У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» (далі - Запорізька ОКС «Довіра») звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 3 жовтня 2005 року між кредитною спілкою та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 105 тис. грн зі сплатою 2 % на місяць та строком користування до 3 жовтня 2008 року. У рахунок забезпечення кредитних зобов'язань між кредитною спілкою та ОСОБА_4, ОСОБА_5 3 жовтня 2005 року був укладений договір поруки. Крім того, між сторонами 3 жовтня 2005 року також укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Відповідачі взяті на себе зобов'язання належним чином не виконують, станом на 18 лютого 2015 року за ними утворилася заборгованість у розмірі 168 757 грн 46 коп. Запорізька ОКС «Довіра» просила у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року у задоволенні позову Запорізької ОКС «Довіра» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 167 005 грн 50 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк пред'явлення вимоги до майнових поручителів відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, для задоволення яких може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що погашення кредитної заборгованості ОСОБА_3 здійснювала у 2005-2012, 2014 роках. Часткове погашення боргу переривало перебіг позовної давності, тому підстав для застосування строку позовної давності немає. Оскільки за відповідачами утворилася кредитна заборгованість, а взяті на себе зобов'язання вони не виконують, тому наявні підстави для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 3 жовтня 2005 року між Запорізькою ОКС «Довіра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого боржник отримав кредит у розмірі 105 тис. грн строком користування до 3 жовтня 2008 року зі сплатою 2 % на місяць. У рахунок забезпечення кредитних зобов'язань між Запорізькою ОКС «Довіра» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло. 2 жовтня 2008 року між кредитною спілкою та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду, відповідно до якої строк виконання зобов'язань за договором кредиту продовжений до 3 жовтня 2011 року.

Взяті на себе кредитні зобов'язання боржник належним чином не виконує, станом на 18 лютого 2015 року розмір заборгованості складає 168 617 грн 46 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Разом з тим апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Апеляційний суд прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості, не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання апеляційного суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39, 43 Закону України «Про іпотеку».

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд розглянув справу з порушенням вимог ст. ст. 212-214, 311-316 ЦПК України, а тому ухвалене апеляційним судом рішення не відповідає вимогам процесуального законодавства.

Отже, за змістом рішення апеляційного суду повинно відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик