Справа №486/2062/14-ц 15.01.2015 15.01.2015 15.01.2015
Провадження № 22ц-/784/198/ 15 Головуючий у 1-й інстанції Падалка В.О.
Категорія 29 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Кудрі В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності

на рішення

Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року

за позовом

Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - МОВ ФСС з ТВП, Фонд соціального страхування) до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року МОВ ФСС з ТВП звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 4749 грн. 33 коп. в порядку регресу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що вказана сума була виплачена ОСОБА_4 10 червня 2010 року в якості допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю в період з 12 квітня 2010 року по 5 травня 2010 року внаслідок отримання тілесних ушкоджень. Оскільки тілесні ушкодження вказаній особі завдано внаслідок неправомірних дій відповідача, він повинен відшкодувати МОВ ФСС з ТВП ці майнові витрати в порядку регресу, як це передбачено ч. 1 ст.1191 ЦК України.

Відповідач позов не визнав та заявив про застосування строків позовної давності (а.с.22).

Рішенням Южноукранїського міського суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі МОВ ФСС з ТВП просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про задоволення позову, а також поновити строк позовної давності. На думку апелянта, суд не врахував, що позивач дізнався про наслідки розслідування кримінальної справи (про постанову про закриття кримінальної справи від 10 травня 2011 року) лише 14 серпня 2014 року, що є підставою для поновлення строку позовної давності.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що 11 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за ініціативи першого, виникла сварка, а потім і бійка. ОСОБА_2 наніс ОСОБА_4 тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних, з короткочасною втратою працездатності.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_4 знаходився на амбулаторному лікуванні з 12 квітня по 5 травня 2010 року. На підставі листка непрацездатності йому нараховано і виплачено в травні 2010 року 4749 грн. 33 коп. допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності вимог по суті, та відмовив в задоволенні позову з причин пропуску позивачем строку позовної давності.

Погоджуючись з висновком суду про початок перебігу строку позовної давності за регресними вимогами (з часу виплат таких), колегія судів вважає разом з тим, що в задоволенні позову слід було відмовити з інших підстав.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою, в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. У разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено.

Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (далі - Основи) та Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» (далі - Закон).

Вказані закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб.

Преамбулою Закону передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов'язковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом.

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами страхування є: страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник - роботодавець; застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою.

Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов'язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час, як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров'ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування.

Отже, правові підстави для стягнення з відповідача коштів, сплачених Фондом соціального страхування застрахованій особі відсутні. Проведення страхових виплат у такому випадку є обов'язком Фонду, та не є заподіянням йому шкоди у розумінні ст. 1166 ЦК України. У зв'язку чим, до спірних правовідносин положення ст. 1191 ЦК України застосуванню не підлягають.

За викладеного, рішення у відповідності до п. 4. ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу МОВ ФСС з ТВП задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий: Судді: