У х в а л а

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом приватного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» до ОСОБА_3, фермерського господарства «Фортуна-11», треті особи: Пригарівська сільська рада Козельщинського району Полтавської області, реєстраційна служба Козельщинського районного управління юстиції Полтавської області, відділ Держземагенства у Козельщинському районі Полтавської області, про визнання договорів оренди недійсними за касаційною скаргою фермерського господарства «Фортуна-11» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року приватне сільськогосподарське підприємство «Батьківщина» (далі ‒ ПСП «Батьківщина») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 липня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір оренди двох земельних ділянок площею 3,45 умовні кадастрові гектари, розташованих у межах Пригаївської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, строком на 5 років.

Посилаючись на те, що 21 листопада 2014 року ОСОБА_3, не розірвавши договір оренди земельних ділянок із ним, уклала договори оренди цих же земельних ділянок із фермерським господарством «Фортуна-11» (далі ‒ ФГ «Фортуна-11»), позивач просив визнати договір оренди земельних ділянок від 21 листопада 2014 року недійсним.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року в задоволенні позову ПСП «Батьківщина» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року рішення районного суду скасовано. Позов ПСП «Батьківщина» задоволено. Визнано договори оренди землі № 11 та № 12 від 21 листопада 2014 року, укладені між ОСОБА_3 та ФГ «Фортуна-11», недійсними.

У касаційній скарзі ФГ «Фортуна-11» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що після отримання ОСОБА_3 актів про право власності на спірні земельні ділянки, орендні правовідносини з ПСП «Батьківщина» були припинені на підставі земельного законодавства, а переукладати договір оренди цих земельних ділянок вона не виявила бажання, що є її правом.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 не мала права укладати договір оренди земельних ділянок з ФГ «Фортуна-11», оскільки вже передала їх в оренду ПСП «Батьківщина», що є порушенням ст. 31 Закону України «Про оренду землі».

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 27 липня 2011 року між ПСП «Батьківщина» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди двох земельних ділянок площею 3,45 умовних кадастрових гектарів, розташованих у межах Пригаївської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, строком на 5 років.

21 листопада 2014 року ОСОБА_3 уклала із ФГ «Фортуна-11» договори оренди земельних ділянок площею 3,3399 га та 3,34 га.

27 листопада 2014 року ОСОБА_3 отримала акти про право власності на земельні ділянки під кадастровим номером НОМЕР_1 плошею 3,3399 га та під кадастровим номером НОМЕР_2 площею 3,34 га.

Того ж дня Реєстраційною службою Козельщинського районного управління юстиції Полтавської області право оренди зазначених земельних ділянок зареєстровано за ФГ «Фортуна-11».

Пред'являючи позов, ПСП «Батьківщина» посилалось на те, що ОСОБА_3 не мала права укладати договори оренди земельних ділянок, які на той момент перебували в оренді у позивача.

Відповідно до п. 17 Розділу X Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що згідно з п. 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за № 101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв'язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акта на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін.

Апеляційний суд не врахував того, що після отримання державних актів на право власності на спірні земельні ділянки, зобов'язання ОСОБА_3 та ПСП «Батьківщина» припинилися відповідно до чинного законодавства.

При цьому суд апеляційної інстанції не перевірив наявності волевиявлення власника земельних ділянок на переукладення договору оренди з позивачем та не дав оцінки тому, що акти про право власності на землю ОСОБА_3 отримала 27 листопада 2014 року, а договори оренди цієї землі уклала 21 листопада 2014 року.

Крім того, відповідно до п. 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Апеляційний суд не перевірив та не встановив, чи проводилась державна реєстрація договору оренди земельних ділянок між позивачем та ОСОБА_3 до моменту отримання нею державних актів про право власності на землю, а, відтак, чи порушені права позивача укладенням оскаржених договорів оренди.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фермерського господарства «Фортуна-11» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська