АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/168/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/931/К/14 суддя Патинка А.Г.
Категорія - 47 (І) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

28 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове", третя особа Відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, про розірвання договору оренди землі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове" (надалі - ТОВ "Степове") про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 2,76 га, розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27.11.2008 року.

03 травня 2012 року між позивачем та ТОВ "Степове" був укладений договір оренди земельної ділянки строком на 5 років за умовами якого ОСОБА_2 передала ТОВ "Степове" в оренду земельну ділянку на умовах оплати в порядку визначеному п. 4.1. цього Договору.

Відповідач порушив свої зобов'язання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою у 2011-2014 роках та відповідно нехтує терміном зазначеним в п.4.1 Договору. Так, за 2013 рік відповідачем було сплачено орендну плату лише у серпні 2014 року (із затримкою на вісім місяців), а у 2014 році станом на 06.02.2015 року орендна плата взагалі не була сплачена.

Посилаючись на невиконання ТОВ "Степове" умов договору оренди землі та систематичну несплату орендної плати, просила суд: розірвати договір оренди земельної ділянки укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Степове" від 03.05.2012 року, зареєстрований у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП ДЗК при Держкомземі України під № 01746 від 31.07.2012 року, стягнути на свою користь заборгованість по орендній платі за 2014 р. у розмірі 2 297,91 грн. та судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Ухвалою суду від 18 лютого 2015 року залучено до участі у справі у якості третьої особи Відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області.

У березні 2015 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій, зважаючи на те, що під час розгляду справи заборгованість з орендної плати за 2014 рік погашена, просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки від 03 травня 2012 року та стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд не взяв до уваги, що за 2013 та 2014 роки орендна плата була сплачена лише після звернення ОСОБА_2 до суду із відповідними позовними вимогами, тобто ТОВ "Степове" систематично не здійснювало виплату орендної плати, що відповідно до статті 141 Земельного кодексу України є підставою для розірвання договору оренди землі.

Норми ст. 611 ЦК України було застосовано невірно та не враховано, що пеня є додатковою санкцією та її нарахування не може перешкоджати розірванню договору. Суд невірно тлумачить умови оспорюваного договору та не взяв до уваги, що він не містить прямого посилання на ст. 611 ЦК України та застереження про те, що при порушенні строків оплати його розірвання неможливе. Вважає, що договір може бути розірваний достроково, оскільки сам відповідач не заперечує затримку у виплаті орендної плати позивачу в 2013-2014 роках, що є істотним порушенням Закону України "Про орендну землі" і істотних умов договору оренди. На її думку, судом не враховано положення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952р., а також рішення Європейського суду з прав людини щодо непорушності права приватної власності.

Суд невірно трактує поняття "системна несплата" та не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду України (№6-17цс11 від 25.06.2011 року, №6-146цс12 від 12 грудня 2012 року), в яких зазначено, що затримка в розрахунку орендної плати більше одного разу і є систематичною несплатою орендної плати, та які є обов'язковими для всіх судів України.

Крім того, зазначає, під час розгляду справи судом були неодноразово допущені порушення норм процесуального права, а саме: секретар судового засідання Мішура Т.Л. у судовому засіданні повідомляла про надходження заяви про розгляд справи у її відсутність однієї із сторін, яка відсутня у матеріалах справи (при цьому, представник позивача ОСОБА_3 наголошує на тому, що про надходження таких заяв було оголошено й при розгляді аналогічних справ), що свідчить про відсутність змагальності сторін; судом необ'єктивно досліджено докази у справі та не взято до уваги, що несплата орендної плати у 2013 році вже була встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили; суддя не вирішував питання щодо можливості розгляду справи за відсутності осіб, які не з'явились у судове засідання, та не з'ясовував думку сторін з цього приводу; суддею не було оголошено позовну заяву, не роз'яснено права передбачені ст. 31 ЦКП України, не роз'яснено чому справа слухається українською мовою та не з'ясовано чи потрібен сторонам перекладач, не роз'яснено право на ознайомлення із журналом судового засідання, технічним звукозаписом та строки подання на них зауважень, тоді як журнал судового засідання містить завідомо неправдиву інформацію про час розгляду справи та про час знаходження суддів у нарадчій кімнаті.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ "Степове" зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи шляхом SMS-повідомлення, направленого у відповідності до Порядку надсилання учасниками судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01.06.2013 року №73, про що Програмою автоматизованого документообігу апеляційного суду Дніпропетровської області (Д-3) сформовано довідку в електронному вигляді (а.с. 24, 108), в судове засідання не з'явилися, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Представник відповідача ТОВ "Степове", будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їй судової повістки про виклик в судове засідання на 28.04.2015 року - а.с. 109), в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,76 га., розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_2, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27.11.2008 року.

03 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Степове" укладено договір оренди земельної ділянки строком на 5 років.

Згідно положень п. 4 договору оренди орендна плата складає у грошовому виразі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 2 703,40 грн. за 2012 рік.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач у встановлений строк не сплатив їй орендну плату за 2013 рік та 2014 рік, що, на її думку, є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки (паю).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, необґрунтованості та відсутності підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 2 ст.651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов*язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов*язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов*язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що розірвання договору оренди землі можливе лише у разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Разом з тим, вказані вище норми та правова позиція Верховного Суду України пов'язують підставу розірвання договору оренди земельної ділянки лише з систематичною несплатою орендної плати, а не з затримкою у її виплаті.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 4.1 Договору обумовлено, що орендна плата сплачується орендарем у грошовій або натуральній формі сільськогосподарської продукції. Орендна плата складає у грошовому виразі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 2 703,40 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідно бюджету, згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п.4.4 Договору, орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії Договору оренди.

Пунктом 9.4 договору оренди встановлено обов'язки орендаря земельної ділянки, зокрема, своєчасно сплачувати орендну плату.

Згідно п.4.7 договору оренди земельної ділянки від 03 травня 2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, у разі не внесення орендної плати в строки, визначені чинним договором, стягується пеня у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 06 січня 2015 року відповідачем ТОВ "Степове" не було виплачено позивачу ОСОБА_2 орендну плату за 2014 рік, у зв'язку з чим, її представником ОСОБА_3 06.01.2015 року та 17.01.2015 року на адресу ТОВ "Степове" було направлено відповідні претензії (а.с.11-17).

Згідно довідки ТОВ "Степове" № 44 від 23.02.2015 року позивачу ОСОБА_2 за 2014 рік згідно договору оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року станом на 23.02.2015 року проведено такі розрахунки: нараховано орендної плати 2 703,40 грн., утримано прибутковий податок у сумі 405,51 грн., видано 2 297,89 грн. (а.с.66)

Відповідно до відомості виплати паїв ТОВ "Степове" № 4563 від 18.02.2015 року ОСОБА_2 отримала виплату у сумі 2 297,89 грн. (а.с.77).

Згідно платіжної відомості № 2 за травень 2014 року, позивач ОСОБА_2 отримала 2 297,89 грн. (а.с.78)

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2014 року встановлено, що відповідно до довідки ТОВ "Степове" № 56 від 14 серпня 2014 року позивачу ОСОБА_2 за 2013 рік згідно договору оренди земельної ділянки станом на 14.08.2014р. нараховано орендної плати 2 703,40 грн., утримано прибутковий податок 405,51грн. та видно 2 297,89 грн., залишок орендної плати - 0грн. (а.с.62-65).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів систематичної несплати їй відповідачем орендної плати згідно договору оренди земельної ділянки. Натомість, вищенаведеними довідками та відомостями про виплату позивачу орендної плати за 2013-2014 роки підтверджено, що відповідач ТОВ "Степове" у повному обсязі сплатив ОСОБА_2 орендну плату за договором від 03.05.2012 року, що також підтверджується заявою позивача від 02.03.2015 року про зменшення позовних вимог, у зв'язку з виплатою орендної плати за 2014 рік у повному обсязі (а.с.66).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання договору оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року з підстав, наведених позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що, станом на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_2, у ТОВ "Степове" була заборгованість по орендній платі, яку вони сплатили під час розгляду справи, та відносно того, що несвоєчасною виплатою орендної плати відповідачем завдано ОСОБА_2 істотної шкоди, оскільки вона не могла задовольнити свої матеріальні потреби, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки не є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що протягом 2013 та 2014 року двічі мала місце несплата відповідачем орендної плати позивачу, у зв'язку з чим вона змушена була у 2014 та 2015 роках звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за землю, що підпадає під дію п. "д" ч.1 ст.141 ЗК України, який передбачає розірвання договору оренди земельної ділянки у разі систематичної несплати орендної плати, не беруться до уваги колегією суддів, так як позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів систематичної несплати орендної плати.

Також не можуть бути взяті до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено питання системної несплати відповідачем орендної плати позивачу, оскільки спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами, а саме: довідками та відомостями про виплату ТОВ "Степове" позивачу орендної плати згідно договору від 03.05.2012 року.

Безпідставними є посилання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на те, що судом невірного застосовано норми ст.611 ЦК України та помилково зазначено про те, що договором оренди земельної ділянки передбачене стягнення пені за порушення грошового зобов'язання і саме це унеможливлює застосування п.1ч.1 ст. 611 ЦК України, який передбачає розірвання договору, оскільки пеня є додатковою фінансовою санкцією, яка по своїй природі не може перешкоджати розірванню договору, так як п. 4.7 договору оренди від 03.05.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, дійсно передбачено у разі не внесення орендної плати в строки, обумовлені договором, стягнення пені у розмірі 0,01% від несплаченої суми. Згідно п.4.7 договору оренди земельної ділянки, затримка у виплаті орендної плати не є підставою для розірвання договору оренди. Крім того, договором оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року, укладеним між позивачем та відповідачем, не передбачено такої підстави для розірвання договору, як систематична затримка виплати орендної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно трактує поняття "системна несплата", отже неправильно застосовано п. "д" статті 141 Земельного кодексу України, порушено ст.41 Конституції України, ст.1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952 року та не взято до уваги правові висновки Верховного суду України, висловлені у Постанові від 25.06.2011 року по справі 6-17цс11, та висновки Верховного суду України від 01.03.2013 року, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України за ІІ півріччя 2012 року, які на підставі ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Суд першої інстанції у повній мірі дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та при вирішенні спору вірно застосував п. "д" статті 141 Земельного кодексу України.

На думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечує суттєву затримку сплати орендної плати за 2013 рік - 8 місяців, сплату орендної плати за 2014 рік у лютому 2015 року, та на те, що несвоєчасна виплата орендної плати є істотним порушенням умов договору оренди і ЗУ "Про оренду землі", що є підставою для дострокового розірвання договору оренди, оскільки п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України та правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, пов'язують підставу розірвання договору оренди земельної ділянки лише з систематичною несплатою орендної плати, а не з затримкою у виплаті.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не вирішено питання про можливість розгляду справи у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання 02.03.2015 року, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки згідно журналу судового засідання від 02.03.2015 року інтереси позивача представляла ОСОБА_3, яка діє згідно довіреності в її інтересах (а.с. 83).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було роз'яснено сторонам ст.31 ЦПК України і право на ознайомлення з журналом судового засідання та технічним записом, не беруться до уваги колегією суддів, так як такі порушення не призвели до неправильного вирішення спору, а у разі подання зауважень на журнал судового засідання з пропуском встановленого строку, представник позивача ОСОБА_3, не позбавлена права ставити перед судом питання про його поновлення.

Посилання представника позивача на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не з'ясовано питання про необхідність перекладача, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки учасники процесу, які були присутні у судовому засіданні 02.03.2015 року, не заявляли про те, що вони не розуміють державну мову та потребують послуги перекладача.

Також не беруться до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні суду безпідставно зазначено про те, що позивачем не надано доказів підстав для розірвання спірного договору оренди, не дано належної оцінки доказам позивача та необґрунтовано визнано належним доказом сплати відповідачем орендної плати позивачу довідки ТОВ "Степове", яка не містить належних реквізитів, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тобто, вищенаведені посилання представника позивача зводяться до переоцінки доказів та незгоди по їх оцінці судом першої інстанції. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарзі на те, що не даючи змоги представнику позивача ставити питання представнику відповідача, судом першої інстанції було порушено засади змагальності сторін, оскільки суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ЦПК України, не допустивши при цьому порушень ст.10 ЦПК України.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь судового збору, суд першої інстанції виходив з необхідності стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., які ОСОБА_2 понесла за вимогу стягнути з відповідача невиплачену суму орендної плати, а відповідач виплатив орендну плату тільки після звернення позивача до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача.

Аналогічні положення містить п.38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах".

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 сплатила судовий збір у сумі 487,20 грн. за позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі та розірвання договору оренди (а.с. 1).

У зв'язку з тим, що відповідачем ТОВ "Степове" під час розгляду справи було виплачено позивачу заборгованість по орендній платі за 2014 рік за договором від 01.02.2013 року, 03.03.2015 року представник позивача звернулася до суду із заявою про зменшення позовних вимог та відмову від вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі.

Однак, у зв'язку з тим, що судом першої інстанції відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди, з урахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на її користь підлягає стягненню лише судовий збір у сумі 243,60 грн. Сплачений за позовну вимогу про стягнення заборгованості по орендній платі, від якої вона відмовилася у зв'язку з задоволенням її відповідачем після пред'явлення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, таким, що прийнято з дотриманням норм процесуального і матеріального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, визнавши рішення законним і обгрунтованим, відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: