АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в

складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Кредитної спілки «Співдружність», треті особи: ОСОБА_3, Відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору поруки, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2, КС «Спідружність», треті особи: ОСОБА_3, Відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації та просила визнати недійсним договір поруки №130106/с від 14.01.2013 року, укладений між ОСОБА_2, КС «Співдружність» та ОСОБА_3 В обґрунтування позову зазначала, що з 21.03.2009 року по даний час вона перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, за період якого вони набули у власність майно, яке відповідно до положень ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю. Зазначила, що їй стало відомо про те, що 14.01.2013 року між ОСОБА_2, КС «Співдружність» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №130106/с, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручився перед кредитною спілкою за виконання позичальником ОСОБА_3 своїх зобов'язань, що витікають з кредитного договору №130106/с від 14.01.2013 року. Вважає, що вказаний договір поруки підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки у даному випадку вчинений правочин не є дрібним побутовим правочином та потребує згоди іншого із подружжя, на підставі викладеного просила позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Кредитної спілки «Співдружність», треті особи: ОСОБА_3, Відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору поруки відмовлено.

Унікальний номер справи: 760/8997/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6292/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Зазначає, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором передбачає згоду її чоловіка на звернення стягнення на майно, в т.ч. таке, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Посилається, що вона як дружина поручителя, не надавала згоду на укладення договору поруки, а звернення стягнення на майно порушить права їх 3-х малолітніх дітей.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.01.2013 року між ОСОБА_2, КС «Співдружність» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №130106/с, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручився перед КС «Співдружність» за виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань, що витікають з кредитного договору №130106/с від 14.01.2013 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач просила визнати недійсним договір поруки №130106/с від 14.01.2013 року, укладений між ОСОБА_2, КС «Співдружність» та ОСОБА_3 з тих підстав, що вказаний договір поруки підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки у даному випадку вчинений правочин не є дрібним побутовим правочином та потребує згоди іншого із подружжя, на що слід зазначити наступне.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим з огляду на таке.

Частина 1 ст. 546 ЦК України передбачає, що зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Форма правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання визначена ч. 1 ст. 547 ЦК України, яка передбачає, що такий правочин вчиняється у письмовій формі.

Параграф 3 глави 49 розділу 1 книги 5 ЦК України не передбачає укладення договору поруки з додержанням нотаріальної форми договору

Згідно з вимогами ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

При цьому вірним є врахування судом першої інстанції норм ст. 553 ЦК України, відповідно якої за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 559 ЦК України встановлений вичерпний перелік підстав в яких випадках припиняється порука.

В постанові №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року зазначено, що при оспорюванні договору поруки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що порука є способом забезпечення виконання зобов'язання, договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Верховний Суд України в ухвалі від 12.09.2012 року по справі №6-88цс12 зазначив, що незважаючи на те, що договір укладено не в інтересах сім'ї, він не породжує для дружини ніяких обов'язків і за зобов'язаннями за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно чоловіка і на ту частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору поруки недійсним.

Вказане положення міститься також у ч. 1 ст. 73 СК України та ч. 6 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» де зазначено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено тільки на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділено йому в натурі.

В параграфі 3 глави 49 ЦК України відсутні жодні застереження щодо укладення договору поруки. Таким чином, поручитель не зобов'язаний отримувати згоду або дозвіл у дружини на укладання даного договору.

У відповідності до ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням в цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02.12.2013 року позов КС «Співдружність» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь КС «Співдружність» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 68634,60 грн. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь КС «Співдружність» 686,34 грн. судових витрат.

Колегія суддів відносно доводів апеляційної скарги зазначає, що вони повторюють позовні вимоги, які були предметом розгляду суду першої інстанції, зокрема, було встановлено, що позивач ОСОБА_1 зазначає, що без погодження з нею відповідач ОСОБА_2 поручився своїм майном, та було встановлено, що доказів на обґрунтування вказаних обставин позивач не надала.

Ст. 6 Закону України «Про заставу» передбачає, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою усіх співвласників.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що між КС «Співдружність» та ОСОБА_2 жодних договорів застави укладено не було.

Колегія суддів зазначає, що не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02.12.2013 року, яке набрало законної сили, 26.03.2014 року відкрито виконавче провадження, однак стягнення на будь-яке майно ОСОБА_2 не проводилось.

Згідно ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень є різними і не обов'язково це повинно бути звернення стягнення на майно боржника.

Крім цього, ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач як на підставу для визнання договору поруки недійсним, регулює питання право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, договір поруки за своєю правовою природою не несе наслідків щодо розпорядження майном подружжя, а тому письмової згоди позивача на укладення договору поруки не потрібно взагалі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що оскільки договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, тому визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки безпідставно. Згода подружжя відповідно вимог ст. 65 СК України вимагається у разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а таке при договорі поруки відсутнє.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що апелянтом не доведено наявність передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України підстав для визнання правочину недійсним; договір поруки укладений з дотриманням письмової форми договору; при його укладенні не потребується згода подружжя; договір підписаний ОСОБА_2 при повному усвідомленні своїх дій, він був ознайомлений з його умовами, про що свідчить його підпис на договорі, з урахуванням чого підстав для задоволення вимог апеляційної скарги не вбачається.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає, доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: