22-ц/775/474/2015(м)
Головуючий 1 інстанції Адамова Т.С.
Категорія 51 Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

24 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркової Л.Л., Зайцевої С.А.,

при секретарі Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 01 лютого 2010 року він працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Сателлит» (далі: ТОВ «Сателлит») машиністом очисних машин. 13 березня 2012 року його було звільнено за п.4 ст.40 КЗпПУ з 15 березня 2012 року за прогули без поважних причин. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 13 травня 2013 року його поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 березня 2013 року по 13 травня 2013 року у розмірі 46387,32 грн, з вирахуванням при виплаті податків та обов'язкових платежів, які підлягають вирахуванню, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць у розмірі 3350 грн. На виконання рішення суду наказом від 14 травня 2013 року його поновлено на роботі, разом з тим зобов'язано пройти позаплановий інструктаж з охорони праці та скласти письмовий іспит. 14 травня 2013 року він подав заяву про дострокове розірвання трудового договору на підставі ст.ст. 38, 39 КЗпП України, за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником підприємства законодавства про працю, та виплату йому вихідної допомоги. Отримавши відмову у задоволенні такої заяви, 15 травня 2013 року він подав повторну аналогічну заяву, на яку також отримав відмову. Того ж дня, 15 травня 2013 року, він був змушений подати заяву про звільнення за угодою сторін. Наказом № 147к від 15 травня 2013 року він звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України. Разом з тим, відповідач розрахувався з ним лише 15 липня 2013 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 травня 2013 року по 15 липня 2013 року в сумі 6700 грн та за період з 15 липня 2013 року по 15 жовтня 2013 року в сумі 10 050 грн; компенсацію за невикористану відпустку з 15 травня 2013 року по 15 липня 2013 року; поновити строк для звернення до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення; змінити в наказі від 15 травня 2013 року формулювання причин звільнення, зазначивши, що звільнення відбулось за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником підприємства законодавства про працю та умов колективного і трудового договору - за ст.ст. 38, 39 КЗпП України; стягнути вихідну допомогу у встановленому законом розмірі трьохмісячного заробітку.

В ході розгляду справи позивач збільшив вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 липня 2013 року по 15 грудня 2013 року у розмірі 23 450 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, послався на те, що висновок суду про порушення позивачем строку для звернення до суду з такими вимогами є необґрунтованим.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2014 року апеляційну скаргу представника позивача задоволено частково. Рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано. Позов у цій частині задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2013 року по 11 липня 2013 року в сумі 8 835,68 грн. Це ж рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення компенсації за невикористану відпустку з 15 травня 2013 року по 15 липня 2013 року; поновлення строку для звернення до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення та зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, касаційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» задоволена частково. Рішення апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справа у цій частині передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 27 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано. Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2013 року по 11 липня 2013 року в сумі 8 835,68 грн.. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» задоволена частково. Рішення апеляційного суду Донецької області від 27 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Згідно з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів розглянула справу у відсутності позивача та його представника, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи телефонограмою, зареєстрованою в журналі реєстрації телефонограм апеляційного суду за №№1558, 656, рекомендованою поштою, про що свідчить повідомлення про отримання представником позивача поштового відправлення.

Представник відповідача Пашкова О.В., діюча на підставі довіреності, у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.п.1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку, виходив з того, що грошова сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 36764,78 грн. з урахуванням податків та обов'язкових платежів, що була стягнута на користь позивача за попереднім судовим рішенням, яке не виконано, та залишилася не виплаченою на момент звільнення 15 травня 2013 року, не є сумою, яку підприємство повинно було виплатити позивачу при звільненні, оскільки трудовим законодавством не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання судових рішень за трудовими спорами і така відповідальність встановлена Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, суд зазначив, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду з даним позовом, однак, оскільки дійшов до висновку про безпідставність позову, відмовив у його задоволенні по суті позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі погодитися не можна, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального права рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2013 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнані незаконними та скасовані наказ ТОВ «Сателлит» №63-к від 13 березня 2012 року про звільнення машиніста очисних машин ОСОБА_2 за п.4 ст. 40 КЗпП України із внесеними змінами щодо дати його видання 14 березня 2012 року та наказ №43 від 19 березня 2012 року «Про внесення змін до наказу №63-к від 14 березня 2012 року». Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді машиніста очисних машин ТОВ «Сателлит» з 14 березня 2012 року. Стягнуто з ТОВ «Сателлит» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 березня 2012 року по 13 травня 2013 року в сумі 46 387,32 грн, з якої при виплаті підлягають відрахуванню податки та обов'язкові платежі. Стягнуто з ТОВ «Сателлит» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі і виплати заробітної плати в сумі 3350 грн, з якої при виплаті підлягають відрахуванню податки та обов'язкові платежі.

На підставі зазначеного рішення, наказом № 145-к від 14 травня 2013 року ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді машиніста очисних машин дільниці сировини з 14 травня 2013 року, зобов`язано пройти позаплановий інструктаж з охорони праці та скласти письмовий іспит до Положення "Про порядок проведення навчання та перевірки знань з питань охорони праці ТОВ "Сателлит".

Наказом № 147-к від 15 травня 2013 року за заявою ОСОБА_2 його звільнено з роботи з 15 травня 2013 року за згодою сторін згідно ст. 36 КЗпП України.

В цей же день TОB "Сателлит" провело з ОСОБА_2 частковий розрахунок належних йому при звільненні сум, про що свідчить платіжне доручення № 2684 від 15 травня 2013 року на суму 5645,84 грн.

Платіжним дорученням № 3602 12 липня 2013 року ТОВ "Сателлит" остаточно провело з ОСОБА_2 розрахунок та сплатило суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рішенням суду у розмірі 35764,78 грн..

Відповідно до положень ст.ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводяться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював - не пізніше наступного дня після пред'явлення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 цього Кодексу, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 117 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд, на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цих норм права надав і Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117, 237-1цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. За не розрахунок при звільненні, невиконання рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі для відповідача наступає відповідальність, передбачена ст.117 КЗп П України, а не інша - за Законом України « Про виконавче провадження», оскільки правовідносини щодо фактичного розрахунку не переходять у площину виконавчого провадження.

За своєю суттю середній заробіток за час вимушеного прогулу є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, тобто, є заробітною платою. Оскільки у зв'язку з незаконним звільненням позивач не працював, йому не нараховувалася та не виплачувалася заробітна плата. При поновленні позивача на роботі, в порядку ст.235 КЗпП України судом стягнута заробітна плата за період, коли позивач не працював з вини підприємства.

Таким чином, оскільки на момент звільнення ОСОБА_2 відповідачем не було виплачено йому суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за судовим рішенням про поновлення на роботі за попереднім звільненням, для відповідача наступає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на користь ОСОБА_2 є помилковим.

Рішенням Конституційного суду 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Крім того, з абзацу 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Згідно з нормами ч.1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Зі справи вбачається, що 15 травня 2013 року є днем звільнення ОСОБА_2 та здійснення часткового розрахунку з ним у зв'язку з тим, що рішення суду від 13 травня 2013 року на день звільнення не набрало законної сили; 12 липня 2013 року є днем остаточного розрахунку з ОСОБА_2, тобто з 13 липня 2013 року почався перебіг трьохмісячного строку звернення до суду з вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку, який сплинув 13 жовтня 2013 року. Позивач звернувся до суду 30 жовтня 2013 року.

Згідно зі ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9 (з наступними змінами) встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду поза межами встановленого ст.233 КЗпП України тримісячного строку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що поважних причин пропуску даного строку позивач суду не навів.

На виконання приписів ст.303 ЦПК України і вимог ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року та 04 березня 2015 року, ухвалених по даній справі, колегія суддів перевіряє надані позивачем докази, якими він обґрунтовує поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Письмові запити ОСОБА_2 до відповідача від 10 липня та 03 серпня 2013 року про надання інформації про розмір нарахувань, повний розрахунок та перерахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу і середнього заробітку за час затримки розрахунку, що надані ним суду на підтвердження таких обставин, не можуть бути визнані судом підставами для поновлення судом встановленого законом строку, оскільки ст.233 КЗпП України передбачено право працівника на звернення із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Отже, колегія судді погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин, підстав для його поновлення немає.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача під час розгляду справи заявляв про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Як роз'яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованими, пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду з даними вимогами є підставою для відмови в позові.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про безпідставність позову, і, зазначивши в рішенні, що позивачем без поважної причини пропущено строк позовної давності, і підстав для його поновлення немає, помилково відмовив у позові по суті позовних вимог.

Враховуючи, що неправильне застосування матеріальної норми закону призвело до неправильного вирішення спору, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314-316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орждонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2013 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, в цих вимогах відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді