Києво-Святошинський районний суд Київської області
провадження № 2/369/570/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.04.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Рябець А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина», ОСОБА_3, про захист честі, гідності та ділової репутації,
ОСОБА_1 зазначав, що всі наведені твердження не відповідають дійсності, не мають доказів на їх підтвердження та носять образливий характер, порочать честь, гідність та ділову репутацію, оскільки він не є директором «Дунайсудносервіс» та відносно нього не відкрито кримінальну справу за ст. 364-1 КК України. Інформація, наведена в статті, порушує особисті немайнові права ОСОБА_1, що полягає у негативному упередженому ставленні до нього з боку осіб, які прочитали відповідну статтю.
Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати порушення його особистих немайнових прав, зокрема, приниження честі, гідності та ділової репутації, визнати недостовірною інформацію, зобов'язати ТОВ «Золота Середина» спростувати недостовірну інформацію у спосіб, аналогічний її поширенню, зобов'язання ТОВ «Золота Середина» вилучити недостовірну інформацію, та стягнути з ТОВ «Золота Середина» судовий збір.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2015 року до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ОСОБА_3.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, поданий позов підтримав та просив його задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував.
Представник відповідача ТОВ «Золота Середина» в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.
Оскільки представник позивача у поданій суду заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З наявних в матеріалах справи поясненнях представника ТОВ «Судноремонтне підприємство «Дунайсудносервіс» вбачається, що ОСОБА_1 не є директором ТОВ «Судноремонтне підприємство «Дунайсудносервіс». Окрім того, в матеріалах справи міститься довіреність, видана для виконання представницьких функцій, яка містить вичерпний перелік повноважень, наданих представнику ТОВ «Судноремонтне підприємство «Дунайсудносервіс». Так, вказаною довіреністю представнику надане повноваження, в тому числі зокрема, давати усні та письмові пояснення суду з питань, пов'язаних з діяльністю ТОВ «Судноремонтне підприємство «Дунайсудносервіс».
Однак, із наданої довіреності суду неможливо встановити, що представник наділений повноваженнями надавати пояснення з приводу осіб, які перебувають чи не перебувають в трудових відносинах з підприємством. Також суду не надано доказів, що представник ОСОБА_5 є посадовою особою ТОВ «Судноремонтне підприємство «Дунайсудносервіс», до обов'язків якої входить надання таких відомостей. Враховуючи викладене, суд не може прийняти надані представником ТОВ «Судноремонтне підприємство «Дунайсудносервіс» пояснення як належний та допустимий доказ в розумінні вимог ст. 57-59 ЦПК України.
Згідно з повідомленням слідчого управління ГУ МВС України в Одеській області, яке надане старшим слідчим СУ ГУ МВС України в Одеській області майором міліції ОСОБА_6, в провадженні старшого слідчого СУ ГУ МВС України в Одеській області Недзельського В.В. кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками крмінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364-1 КК України, стосовно ОСОБА_1 як голови правління ПАТ «Дунайсудноремонт», немає.
Дослідивши вказане повідомлення, суд дійшов наступного висновку.
Так, відповідно до чинного законодавства України довідки про наявність/відсутність судимості або інших обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, надаються Департаментом інформаційно-аналітичного забезпечення МВС, інформаційними підрозділами ГУ МВС, УМВС України в областях та м. Києві, інформаційними підрозділами районних управлінь МВС України в порядку вимог Закону України «Про інформацію», Закону України «Про захист персональних даних», Інструкції про порядок формування, ведення та використання оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку в органах внутрішніх справ та органах (установах) кримінально-виконавчої системи, затвердженої Наказом № 823/188 від 23 серпня 2002 року Державного департаменту України з питань виконання покарань.
Як вбачається з матеріалів справи, надане повідомлення не відображає точних відомостей про наявність чи відсутність у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про ОСОБА_1 на час поширення відповідачами ТВО «Золота Середина» та ОСОБА_3 оспорюваної інформації.
Положення ст. 68 Конституції України зобов'язують кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Положення ч. 1 ст. 270 ЦК України закріпили за фізичною особою право на повагу до честі та гідності.
Відповідно до вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Згідно з положеннями вказаної постанови під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» діловою репутацією є сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону.
Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з положеннями п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.
За правилами п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. Згідно з положеннями п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщений зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про інформацію» масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації.
Згідно з вимогами п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширенням інформації є, зокрема, поширення її у мережі Інтернет. Недостовірною є інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила.
Вимоги п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» з посиланням на положення ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України встановлюють обов'язок доведення, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач також повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
За правилами ст. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Як вбачається з матеріалів справи, на інтернет-ресурсах відбулося поширення інформації в розумінні вимог чинного законодавства, поширена інформація стосувалася ОСОБА_1, однак відповідно до вимог чинного законодавства ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів недостовірності вказаної інформації, оскільки документи, які надані позивачем для підтвердження недостовірності поширеної інформації, є неналежними та не можуть бути покладені судом в основу доказування.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Вимогами ч. 2, ч. 4 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом.
Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
За вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд, з'ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не надав суду достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували недостовірність поширеної відносно нього відповідачами інформації, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись п.п. 4, 6, 9, 12, 15, 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» ст.ст. 1, 22 Закону України «Про інформацію», ч. 1 ст. 200, ч. 1 ст. 270 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 57-60, 88, 213, 215, 218, 224, 226 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 68 Конституції України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина», ОСОБА_3, про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.