АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/82/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ГриньковськаН.Ю.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніссан Мотор Україна» про стягнення страхового відшкодування,

встановила:

У травні 2012 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування в розмірі 185 000 грн., посилаючись на невиконання відповідачем зобов'язань за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

Вказував, що при попередньому розгляді справи суди не вбачали жодних порушень зі сторони ОСОБА_2 в частині визначення розміру страхового відшкодування, оскільки предметом спору є стягнення страхового відшкодування та незаконні дії відповідача щодо відмови у його виплаті. Однак суд, відмовляючи у задоволенні позову з причини недоведеності розміру суми страхового відшкодування, не спростовує факт неправомірності відмови у виплаті відшкодування ОСОБА_2

Відповідно до договору страхування, укладеного між сторонами, на ОСОБА_2, як на страхувальника не покладено обов'язку самостійно здійснювати розрахунок страхової виплати, натомість такий обов'язок є у страховика, але він даний обов'язок зі своєї сторони не виконав. Саме страховик зобов'язаний був здійснити розрахунок страхового відшкодування ще з моменту повідомлення його позивачем про настання страхового випадку, але страховик знаючи про те, що застрахований транспортний засіб було знищено повністю, не здійснював розрахунок завданої шкоди, оскільки ще з самого початку знав, що не буде здійснювати виплату страхового відшкодування. Тому вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що розмір страхового відшкодування повинен доводити позивач.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 та представники третьої особи ТОВ «Ніссан Мотор Україна» Безхлібна Н.О., Шейко В.В. вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що 16.05.2011 року він уклав з відповідачем договір добровільного страхування , яким було застраховано автомобіль марки Nissan Qashqai, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

16.06.2011 року в застрахованому транспортному засобі виникла пожежа. Вогнем автомобіль було повністю знищено. 17.06.2011 року на адресу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» позивач подав заяву про страховий випадок №ТГА024 з передбаченими договором додатками. У зв'язку з тим, що відшкодування відповідач не здійснив, 12.03.2012 року позивач направив повторну заяву про надання інформації щодо розгляду заяви про страховий випадок від 17.06.2011 року.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав свого зобов'язання по договору страхування, а саме - не здійснив виплату страхового відшкодування належного позивачеві, як страхувальнику, внаслідок настання страхового випадку, просив стягнути страхове відшкодування в розмірі 185 000 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2013 року, у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року зазначені судові рішення були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням від 09 жовтня 2014 року суд першої інстанції встановив, що 16 травня 2011 року між сторонами було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, відповідно до умов якого застраховано належний позивачу ОСОБА_2 транспортний засіб марки Nissan Qashqai, 2010 року випуску, д.н. НОМЕР_1.

16.06.2011 року в застрахованому транспортному засобі виникла пожежа. Вогнем автомобіль було повністю знищено. 17.06.2011 року позивач звернувся з заявою до відповідача про страховий випадок.

Листом від 27.12.2011 року відповідач ПрАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна» повідомив ОСОБА_2 та ПАТ «Креді Агріколь Банк» про те, що передбачених законом та договором підстав для виплати страхового відшкодування немає.

Проте судом встановлено, що підстави для відмови у здійсненні страхової виплати, визначені ст. 991 ЦК України та розділом ХІІІ договору, відсутні й таких судом встановлено не було. Позивач не наділений ні правом, ні обов'язком з'ясовувати причини страхового випадку, при цьому неможливість встановити причини пожежі страховиком не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів розміру страхового відшкодування, який просить виплатити позивач, ним надано не було. На пропозицію суду надати розрахунок розміру страхового відшкодування з урахуванням ринкової вартості автомобіля, франшизи, доказів ринкової вартості автомобіля на час настання страхового випадку, сторони не надали.

Таким чином, зазначивши, що неможливість встановити причини пожежі страховиком не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, суд першої інстанції відмовив у позові з тих підстав, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування у розмірі 185 000 грн. не є доведеними, оскільки не підтверджені відповідним розрахунком, здійсненим на підставі умов укладеного договору.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону і обставинам справи. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що розрахунок та суму страхового відшкодування повинен був визначити відповідач, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до листа ПрАТ СК «ПЗУ Україна» від 27.12.2011 року, адресованого ОСОБА_2, відповідач зазначав, що за умовами укладеного договору страхування (п.3.5.3) одним із страхових ризиків є пошкодження та/або знищення застрахованого транспортного засобу та/або його додаткового обладнання внаслідок раптової дії термічного чинника, що знаходиться назовні застрахованого транспортного засобу (пожежа, вибух), а також самозаймання внаслідок помилок товаровиробника транспортного засобу.

Враховуючи, що актом про пожежу та висновком КНДІСЕ доводиться, що пожежа сталась не внаслідок дії термічного чинника, що знаходиться назовні застрахованого автомобіля, також дані документи не доводять, що самозаймання сталося внаслідок помилок товаровиробника транспортного засобу, страхова компанія не визнала даний випадок страховим у відповідності до умов договору страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, оскільки технічним висновком № 213 щодо ймовірної причини виникнення пожежі, складеним спеціалістами Дослідно-випробувальної лабораторії ГУ МНС України в м. Києві 20.06.2011 року, зазначено, що вогнем знищено вказаний автомобіль повністю, то позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача відшкодування, що дорівнює визначеній договором страховій сумі - 185 000 грн.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Однак, при зверненні до суду з даним позовом позивач ОСОБА_2 не подавав до суду будь-яких доказів розміру заподіяного збитку внаслідок знищення пожежею його автомобіля.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про те, що умовами укладеного договору визначення розміру відшкодування покладено на страховика, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки пунктом 10.1 загальних умов договору страхування передбачено, що страховик визначає розмір збитку згідно з умовами цього договору у разі настання страхового випадку. Оскільки підставою для звернення позивача ОСОБА_2 до суду стало невизнання відповідачем пожежі автомобіля як страхового випадку, то докази щодо розміру заподіяного збитку в обґрунтування заявлених вимог мав надати позивач.

Відповідно до п.10.6.2 загальних умов договору страхування, розмір страхового відшкодування у будь-якому випадку розраховується в межах ринкової вартості застрахованого транспортного засобу на момент настання страхового випадку, при цьому розмір страхового відшкодування не може перевищувати розміру страхової суми, визначеної цим договором.

При частковому пошкодженні застрахованого транспортного засобу розмір страхового відшкодування розраховується як сума вартості відновлювального ремонту ТЗ (пункт 10.6.7 загальних умов страхування).

При повній загибелі застрахованого транспортного засобу розмір страхового відшкодування розраховується як різниця ринкової вартості застрахованого ТЗ на момент настання страхового випадку та ринкової вартості залишків пошкодженого ТЗ. При цьому залишки пошкодженого ТЗ залишаються у страхувальника/вигодонабувача ( п.10.6.9).

Пунктом 2.1.20 загальних умов договору страхування визначено, що повна загибель ( конструкційна або фактична) - випадки, коли вартість відновлювального ремонту транспортного засобу згідно з п. 10.6.10 цих ЗУС складає 70% і більше ринкової вартості такого ТЗ, визначеної на момент настання страхового випадку.

Проте, як правильно визначив суд першої інстанції, жодних доказів ринкової вартості автомобіля Nissan Qashqai, 2010 року випуску, д.н. НОМЕР_1, визначеної на момент настання страхового випадку, позивачем надано не було.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року було задоволено клопотання представника позивача - ОСОБА_9 про призначення судової автотоварознавчої експертизи, на вирішення якої було поставлено питання щодо визначення ринкової вартості автомобіля станом на 16.06.2011 року, до моменту знищення пожежею, а також визначення вартості залишків автомобіля станом на 16.06.2011 року.

Заявляючи клопотання про призначення експертизи, представник позивача зазначав, що залишки автомобіля можуть бути надані для огляду експерту.

Відповідно до висновку № 1024/15-54, складеного експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 31 березня 2015 року, експертиза проводилась на підставі матеріалів справи. Ринкова вартість автомобіля Nissan Qashqai, д.н. НОМЕР_1 станом на 16.06.2011 року, до моменту знищення пожежею, визначена в сумі 204 660 грн.

Враховуючи, що внаслідок пожежі автомобіль було повністю знищено та його неможливо відновити згідно з технологією, прийнятою заводом-виробником, матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля, дорівнює розміру ринкової вартості автомобіля.

Визначити вартість залишків автомобіля не виявилось можливим, оскільки, як повідомив позивач, залишки автомобіля відсутні ( а.с. 115-118, том 2).

Представник позивача ОСОБА_3 пояснила в суді апеляційної інстанції про те, що залишки автомобіля для проведення експертизи надані не були, оскільки позивач здійснив відновлювальний ремонт автомобіля.

Таким чином, оскільки обставиною, на яку посилався позивач при пред'явленні позову є повне знищення автомобіля вогнем, то розмір страхового відшкодування повинен бути розрахований як різниця ринкової вартості застрахованого автомобіля на момент настання страхового випадку та ринкової вартості залишків пошкодженого автомобіля, як визначено пунктом 10.6.9 загальних умов страхування укладеного між сторонами договору.

Однак доказів розміру вартості залишків пошкодженого автомобіля позивачем надано не було, за письмовим повідомленням позивача - залишки автомобіля відсутні ( а.с. 119, том 2), що позбавило суд апеляційної інстанції можливості встановити дійсний розмір завданих позивачу збитків.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності ( страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати позивачу страхового відшкодування у розмірі страхової суми 185 000 грн.

Посилання представника апелянта на можливість часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача відшкодування, розрахованого як різниця страхової суми та франшизи : 185 000 грн. - 9250 грн. = 175 750 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначена сума визначена без дотримання вимог пункту 10.6.9 загальних умов договору страхування.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують наведеного і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: