Справа № 752/3948/13-ц
Провадження № 2/752/608/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 серпня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарях Конельській А.С., Бурлака Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення -

в с т а н о в и в:

У березні 2013 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду з позовом до відповідачів Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що на підставі рішення Київської міської ради від 29.10.2009 № 668/2737 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1» ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,09 га.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.09 за № 07-7-05138.

У подальшому 31.12.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, на підставі якого право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3, про що свідчить відмітка на державному акті, виданому на ім'я ОСОБА_2

Крім того, ОСОБА_3 видано держаний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.06.2010 за № 07-7-05574.

Оскільки спірна земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення, вона не могла бути виділена для житлового будівництва, тому оспорюване рішення Київської міської ради прийнято з порушенням вимог законодавства, а виданий державний акт на право власності на земельну ділянку та укладений договір купівлі-продажу не відповідають вимогам чинного законодавства, тому підлягають визнанню незаконним у судовому порядку.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила поновити строк позовної давності, визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 29.10.2009 № 668/2737, визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку, відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

У судове засідання не з'явились інші учасники з невідомих для суду причин про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом в установлений законом порядок.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1 ст. 116 ЗК України. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або результати аукціону.

Частиною 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у містах - не більше 0,10 гектара.

У відповідності до ч. 1 ст. 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судом встановлено, що Рішенням Київської міської ради від 29.10.2009 року № 668/2737 ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.2009 за № 07-7-05138.

У подальшому 31.12.09 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, на підставі якого право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3, про що свідчить відмітка на державному акті, виданому на ім'я ОСОБА_2 Крім того, ОСОБА_3 видано держаний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.06.2010 року за № 07-7-05574.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 307263,60 грн.

Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища (висновок від 07.08.2009), Київською міською санепідемстанцією (висновок № 5982 від 21.09.2009), Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (висновок № 071/04-4-22/5286 від 09.10.2009), Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (висновок № 5083 від 20.08.2009) зазначено, що відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, територія земельної ділянки за функціональним призначенням належить до території рекреаційної забудови. Згідно зі «Схемою планування частини території південного планувального Голосіївського адміністративного району», затвердженою рішенням Київської міської ради від 27.10.2005 № 271/3732 ця ділянка віднесена до території рекреаційного призначення. Крім того, згідно з «Програмою розвитку зелених зон міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», затвердженою рішенням Київської міської ради № 806/3381 від 19.07.2005, ця територія резервується для розвитку мережі об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення.

У зв'язку з викладеним, у висновках контролюючих органів вказано про можливість надання земельної ділянки ОСОБА_2 лише за умови прийняття рішення про внесення у встановленому порядку змін до «Програми розвитку зелених зон міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», а також до Генерального плану міста Києва. Як вказано у висновках, у разі невиконання зазначених у них умов вони втрачають чинність.

Крім того, однією з обов'язкових умов погодження проекту землеустрою Київською міською санепідемстанцією (висновок № 5982 від 21.09.2009) стала необхідність отримання позитивного висновку Управління охорони навколишнього природного середовища у м. Києві.

Однак вимоги, викладені у висновках контролюючих органів, не виконані, у зв'язку з чим проект відведення вважається не погодженим вказаними органами у встановленому законом порядку, що є порушенням вимог ст. 118 Земельного кодексу України.

У подальшому Київською міською радою з метою отримання подальшої можливості передати спірну земельну ділянку у власність громадянину для цілей, не пов'язаних з рекреаційними, внесено зміни до Генерального плану міста Києва.

Так, Київрадою прийнято рішення № 214/2283 від 17.09.2009 «Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на Столичному шосе, 24 км у Голосіївському районі м. Києва».

Вказаним рішенням територію на Столичному шосе, 24 км у Голосіївському районі м. Києва вилучено із зони зелених насаджень загального користування і території лугів та лугопарків, переведено до території громадських будівель та споруд. Цим же рішенням затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок ТОВ «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення та для житлової забудови на Столичному шосе, 24 км у Голосіївському районі м. Києва та передано вказаному товариству земельні ділянки загальною площею 4,64 га (куди увійшла також і земельна ділянка, запроектована до відведення ОСОБА_2).

Таким чином, рішенням № 214/2283 від 17.09.2009 року Київська міська рада незаконно змінила функціональне призначення земельних ділянок на АДРЕСА_1

Незаконність внесення змін до Генерального плану міста Києва встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.03.2012 року у справі № 2а-18834/10/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012 року, якою визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради № 214/2283 від 17.09.2009 року про передачу земельних ділянок ТОВ «Мегатранс» на АДРЕСА_1

Факт визнання протиправним рішення Київської міської ради № 214/2283 від 17.09.2009 року підтверджує незаконність подальшої передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2, оскільки судовими рішеннями у справі № 2а-18834/10/2670, які набрали чинності, підтверджено незаконність внесення Київрадою змін до Генерального плану розвитку міста Києва та переведення земель рекреаційного призначення до земель житлової та громадської забудови.

Рішенням Київської міської ради від 29.10.2009 року № 668/2737 ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та відповідно до п. 4 вказаного рішення внесено зміни до п. 5 рішення Київської міської ради № 214/2283 від 17.09.2009. Тобто, спірна земельна ділянка пов'язана із рішенням Київської міської ради № 214/2283 від 17.09.2009.

Також, відповідно до пояснювальної записки до проекту оспорюваного рішення щодо передачі ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, яка міститься в матеріалах справи, вказано, що відповідно до рішення Київської міської ради від 17.09.2009 №214/2283 ТОВ «Мегатранс» передану земельну ділянку площею 1,56 га на Столичному шосе, 24 км. Згідно наданої згоди від 25.09.2009 року № 3856 товариство не заперечує проти відведення частини вказаної земельної ділянки замовнику документації - ОСОБА_2

Отже, відносно спірної земельної ділянки саме рішенням Київської міської ради № 214/2283 від 17.09.2009 року, яке визнано протиправним та скасовано,були внесені зміни до Генерального плану міста Києва.

Ураховуючи викладене, оспорюване рішення Київської міської ради від 29.10.2009 № 668/2737 про надання ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_1 підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Пунктом 5 рішення Київської міської ради від 19.07.2005 року № 806/3381 «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста» встановлено, що землі зелених насаджень загального користування, також як і землі природно-заповідного, іншого природоохоронного призначення та лісового фонду, підлягають комплексній охороні відповідно до законодавства та встановлених режимів їх використання.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Земельного кодексу України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність що перешкоджає, або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає, або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до п.10.4 ДБН 360-92** на землях зелених зон міст не допускається розміщення будівель, споруд та комунікацій, що не передбачені для відпочинку, занять спортом та обслуговування лісового господарства.

Пунктом 7 вищезазначеного рішення Київської міської ради від 19.07.2005 р. № 806/3381 встановлено, що використання територій зелених насаджень загального користування, проекти землеустрою яких розроблені та погоджені, здійснюється виключно для рекреаційних та суспільних потреб відповідно до законодавства.

На час прийняття Київською міською радою оспорюваного рішення зміни до «Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2012 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста» не внесені, внаслідок чого земельну ділянку рекреаційного призначення надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що є грубим порушенням вимог чинного земельного законодавства.

Статтею 19 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) встановлено категорії земель України, які поділяються за основним цільовим призначенням, серед яких окремими пунктами зазначені землі рекреаційного призначення та землі житлової та громадської забудови. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Як вбачається із тексту оспорюваного рішення, земельна ділянка передана ОСОБА_2 за рахунок міських земель запасу житлової та громадської забудови.

На підставі ст. 51 Земельного кодексу України спірна земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення. Водночас, після прийняття Київрадою оспорюваного рішення ця ж земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до п. «а» ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Тобто, у порушення ст. 20 Земельного кодексу України питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, рішення про внесення змін до «Програми розвитку зелених зон міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», затвердженої рішенням Київради від 19.07.2005 № 806/3381, Київською міською радою в установленому законом порядку не приймалось, внесення змін до Генерального плану міста Києва визнано протиправним в судовому порядку.

Відповідно до вимог ч. 1. ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України, визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В свою чергу, згідно вимог ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 9 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Крім того, ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

При цьому, згідно вимог ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

У зв'язку із зазначеним, суд вважає, що оскаржуване рішення Київської міської ради № 668/2737 від 29.10.2009 не відповідає вищевикладеним вимогам законодавства України, що є підставою для визнання його у судовому порядку незаконним та скасуванню.

Згідно ч. 1 с. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

При цьому відповідно до вимог ст. 210 Земельного кодексу України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЗК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

При цьому, вимога про визнання недійсним державного акта на право власні на земельну ділянку є похідною й залежить від законності рішення органу, на підставі якого його видано. Разом з тим таке рішення за своєю правовою природою є правочином, що випливає з ч. 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 24.04.2013 (справа № 6-14цс13), державний акт, виданий з порушенням вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що держаний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.2009 за № 07-7-05138, який посвідчує право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2, та держаний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.06.10 за № 07-7-05574, який посвідчує право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 підлягають визнанню недійсними.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 і 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

При цьому відповідно до вимог ст. 210 Земельного кодексу України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЗК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Також, звернення прокурора до суду з позовною заявою спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення земельної ділянки у власність територіальної громади.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п.54 рішення).

Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-92цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Аналогічної позиції дотримався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ при розгляді спору з подібних правовідносин (справи №6-54878ск-13, 6-22693св-14).

Також, прокурор, керуючись ч.1 ст.216 ЦК України, ст.378 ЦК України, просив захистити порушене право шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва.

Однак, ст. 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України ( справ №№ 6-170цс14, 6-67цс15) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ при розгляді спору з подібних правовідносин (справи №№6-15669св-14, 6-18377св14).

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні вимоги позивача про відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на земельну ділянку.

Окрім того, ст. 121 Конституції України передбачено, що на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Необхідність захисту інтересів держави у даній справі полягає у прийнятті органом місцевого самоврядування незаконного рішення про розпорядження землею, яка згідно зі ст. 14 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Частиною 2 ст. 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

З прийняттям 23.02.2012 року змін до Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель» центральний орган виконавчої влади у сфері земельних відносин - Державне агентство земельних ресурсів України позбавлено функцій контролю за використанням і охороною земель, а створена для виконання вказаних завдань Державна інспекція сільського господарства України не наділена законом повноваженнями звернення до суду з позовами.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Про вищевказані порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, прокуратурі міста Києва стало відомо в листопаді 2010 року під час проведення перевірки щодо законності відведення земельної ділянки ТОВ «Мегатранс». Вказане підтверджується зверненням прокурора у грудні 2010 року до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 17.09.2009 № 214/2283.

Таким чином, строк позовної давності щодо визнання незаконним оспорюваного рішення від 29.10.2009 року, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та договору купівлі-продажу прокуратурою м. Києва пропущено з поважних причин, а отже підлягає відновленню.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 20, 39, 52, 118, 123, 155, 186-1, 210 Земельного кодексу України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та, керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення, задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року № 668/2737 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1».

Визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, зареєстрований 22.12.2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05138.

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0882 га (кадастровий номер НОМЕР_1), вартістю 307 263, 60 грн., посвідчений 31.12.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 19015.

Визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрований 22.06.2010 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05574.

В інші частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя