Справа № 465/7129/13 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/1020/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника Державної казначейської служби України -

Квасніцького О.В., прокурора Заєць І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_3 до Прокуратури Перемишлянського району Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року виправлено описку у даному рішенні та зазначено, що моральна шкода підлягає стягненню з Державної казначейської служби України.

Рішення суду оскаржила Державна казначейська служба України.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Посилаючись на положення Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" та роз'яснення постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4, вважає, що судом першої інстанції належним чином невмотивовано та не обґрунтовано висновки щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 130000 грн. Вважає, що суду потрібно було використовувати мінімальний розмір заробітної плати, який діяв під час перебування особи під слідством чи судом, а не мінімальний розмір заробітної плати, який діє на час розгляду справи. Також зазначає, що судом вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, так як Державне казначейство України не брало участі у справі, оскільки було ліквідоване у 2010 році, а створено новий центральний орган виконавчої влади - Державну казначейську службу України.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає цим вимогам.

Районним судом встановлено, що постановами в.о. Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах від 20.01.2004 року відносно ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу та пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.191, ч.1 ст.366 КК України та обрано запобіжний захід - підписку по невиїзд.

02 липня 2012 року згідно постанови про перекваліфікацію злочину слідчим прокуратури Перемишлянського району Львівської області кримінальну справу в частині обвинувачення за ч.1 ст.366 КК України закрито у зв'язку з відсутністю складу злочину в діях позивача.

17 листопада 2012 року постановою слідчого прокуратури Перемишлянського району Львівської області закрито кримінальну справу №150-062 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 191 КК України на підставі п.2 ст.6 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу злочину.

В цілому ОСОБА_3 перебував під кримінальним переслідуванням з 20 січня 2004 року по 17 листопада 2012 року, тобто 8 років 10 місяців 28 днів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом.

Ці ж положення закріплені у п.1 ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" від 01.12.1994 року(далі Закон від 01.12.1994 року).

Пунктом 2 ч.1 ст.2 та п.п.1, 5 ст.3 цього ж Закону передбачено право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, та моральної шкоди, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Право на відшкодування шкоди гарантоване й ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. № 3477-ІУ є джерелом національного права.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Частиною 1 ст.4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" встановлено, що моральна шкода відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з п.1.3 "Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів", затвердженого наказом Державного казначейства України №39 від 04.02.2008 року, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у державному бюджеті на цю мету.

Відповідно до ст.13 ч.ч.2, 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування громадянина під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням ст. 23 ЦК України, п.17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" колегія суддів вважає, що висновки районного суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди у повній мірі відповідають обставинам справи.

Неспроможними, на думку судової колегії, є твердження апелянта Державної казначейської служби України про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суду потрібно було використовувати мінімальний розмір заробітної плати, який діяв під час перебування особи під слідством чи судом, а не мінімальний розмір заробітної плати, який діє на час розгляду справи.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта у тій частині, що судом вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, а саме Державного казначейства України, яке було ліквідоване у 2010 році, оскільки ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року виправлено описку у рішенні Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2014 року та зазначено, що моральна шкода підлягає стягненню з Державної казначейської служби України, а не з Державного казначейства України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: