стягнути з відповідачки 432 055 грн 50 коп. компенсації, а також відступити від засади рівності часток подружжя і врахувати при поділі майна той факт, що остання без його згоди відчужила автомобіль марки «Ноnda СR-V ЕХ», кузов номер НОМЕР_2.

ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому зазначала, що з нею проживають малолітні діти, що є обставиною, яка має особливе значення, і аліментів, які повинен сплачувати ОСОБА_6 на дітей, не вистачає.

ОСОБА_7 просила поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки «Subaru Оutback» і залишити за ним право власності на 40 % квартири АДРЕСА_1. За нею просила визнати право власності на 60 % спірної квартири, що складає 2/5 частини.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2012 року позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Виділено в натурі і залишено у власності ОСОБА_6 автомобіль марки «Subaru Оutback», державний номерний знак НОМЕР_3, 2009 року випуску, кузов номер НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 різницю вартості часток у праві власності на спільне майно у розмірі 32 044 грн. У іншій частині позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2013 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2012 року у частині вирішення позову ОСОБА_6 про визнання квартири особистою приватною власністю та зустрічного позову ОСОБА_7 про поділ квартири скасовано. Ухвалено у цій частині нове рішення, яким визнано 81/100 частини квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_6 Визнано 19/100 квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на 19/200 частини квартири АДРЕСА_1. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_8 право власності на 19/200 частини квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2012 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня

2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. У порядку поділу майна подружжя, набутого за час шлюбу, виділено у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя та зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 про поділ квартири скасовано. Визнано 81/100 частини квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_6 Визнано 19/100 частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_6 право власності на 19/200 частини квартири АДРЕСА_1. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_7 право власності на 19/200 частини квартири АДРЕСА_1. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної інстанції не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 05 червня 2004 року по 02 жовтня 2010 року.

ОСОБА_6 визнано, що вони з ОСОБА_7 почали проживати однією сім'єю і вести спільне господарство без реєстрації шлюбу з грудня 2003 року, що вбачається із його письмових пояснень (а. с. 162−163, т. 2).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», що була чинною до червня 2007 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена норма набула чинності з 01 січня 2004 року.

17 жовтня 2003 року між ОСОБА_6 та Закритим акціонерним товариством «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД» (далі - ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД»), укладено генеральну угоду із додатками про дольову участь у будівництві, згідно з якою ОСОБА_6 зобов'язався здійснювати інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1 (а. с. 6−9, т. 1). Відповідно до договору уступки права вимоги і переводу боргу від 17 жовтня 2003 року ОСОБА_6 сплатив перший внесок на будівництво у розмірі 47 048 грн (а. с. 10, т. 1).

Згідно з довідкою ПАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД» від 11 березня 2011 року № 383 відповідно до угоди від 17 жовтня 2003 року ОСОБА_6 10 листопада 2003 року сплатив 149 968 грн. Подальші платежі на загальну суму 127 805 грн сплачувалися ним з 30 березня 2004 року, тобто в період спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу та у період шлюбу (а. с. 164, т. 2).

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 23 лютого 2005 року спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_6 (а. с. 14, т. 1).

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на тому, що до реєстрації шлюбу ОСОБА_6 вніс за спірну квартиру грошові кошти у розмірі 263 196 грн, що складає 81/100 частини від загальної вартості квартири, а тому вказана частка є його особистою власністю і поділу між сторонами підлягає тільки 19/100 частини квартири.

Такі висновки не підтверджуються матеріалами справи і суперечать висновкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 липня 2013 року.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 04 жовтня 2012 року № 6260/12-42 вартість спірної квартири складає 1 561 173 грн (а. с. 39−46, т. 2).

Згідно з квитанціями про оплату внесків за квартиру з грудня 2003 року вони підписані саме ОСОБА_7 (а. с. 34−42)

Крім того, сторонами не заперечувалося, що за час спільного проживання у квартирі проводились ремонті роботи, встановлювалися меблі, побутова техніка тощо, з урахуванням чого вартість спірної квартири також значно збільшилась, незважаючи на тенденцію зростання вартості аналогічної нерухомості, що не оспорювалось сторонами.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира підлягає визнанню спільною сумісною власністю сторін і поділу в рівних частинах.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири, неправильно встановив обставини справи, безпідставно зроби переоцінку доказів, не виконав вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року, тому рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя та зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 про поділ квартири скасовано, рішення суду першої інстанції у цій частині залишено в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у частині визнання 81/100 частини квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_6, визнання 19/100 частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнання за ОСОБА_6 права власності на 19/200 частини квартири АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_7 права власності на 19/200 частини квартири АДРЕСА_1 скасувати.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року у частині виділення у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 залишити в силі.

В іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
О.О. Дьоміна
Є.П. Євграфова
О.М. Ситнік