АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/ 256/ 15 Головуючий 1 інстанції - Нев"ядомський Д.В.
Категорія - власність
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю., Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Костенко Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що з часу свого народження та до теперішнього часу він мешкає та зареєстрований у домоволодінні АДРЕСА_1.

Вказане домоволодіння належало ОСОБА_3 - чоловіку його двоюрідної бабусі, згідно договору про право забудови земельної ділянки, посвідченому 3-ою ДНК м. Харкова 27.09.1927 р. №6195.

З будинкової книги вбачається, що ОСОБА_3 мешкав разом із:

дружиною- ОСОБА_7, яка є двоюрідною бабусею позивача; племінницею - ОСОБА_5; позивачем ОСОБА_2, який є сином ОСОБА_5.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті спадщину фактично прийняла його дружина ОСОБА_7.

До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини його дружина ОСОБА_7, та донька - ОСОБА_8 не зверталися, свідоцтва про право на спадщину не отримували.

Позивач та його дружина продовжували проживати у спірному будинку і підтримували його у житловому стані, користувалися земельною ділянкою.

Майже відразу після смерті чоловіка ОСОБА_7 тяжко захворіла та після інсульту була паралізована протягом 5 років, пенсії вона не отримувала. Весь цей час позивач піклувався про неї, здійснював за нею належний догляд та матеріально утримував. Ще при житті ОСОБА_7 заявила, що 1/4 частки спірного житлового будинку, які по закону належать їй, за її волею після її смерті перейдуть до позивача, оскільки інших спадкоємців, крім нього, у неї немає.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Всі витрати по похованню ОСОБА_7 позивач взяв на себе.

Вже після смерті мачухи - ОСОБА_7 її падчерка ОСОБА_8, яка не проживала у зазначеному будинку, що підтверджується Будинковою книгою для прописки громадян, на підставі рішення народного суду Київського району м. Харкова від 26.06.1972 р. прийняла спадщину та зареєструвала право власності на 1/4 частки вказаного житлового будинку.

Таким чином, після смерті ОСОБА_7 3/4 частки вказаного житлового будинку юридично залишились оформленими за ОСОБА_3, а фактично знаходяться у володінні та користуванні позивача.

ОСОБА_8 отримала право власності на 1/4 будинку, але в будинку ніколи не проживала. Весь час цією ? частиною користувався позивач. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла. Після її смерті будь-хто із спадкоємців до позивача з заявами про повернення майна не звертались.

На сьогоднішній день, згідно довідки КП "Харківське МБТІ" від 27.11.2013 р. №1802077, спірний житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за:

- ОСОБА_3 - 3/4 частки згідно договору про право забудування земельної ділянки, посвідченою 3-ою ДНК м. Харкова 27.09.1927 р. №6195;

-ОСОБА_8 1/4 частка згідно рішення народного суду Київського району м. Харкова від 26.06.1972 р, справа №2-774 .

Згідно технічного паспорту житловий будинок загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м, складається з: І-коридор; II -комора; 2- коридор; 3-житлова; 4-житлова; 5-житлова; 6-кухня.

Як до смерті ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 так і до сьогоднішнього дня позивач проживав та продовжує постійно проживати у цьому житловому будинку. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою значно більше 10 років. Виступаючи в ролі фактичного власника зазначеного будинку, здійснював його ремонт, газифікував будинок та у дворі облаштував колонку централізованої системи водопостачання. Особові рахунки для сплати комунальних послуг відкриті на ім'я позивача, сплату всіх комунальних послуг, податку на землю та обов'язкове державне страхування майна за весь час володіння будинком здійснює позивач самостійно від свого імені.

Представник відповідача ХМР позов не визнав на підставі того, що позивач ОСОБА_2 не довів в судовому засіданні добросовісність володіння спірним будинком.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року задоволено позов ОСОБА_2. Визнано за ним право власності за набувальною давністю на вказаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Вказане рішення оскаржила Харківська міська рада, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Наголошує, що позивач не довів, що є добросовісним набувачем вказаного житлового будинку.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана дове сти ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подають ся сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керуючись ст. 344 ЦК України виходив з того, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє житловим будинком, постійно мешкає у спірному будинку більше ніж 50 років, слідкує за ним, робить ремонти, газифікував, оплачує комунальні послуги. Фактично цей житловий будинок нікому не належить, ніхто не заявляв до нього вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, він продовжує відкрито та безперервно володіти спірним будинком більше десяти років. Відповідач Харківська міська рада до цього часу не звернулася з заявою про визнання спадщини відумерлою.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає вимогам закону, обставинам справи та зроблений у відповідності із зібраними доказами.

Матеріали справи свідчать, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 згідно довідки КП "Харківське МБТІ" від 27.11.2013 р. №1802077, на праві власності зареєстрований за:

- ОСОБА_3 - 3/4 частки згідно договору про право забудування земельної ділянки, посвідченою 3-ою ДНК м. Харкова 27.09.1927 р. №6195;

-ОСОБА_8 1/4 частка згідно рішення народного суду Київського району м. Харкова від 26.06.1972 р, справа №2-774 .

Згідно технічного паспорту житловий будинок загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м, складається з: І-коридор; II -комора; 2- коридор; 3-житлова; 4-житлова; 5-житлова; 6-кухня.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті спадщину фактично прийняла його дружина ОСОБА_7. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2

Після смерті мачухи - ОСОБА_7 її падчерка ОСОБА_8, яка не проживала у зазначеному будинку, що підтверджується Будинковою книгою для прописки громадян, на підставі рішення народного суду Київського району м. Харкова від 26.06.1972 р. прийняла спадщину та зареєструвала право власності на 1/4 частки вказаного житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла. Після її смерті будь-хто із спадкоємців з заявами про до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звертались.

З будинкової книги вбачається, що за життя ОСОБА_3 мешкав разом із: дружиною- ОСОБА_7, племінницею - ОСОБА_5; позивачем ОСОБА_2, який є сином ОСОБА_5. Тобто ОСОБА_7 є двоюрідною бабусею позивача.

Позивач ще до смерті ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 так і до сьогоднішнього дня проживав та продовжує постійно проживати у спірному житловому будинку. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним будинком та земельною ділянкою більше 50 років. Виступаючи в ролі фактичного власника зазначеного будинку, здійснює його ремонт, газифікував будинок. У дворі облаштував колонку централізованої системи водопостачання. Особові рахунки для сплати комунальних послуг відкриті на ім'я позивача, сплату всіх комунальних послуг, податку на землю та обов'язкове державне страхування майна за весь час володіння будинком здійснює позивач самостійно від свого імені. Зазначене підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні тапери набувається за рішенням суду.

Згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося -за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2001 року.

Отже, згідно до ст. 344 ЦК України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Спірний житловий будинок відповідає характеристикам нерухомого майна та може експлуатуватися за призначенням.

Для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Окрім того, в п.6 Листа ВССУ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне.

Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння , а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

В зв"язку з наведеним суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що є підстави для набуття позивачем право власності на спірний житловий будинок на підставі набувальної давності, оскільки він:

- заволодів будинком добросовісно, протягом всьго часу володіння будинком був впевнений, що на цей будинок не претендують інші особи, і він отримав цей будинок з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

- продовжує володіти будинком відкрито, без таємниць, що є очевидним для всіх третіх осіб, і безперервно, до нього не пред'являвся правомочною особою позов про повернення будинку;

- продовжує володіти будинком протягом установленого терміну, більш 10 років.

Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачем доведено, що він постійно мешкав у спірному будинку більше ніж 50 років, слідкував за ним, робив ремонт, газифікував, оплачував комунальні послуги. Крім того, ХМР й досі не подано заяви про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає.

Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: