АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/ 252/2015р. Головуючий у І інстанції Остапчук Т.В.
Доповідач Котула Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Круглика В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва Тимченка С.М. на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав , що 28 січня 2014 року прокурор відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_3 затвердила обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 1 000 132 відносно ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яких обвинувачували у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

31 січня 2014 року обвинувальний акт у кримінальному правопорушенні №1 000 132 надійшов до Шевченківського районного суду міста Києва .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року задоволено скаргу ОСОБА_2 і визнано порушення з боку старшого прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_3 вимог п.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в частині порушення презумпції невинуватості при складанні обвинувального акту відносно ОСОБА_2

Вказуючи на те , що внаслідок незаконних дій старшого прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_3 ОСОБА_2 зазнав моральної шкоди , яка полягає у душевних стражданнях , пов'язаних з підривом в його свідомості авторитету правоохоронних органів України , а також приниження його честі і гідності шляхом передчасного розповсюдження інформації про винуватість ОСОБА_2 у привласненні коштів громадян.

Посилаючись на ст. 1167, ч. 2 ст. 1176 ЦК України та закон України " Про порядок відшкодування шкоди , завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання , досудового слідства , прокуратури і суду " позивач просив зобов'язати Державну казначейську службу України відшкодувати йому за рахунок державного бюджету моральну шкоду в сумі 32 000 грн., завдану душевними стражданнями , приниженням його честі та гідності.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 до Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з розрахункового рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва Тимченко С.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити, оскільки судом порушені вимоги матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення представника прокуратури м. Києва Олійника А.Д., який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити з підстав, викладених у ній , ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов , суд виходив з того , що позивач має право відповідно до положень статей 23,1167 ЦК України на відшкодування моральної шкоди , оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року встановлено , що слідчим та прокурором було порушено принцип презумпції невинуватості , так як в обвинувальному акті були допущені висловлювання про винуватість позивача і вони можуть вплинути на формування позиції суду та думку громадськості.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна , оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2014 року старший прокурор відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_3 затвердила обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000132 відносно ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України повернуто прокурору.

Скаргу ОСОБА_2 задоволено та визнано порушення з боку слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами та злочинними організаціями СУ ГУМВС України в м. Києві Лисюка М.Ю. та старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Прокуратури м. Києва ОСОБА_3 вимог п.2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині порушення презумпції невинуватості при складанні обвинувального акту відносно ОСОБА_2 (а.с. 5-10).

Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою( ч.4 ст. 61 ЦПК України ).

Таким чином , для суду обов'язковими є вирок у кримінальній справі , що набрав законної сили , з питань , чи мали місце ці дії та вчиненні вони цією особою, а не ухвала суду , якою обвинувальний акт повернутий прокурору.

Виходячи з наведеного , посилання суду на зазначену ухвалу в підтвердження порушення старшим прокурором відділу нагляду за додержання законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами , які ведуть боротьбу з організованою злочинність і корупцією прокуратури м. Києва ОСОБА_3 вимог п.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенції) в частині порушення презумпції невинуватості при складанні обвинувального акту відносно ОСОБА_2 є необґрунтованим.

На підтвердження порушення ч.2 ст. 6 Конвенції , суд послався на рішення Європейського суду з прав людини і основоположних свобод від 23 жовтня 2008 року " ОСОБА_9 та інші проти Росії " і на рішення в справі " Шагін проти України ".

Разом з тим, суд не звернув увагу на те , що обставини, на підставі яких суд дійшов висновку щодо порушенням ч.2 ст. 6 Конвенції в зазначених справах інші , ніж в даній справі .

Так , у справі "Шагін проти України ", як випливає з рішення , високі посадові особи прокуратури, міліції та податкової адміністрації зробили заяви стосовно порушеної проти

заявника кримінальної справи на самому початку провадження та в контексті, не пов'язаному з ним, а саме - на прес-конференції, організованій прокуратурою м. Києва .

У справі "ОСОБА_9 та інші проти Росії " Судом встановлено, " що ІНФОРМАЦІЯ_1 року журналістка ОСОБА_10 у місцевій газеті "Калина красная" опублікувала статтю під заголовком "ІНФОРМАЦІЯ_2", яка стосувалася історії поневірянь потерпілого ОСОБА_11

"В статті також вказувалося ім'я старшого із братів (ОСОБА_9), а також про те, що двоє інших були 24-річними близнюками, і всі вони займалися продажем фруктів на місцевому ринку. Прізвища заявників проте не вказувалися у даній статті.

Завершальний пасаж публікації звучав наступним чином: "… Багато, багато питань постало переді мною, коли я перечитувала кримінальну справу. Чому життя брудних підсвинків цінується більше за людське життя? Чому маса росіян, удмуртців та інших не можуть влаштуватись на роботу, коли б вони не лише працювали на себе, але й самі використовували найманих працівників! І чому кожен в місті, знаючи про діяння цього «найкращого друга» всіх бездомних, залишається байдужим? ….".

"За декілька днів до запланованого судового розгляду справи заявників державний телеканал транслював програму, в якій брали участь слідчий, який розслідував кримінальну справу, прокурор міста, начальник відділу з особливо важливих справ прокуратури республіки. Учасники детально обговорювали справу із вставками ведучої програми та жертви діянь заявників. Відповідно, це шоу транслювалося ще двічі - під час розгляду справи в суді першої інстанції та перед розглядом апеляції" .

Стосовно змісту статті Суд звернув свою увагу на те," що всі троє посадовців описували вчинені дії саме як "злочин". Такі твердження не обмежувалися повідомленням про стан розслідування справи чи "висловленням підозри" щодо заявників, а чітко і без жодного застереження відображали факт причетності заявників у вчиненні інкримінованих їм злочинів."

У зв'язку з цим, Суд дійшов висновку, "що такі твердження з боку посадової особи правоохоронного відомства становить "декларацію/проголошення винуватості" заявників, і що ці висловлювання спотворили оцінку фактичних обставин справи судом. Беручи до уваги той факт, що зазначені особи займали важливі посади в міста та регіоні, вони змушені були приділяти неабияку увагу і обережність у виборі слів, описуючи процес розслідування кримінальної справи.

Виходячи з наведеного, Суд , в даному випадку вбачав наявність порушення презумпції невинуватості заявників.

В той же час , Суд наголошував на тому," що вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила."

Виходячи з наведеного, не кожне висловлювання посадової особи про вину певної людини буде становити порушення ч. 2 ст. 6 Конвенції, адже мова йде лише про публічні висловлювання. Так само й не можна назвати самостійним порушенням некоректно вжиті в офіційному документі слово чи вираз про винуватість особи, коли самі по собі вони не можуть порушувати права людини. Важливим у цьому плані є правова позиція Суду в рішенні за справою "ОСОБА_12 проти Литви", де заявник подавав до прокурора заяву про закриття кримінального провадження, проте прокурором йому було відмовлено на підставі доведеності його вини наявними в матеріалах справи доказами. Піддавши критиці невдалий вираз "доведеність вини", Суд все ж визнав відсутність порушення презумпції невинуватості, оскільки прокурор мав на увазі "не питання доведення вини заявника доказами - що явно не є питанням, яке має вирішувати прокурор, - а питання наявності в матеріалах справи достатніх доказів вини заявника, які б давали підстави для передання справи на розгляд суду.

Так , Суд зауважив , "що презумпція невинуватості вимагає від державних службовців особливої обережності при здійсненні у кримінальному процесі оцінок дій обвинуваченого, вина якого не встановлена компетентним судом. Однак при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не

лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені".

Суд зазначив, "що заяви обвинувача з приводу вини пана ОСОБА_12 були зроблені в контексті прийняття мотивованого рішення на попередній стадії кримінального процесу, а не, наприклад, на прес-конференції." Суд дійшов висновку, що,"стверджуючи доведеність

вини заявника за допомогою зібраних доказів, обвинувач використав ту ж термінологію, що і сам пан ОСОБА_12 у проханні про припинення провадження у справі. Погоджуючись з тим, що сам по собі термін "доведеність" не є вдалим, Суд все ж таки вважав, що використання

цього терміна як обвинувачем, так і самим заявником мало на меті не стільки встановити вину пана ОСОБА_12 на підставі зібраних доказів, скільки підтвердити достатність матеріалів справи для її передачі до суду. Отже, порушення ч. 2 ст. 6 Конвенції ( 995_004 )

було відсутнє.

Згідно п.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

В обвинувальному акті щодо ОСОБА_2 , який є процесуальним актом, слідчий, а також прокурор ,який затверджував цей акт , мали на увазі не питання доведеність вини позивача у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст. 190 КК України , а питання наявності в матеріалах справи достатніх доказів вини заявника, які б давали підстави для передання справи на розгляд суду, при цьому застосували невдалий вираз " доведеності вини ОСОБА_2"

В той же час , у справі відсутні дані про публічні висловлювання зазначених посадових осіб щодо вчинення позивачем злочину.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у діях старшого прокурора відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_3 порушення ч.2 ст. 6 Конвенції , а відтак відсутні підстави до задоволення позову та відшкодування моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України , на яку послався суд , як на правову підставу задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Разом з тим, суд не звернув увагу , що позивач просив задовольнити його вимоги на підставі ст. 1176 ЦК України та ст. 1167 ЦК України вказуючи на те , що моральна шкода йому заподіяна діями старшого прокурора відділу прокуратури м. Києва під час проведення досудового слідства.

При таких обставинах, підлягала застосуванню спеціальна норма, якою в даному випадку є ст. 1176 ЦК України , зокрема її шоста частина.

Згідно ч.6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності передбачені статтею 1166 ЦК України відповідно до якої цивільно-правова відповідальність , настає при існуванні складу правопорушення , що включає такі елементи , як : протиправність поведінки ; шкода ; причинний зв'язок між ними ; вина заподіювача шкоди .

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

3) в інших випадках, встановлених законом.

Верховний Суд України у своїй постанові Пленуму № 4 від 31 березня 1995 року ( зі змінами) " Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди ", зокрема у п.4, зазначає , що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того , у чому полягає моральна шкода , якими діями , рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

У позовній заяві ОСОБА_2 в обґрунтування заподіяння йому моральної шкоди посилається на те, моральна шкода йому заподіяна приниженням його честі та гідності шляхом передчасного розповсюдження інформації про винуватість його у привласненні коштів громадян.

Однак , в матеріалах справи відсутні дані про розповсюдження старшим прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_3 такої інформації.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.17 постанови №1 від 27.02.2009 року " Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру.

Статтею 2 Закону України від 1 грудня 1994 року "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено право на відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

З матеріалів справи випливає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 та інших, які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.4 ст. 190 КК України повернуто прокурору ( а.с.49-54).

Виходячи з наведеного , відсутні підстави до відшкодування моральної шкоди і на підставі наведеного Закону, на який посилався позивач, вказуючи на те , що в ньому передбачено відшкодування моральної шкоди і внаслідок інших процесуальних дій , з мотивів відсутності порушення ч.2 ст. 6 Конвенції.

За таких обставин , рішення суду підлягає скасуванню з відмовою у задоволені позову з наведених підстав.

Керуючись ст. 303,304,307,309,316 ЦПК України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва Тимченка С.М. задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволені позову до Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: