Провадження № 2/752/439/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.04.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Пастух З.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що вона є власником АДРЕСА_1 в якій постійно проживає та є зареєстрованою. Також в даній квартирі з нею проживає її донька та зареєстрований відповідач у справі, який не проживає більше року.

Позивач зазначає, що після виселення відповідач не цікавиться квартирою, не несе витрат на її утримання, хоча комунальні послуги продовжують нараховуватись на кількість зареєстрованих осіб.

Зазначені обставини порушують її право власності, в зв»язку з чим на підставі положень ст.ст.383, 450 ЦК України позивач звертається до суду про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення необхідно для зняття відповідача з реєстраційного обліку на підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

В ході розгляду справи представник позивача підтримав пред»явлені позовні вимоги і просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що хоча відповідач в ході розгляду справи і знявся з реєстраційного обліку, і на час звернення до суду не заявляв про своє право користування АДРЕСА_1 однак, в подальшому, може заявити про таке право.

Відповідач подав до суду заяву про залишення позову без розгляду в зв»язку з відсутністю підстав для задоволення позову і надав докази про зняття з реєстраційного обліку.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 21.08.2009 р. власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1

З відповідачем у справі-Будзяк Р.В., позивач перебувала у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 27.08.2014 р.

Відповідно до довідки форми №3, виданої ТОВ «Експлуатуюча організація «Голосіїво», в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_2

Судом встановлено, що відповідач у справі не проживає в спірній квартирі з 26.12.2013 р., про що він зазначив у своїй заяві на адресу Служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення регламенту зустрічей з дитиною.

Крім того, в ході розгляду Голосіївським районним судом м.Києва справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу позивач посилалась на те, що саме з січня 2014 року сторони спільно в одній квартирі не проживають і зазначені обставини були встановлені судом, а тому на підставі ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідач у справі фактично проживає в АДРЕСА_2 і відповідно до Талону про зняття реєстрації місця проживання в Україні та відмітки в паспорті громадянина України відповідач 10.04.2015 р. був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1

Як зазначалось судом вище, власником спірної квартири є позивач у справі.

Відповідач вселився в квартиру як член сім»ї власника квартири.

В силу положень ст.64 ЖК України до членів сім»ї наймача належать дружина (чоловік), їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення її права власності без позбавлення права користування і володіння майном, яке вона просить захистити на підставі ст.383, ст.405 ЦК України.

Відповідно до роз»яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду Україии з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як зазначалось судом вище, сторони не проживають в одній квартирі з січня 2014 року, однак до суду позивач звернулась 14.11.2014 р., тобто на момент звернення до суду з позовом не минуло року з часу не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі.

Докази, подані позивачем на підтвердження факту не проживання відповідача протягом року на момент звернення до суду не підтверджують зазначених обставин і не можуть бути належними в розумінні ст.58 ЦПК України.

Акт опитування свідків щодо не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі не містить дати опитування і складений на підставі пояснень ОСОБА_5, ОСОБА_6,, які не допитувались в судовому засіданні в якості свідків і не підтвердили зазначені обставини.

Акт обстеження квартири АДРЕСА_1, складений комісією ТОВ «Експлуатуюча організація «Голосієво» 09.02.2015 р. підтверджує факт не проживання відповідача за вказаною адресу на момент обстеження, інформація щодо його не проживання в спірному жилому приміщенні протягом року внесена зі слів сусідів: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які також не допитувались в ході судового розгляду.

Інші письмові докази, які надані позивачем, а саме копії з матеріалів перевірки за заявою ОСОБА_2 від 17.01.2015 р. до Києво-Святошинського РВ УМВС України у Києвській області лише підтверджує факт проживання відповідача за адресою:АДРЕСА_2 що не оспорюється сторонами.

Відповідно до ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

В роз»ясненнях, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначено, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що ні на момент розгляду справи, ні на час розгляду даного позову право власності позивача не є порушеним, оскільки відповідач виселився зі спірного жилого приміщення, не перешкоджає користуванню та володінню ним, за власною заявою знявся з реєстрації, що не позбавляє позивача право вільно розпоряджатися своєю власністю.

Крім того, на момент звернення до суду не минуло 1 року з моменту не проживання відповідача в спірному жилому приміщенні, а підстави, з яких позивач звертається до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, на момент розгляду справи не існує, оскільки відповідач знявся з реєстраційного обліку.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з підстав, заявлених позивачем.

Не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у справі на підставі ст.88 ЦПК України в зв»язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст..ст. 3, 10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з моменту його проголошення до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд м.Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя