Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 22-ц/778/999/15 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Кримська О.М.,

Судді Дашковська А.В.,

Подліянова Г.С.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання права спадкування за законом першої черги,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання права спадкування за законом першої черги.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 52 роки помер батько позивача ОСОБА_5, після смерті якого залишилося спадкове майно - квартира АДРЕСА_1.

Позивач є спадкоємцем першої черги. Після смерті ОСОБА_5, позивачу стало відомо, що він 23.07.2013 року у приватного нотаріуса Краматорського нотаріального округу Ємельяненко К.М. уклав договір дарування вказаної квартири на користь ОСОБА_3.

Зазначав, що з 2013 року ОСОБА_5 сильно хворів, у нього було онкологічне захворювання. Позивачу він сказав, що скоро помре і квартира після його смерті перейде йому. Останнім часом, а саме влітку, ОСОБА_5 вже все погано розумів, погано розмовляв.

Позивач вважає, що відповідач скористався хворобою батька і уклав договір дарування, оскільки батько вже не розумів значення своїх дій і не міг ними керувати. Також відповідач приховав від позивача смерть батька та не повідомив про похорон.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати недійним договір дарування від 23.07.2013 року, складений ОСОБА_5, та визнати за ним право спадкування за законом першої черги.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 грудня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23.07.2013 року, засвідчений приватним нотаріусом Краматорського нотаріального округу в реєстрі за №1885 - недійсним.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 115 грн. та витрати, пов'язані з проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 3595 грн..

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2014 року у справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 29 квітня 2014 року зупинено провадження по вказаній справі для проведення повторної амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

19 січня 2015 року до апеляційного суду Запорізької області з комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання права спадкування за законом першої черги.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №27/0/38-14 про визначення територіальної підсудності справ, підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року відновлено провадження у даній справі ( а.с.221).

В судові засідання, призначені на 09 лютого 2015 року та на 17 березня 2015 року, учасники апеляційного розгляду не прибули.

Учасники апеляційного розгляду повідомлялися про місце та час розгляду справи про що свідчать поштові рекомендовані повідомлення ( а.с.224, 225,229, 233, 235, 237,240- 241, 242).

Позивач, відповідач та представник відповідача причини неявки не повідомили. Будь -яких клопотань або заяв про зміну місця проживання, згідно до ст.. 77 ЦПК України, від них не надходило.

Представником позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 направлялись на адресу апеляційного суду письмові заяви, у яких він просив розглядати справи без його участі та апеляційну скаргу відхилити ( а.с. 226, 243).

В судове засідання суду апеляційної інстанції Запорізької області, призначене на 28 квітня 2015 року, учасники апеляційного розгляду не з'явились, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до ст.ст.. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) ( а.с.246, 247, 248, 253).

Позивач та відповідач причини неявки в судове засідання учасники апеляційного розгляду не повідомили, будь - яких письмових клопотань, заперечень або пояснень по справі від них не надходило.

Від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 надійшла письмова заява , де міститься клопотання розглядати справу без його участі, апеляційну скаргу свого довірителя підтримує ( а.с.249).

Від представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надійшла письмова заява, де міститься клопотання про розгляд справи без його участі, просить апеляційну скаргу відхилити ( а.с. 256).

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст..ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.99).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 позивач ОСОБА_4 є сином померлого ОСОБА_5 (а.с.4, 7).

Відповідно до договору дарування квартири від 23.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Ємельяненко К.М., ОСОБА_5 подарував квартиру АДРЕСА_1, відповідачу ОСОБА_3 (а.с.36).

Спірні правовідносини виникли у сторін по справі щодо визнання недійсним договору дарування від 23.07.2013р. на підставі ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної чи цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення діяння або і в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди.

Як вбачається із акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи (посмертної) №150 від 11.11.2013 року Донецького обласного центру судово-психіатричних експертиз експертна комісія дійшла до висновку, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час в період укладання договору дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 страждав соматогенно обумовленою глибокою астенією за рахунок ракової інтоксикації, і за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.129-136).

При цьому експертами взято за основу дослідження лише медична документація, у якій не зазначено на наявність психозів, деменції, однак в записі від 03.07.2013 року документації вказано на виражені розлади психіки у вигляді глибокої астенії, неможливості самостійно забезпечувати свою життєдіяльність ( а.с.136)

Посилаючись на вказаний висновок експертизи, суд першої інстанції вважав доведеними позовні вимоги ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5 під час укладення договору дарування не усвідомлював зазначення своїх дій і не міг керувати ними, внаслідок чого у відповідності до вимог ст. 225 ЦК України визнав оспорюваний позивачем договір дарування недійсним.

Згідно ч. 6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому колегія суддів також виходить з правових позицій Верховного Суду України, висловлених при розгляді аналогічних справ, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до застосування, відповідно до яких, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину, слід перш за все робити, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Покази всіх свідків у справі - ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які були допитані в суді першої інстанції, не містять обставин, що свідчать про неадекватність, невмотивованість і неконтрольованість дій ОСОБА_5 ні до складання ним договору дарування від 23.07.2013 року, ні на момент його складення, ні після цього.

Під час апеляційного розгляду за клопотанням відповідача ОСОБА_3 та представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та виходячи з вимог ч. 2 ст. 150 ЦПК України , якою передбачено, що, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам), ухвалою апеляційного суду Донецької області від 29 квітня 2014 року призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу (а.с.211-213).

Відповідно до Акту судово-психіатричного експерта №27 від 31.07.2014 року КЗ "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" ОСОБА_5 в період складання та підписання договору дарування 23 липня 2013 року, будь-якими психічними розладами не страждав. За своїм психічним станом у вказаний період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.215-218).

Висновок комісійної повторної експертизи від 31.07.2014 року, який складено комісією у складі трьох лікарів судово-психіатричних експертів, узгоджується з показами свідків та записами у медичних картках щодо стану здоров'я ОСОБА_5, в яких відсутні записи про психічні розлади хворого або про призначення йому наркотичних засобів, які б могли впливати на його свідомість, а саме медичної картки амбулаторного хворого КЛПУ "Міський онкологічний диспансер м. Краматорська", виписок з історії хвороби КМУ "Міська лікарня №3 м. Краматорська", медичної картки стаціонарного хворого №4103 КМУ "Міська лікарня №3 м. Краматорська", медичної картки КЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Краматорська" (а.с.25-35, 44-62).

Відповідно до листа №103-01/03 від 06.09.2013 року ОСОБА_5 знаходився на обліку у КЛПУ "Міський онкологічний диспансер м. Краматорська" з 06.06.2013 року з діагнозом: рак шлунку Т4Н1М1. Метастази в печінку, легені. 22.08.2013 року направлений на симптоматичне лікування за місцем проживання у терапевта (а.с.24).

Згідно із висновком про призначення наркотичних лікарських засобів КЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Краматорська", останні були призначені ОСОБА_5 лише з ІНФОРМАЦІЯ_2 року - тобто у день смерті (а.с.43).

Враховуючи, що Акт судово-психіатричного експерта №27 від 31.07.2014 року зроблено на підставі детального аналізу як показів свідків так і медичної документації, матеріалів цивільної справи, висновків амбулаторної судово-психіатричної експертизи (посмертної) №150 від 11.11.2013 року, судова колегія приймає цей доказ як належний, достатній, обґрунтований.

Отже, колегія суддів, оцінивши вищеназваний висновок експертизи в сукупності з іншими доказами, вважає, що висновки амбулаторної судово-психіатричної експертизи (посмертної) №150 від 11.11.2013 року, спростовуються вищеназваними письмовими доказами, які не підтверджують наявність у ОСОБА_5 такого стану здоров'я, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Таким чином, у колегії суддів апеляційного суду немає достатніх підстав вважати, що померлий ОСОБА_5 на час складання договіру дарування не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Позивач та його представник скористались своїми процесуальним правами на власний розсуд, з будь-якими клопотаннями до суду апеляційної інстанції не звертались, до суду апеляційної інстанції не з'явились та доказів на підтвердження своїх позовних вимог та на спростування доказів поданих відповідачем на подали.

Виходячи з вимог змагальності сторін, обов'язків доказування і подання доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог не відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Колегія суддів приходить також до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права спадкування за законом першої черги не підлягають задоволенню, оскільки як вбачається з матеріалів справи він є сином померлого ( а.с.4.5.7)

Зважаючи на те, що апеляційним судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, тому відповідно до ст.. 88 ЦПК України, рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_4 витрат, здійснених на оплату судового збору у розмірі 115 грн. та витрат, пов'язаних з проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 3595 грн.. також підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

Отже рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим , а тому підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, як такого, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 грудня 2013 року у цій справі скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання права спадкування за законом першої черги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді