АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/1531/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 635/4004/14-ц Шинкарчук Я.А.
Категорія: договірні Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа у справі: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності та визнання особи такою, що втратила право власності на ? частину домоволодіння,-

ВСТАНОВИЛА :

15 травня 2014 року представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просить розірвати договір довічного утримання .укладений між сторонами від 31.08.2012 року, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача повернути це майно позивачу та визнати відповідача такою, що втратила право власності на його 1/2 частину.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що позивач є інвалідом І групи, що і стало підставою для укладання зазначеного договору, яким відповідач зобов'язалася забезпечувати позивача утриманням на суму 500 гривень щомісячно та доглядом довічно.

Представник позивача зазначає, що з часу укладення договору відповідач не виконує свої зобов'язання за договором, не надає утримання позивачу в обумовленому розмірі, не доглядає за позивачем, не забезпечує безоплатне довічне проживання позивача у вказаному домоволодінні. Позивач самостійно сплачує комунальні послуги, не отримує від відповідача харчування, одяг та необхідну допомогу та від добровільного розірвання договору відповідач відмовилася, при цьому не пояснила причини невиконання умов за договором.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечувала, та 18.06.2014 року надала письмові заперечення в яких як на підставу заперечень посилається на те, що позивач є її дідусем. На підставі договору довічного утримання за відповідачем зареєстровано право власності на ? житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідач зазначає, що з часу укладення договору виконує його умови, забезпечує позивача харчуванням, одягом, медичними препаратами, засобами особистої гігієни, належним доглядом та необхідною допомогою у розмірі 500 гривень на місяць, обробляє земельну ділянку. Відповідач зазначає, що вона з народження проживає у житловому будинку за вищевказаною адресою . Між сторонами склалися добрі відносини у зв'язку з тим, що відповідач протягом багатьох років регулярно доглядає діда, готує йому їжу, пере речі, вбирає ту частину будинку, в якій він проживає. Договір довічного утримання був укладений на пропозицію позивача та виконується відповідачем. Відповідач зазначила, що між позивачем та її сестрою - ОСОБА_7 також укладений договір довічного утримання, за яким вона отримала у власність іншу ? частину вказаного житлового будинку та також зобов'язалася забезпечувати позивача довічним доглядом. Відповідач посилалася на те, що у теперішній час у сторін добрі відносини, на думку відповідача позов ініціює її сестра - ОСОБА_7

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує неповним з»ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам та неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Представник позивача зазначає, що відповідачем не надано належних доказів щодо виконання умов зазначеного договору, при цьому пояснення позивача щодо невиконання відповідачем таких умов підтвердив свідок ОСОБА_8, які суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції та ненадання позивачем будь-яких доказів, які б підтверджували факт неналежного виконання нею умов договору довічного утримання, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності позивачем.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що позивач є інвалідом І групи загального захворювання, перебуває на обліку в УПФ України в Харківському районі та отримує пенсію за інвалідністю у розмірі 3781,21 гривень, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 05 жовтня 2004 року та довідкою УПФУ в Харківському районі ( а.с.31-33).

Матеріали справи також свідчать про те, що позивач як інвалід 1-ї групи має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів та інвалідів війни (а.с.12) , тобто має 100% пільги на сплату комунальних послуг.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 31 серпня 2012 року між сторонами був укладений договір довічного утримання (далі Договір), відповідно до умов якого ОСОБА_5 прийняла належну відчужувачу на праві приватної власності 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, розташованого в АДРЕСА_1 та зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно ( а.с.3-6).

Згідно п. 4 Договору, набувач майна зобов'язується залишити у безкоштовне пожиттєве користування відчужувача всю зазначену частку житлового будинку, довічно повністю утримувати відчужувача, забезпечувати його харчуванням, одягом, належним доглядом, необхідною допомогою.

Згідно п. 5 Договору, вартість утримання та догляду визначена сторонами в розмірі 500,00 гривень на місяць.

Пунктом 6 Договору також передбачає, що договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

Відповідно до пункту 10 зазначеного Договору , зміст ст.ст. 377, 744-758 ЦК України ст. 120 ЗК України сторонам нотаріусом роз»яснено.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що на підставі зазначеного Договору відповідач зареєструвала своє право власності на ? частку вищевказаного будинку з відповідною частиною надвірних будівель (а.с.7).

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач доводиться відповідачу дідусем та має ще одну онуку - ОСОБА_7, з якою в цей же день було укладено договір довічного утримання на іншу ? частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями на тих же умовах ( а.с.51).

Матеріали справи також свідчать про те, що після звернення позивача у суд з зазначеним позовом, а саме: 04.06.2014 року відповідач зверталась до Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області про притягнення позивача до відповідальності за зникнення документів, вказана заява була внесена до ЄРДС за ознаками кримінального правопорушення за ч.1 ст. 185 КК України та кримінальне провадження було закрито у зв»язку з відсутністю складу злочину ( а.с. 160).

Вказана обставина спростовує твердження відповідача, що у неї з позивачем і на теперішній час існують добрі відносини.

Згідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одн сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або ї частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

В ч.1 ст. 749 ЦК України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувану, підлягає грошовій оцінці.

Таким чином, зміст укладеного між сторонами Договору та вимоги зазначених вище норм матеріального права , які сторонам були роз»яснені нотаріусом ( п.10 умов) свідчать про те, що при укладанні зазначеного договору відповідач брала на себе всі види зобов»язання, тобто як матеріальне забезпечення позивача , а саме: забезпеченням його харчуванням, одягом, довічним повним утриманням, яке сторони визначили у 500,00 грн., так і належним доглядом.

Відповідно до п.1 ч.І ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за вимогою відчужувателя, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

За змістом вказана норма права передбачає, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору, при цьому незалежно від вини набувача.

Позивач, як в судовому засіданні суду першої, так в суді апеляційної інстанції , як на підставу своїх вимог щодо розірвання зазначеного договору, посилається на неналежне виконання відповідачем умов зазначеного договору, відсутність у відповідача грошових коштів, отримання чоловіком відповідача у нього у борг значної суми грошей, звернення відповідача з заявою на нього до правоохоронних органів.

При цьому, позивач в судовому засідання суду апеляційної інстанції пояснив ,що відповідач та її сім»я після укладання зазначеного договору фактично знаходиться на його утриманні, тоді як відповідно до договору, обов»язок по його довічному утриманню вона брала на себе.

Між тим, відповідач, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України доказів, які б свідчили про те, що вона надає позивачу таке матеріальне утримання в сумі 500,00 грн. щомісячно , вона суду не надала, а надані з магазинів чеки, не є такими доказами, оскільки не підтверджують того факту, що продукти харчування були придбані саме на харчування позивача та датовані червнем-серпнем 2014 року, тобто після звернення позивача до суду з зазначеним позовом. Посилання ж відповідача на те, що вона сплачує за позивача комунальні послуги також не свідчать про належне виконання нею зазначеного обов»язку, оскільки відповідно до умов Договору, остання брала на себе обов»язок щодо безкоштовного пожиттєвого користування позивачем всією ? часткою житлового будинку.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про наявність підстав для розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання з підстав неналежного виконання відповідачем одного з обов»язків по довічному матеріальному утриманню позивача у розмірі 500,00 грн. щомісячно.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для розірвання вказаного договору, при цьому , в порушення ч.1 ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі пред»явлених позивачем позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, хоча таких вимог позивач суду не заявляв.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом першої інстанції з порушенням вказаних вище норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам ( пункти 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача та розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання з зазначених вище підстав.

Підлягають також задоволенню позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на ? частину вказаного домоволодіння, оскільки відповідно до ч.1 ст. 756 ЦК України, при розірванні вказаного договору у зв»язку з неналежним виконанням відповідачем обов»язків, позивач набуває право власності на вказане майно.

Між тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача повернути йому зазначене нерухоме майно, оскільки позивач не заперечує того факту, що він користується цим майном та не надав доказів, які б свідчили про перешкоджання відповідачем позивачу в користуванні вказаною частиною домоволодіння .

Не підлягають також задоволенню і позовні вимоги позивача щодо визнання відповідача такою, що втратила право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, оскільки ч.1 ст. 756 ЦК України не передбачає таких наслідків розірвання договору довічного утримання.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Розірвати укладений 31 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 600.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого в АДРЕСА_1.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в іншій частині.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :