Cправа № 265/664/15-ц
Провадження № 2/265/668/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді - Костромітіної О. О., при секретарі Меляник К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 А, Г. про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Протягом розгляду справи уточнювала позовні вимоги (а.с.58), в остаточній редакції позовних вимог просила суд усунути перешкоди в користуванні її власністю квартирою № 35 у будинку № 56 по пр. Перемоги у м. Маріуполі шляхом виселення ОСОБА_2 з даної квартири, визнати останнього особою, яка втратила право користування жилим приміщенням у вищевказаній квартирі. В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 1550 від 17.06.2004 року. 01.03.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 154. Після укладання шлюбу відповідач зареєструвався в спірній квартирі. Також в квартирі зареєстровані вона та діти.

19.12.2012 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя шлюб між нею та відповідачем було розірвано по причині зловживання відповідачем спиртними напоями та не однократного спричинення їй тілесних ушкоджень. В період шлюбу і після розірвання шлюбу відповідач проживав в спірній квартирі.

09.11.2013 року між нею та відповідачем було повторно укладено шлюб, зареєстрований Орджонікідзевским відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 485, однак ОСОБА_2 через декілька місяців став зловживати спиртними напоями, чинити сварки, агресивно відноситься до неї та дітей.

Вона неодноразово зверталася до органів міліції за допомогою, в результаті чого постановою Приморського районного суду від 13.08.2014 року відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КоАП України.

04.07.2014 року відповідач будучи в нетверезому стані вигнав її та дітей з квартири, в результаті чого вона та діти проживають до теперішнього часу у її матері. Для того, щоб забрати свої речі та речі дітей вона вимушена була звертатися за допомогою до дільничного інспектора міліції Орджонікідзевського РВ м. Маріуполя.

В жовтні 2014 року шлюб, укладений з відповідачем, розірвано. До теперішнього часу вона не може користуватися своєю квартирою, чим порушується її право власності.

Внаслідок своєї протиправної поведінки відповідач робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, тому він повинен бути виселеним з квартири без надання йому іншого житла.

У судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтримала позовні вимоги та надала суду пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Крім того суду пояснила, що з відповідачем вона проживає однією сімєю з 2001 року, квартиру купили за гроші, які брали у борг, який віддавали разом з відповідачем. Просила суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він не заперечує проти вселення в квартиру ОСОБА_1 та їх дітей. Однак заперечував проти виселення його з квартири, вважає, що він має право власності на 1/2 частину квартири, оскільки дану квартиру купили в період сумісного проживання з ОСОБА_1 однією сімєю. В квартирі він не проживає протягом місяця, оскільки звільнив квартиру для проживання ОСОБА_1 та дітей. Однак речі з квартири не забирав та має намір там проживати. Не заперечував проти того, що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КпАП України.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 1550 від 17.06.2004 року ( а.с. 12-14).

01.03.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 154 ( а.с.8).

Від шлюбу у них народилися діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2( а.с.21)

Після укладання шлюбу відповідач зареєструвався в спірній квартирі. Також в квартирі зареєстровані вона та діти. Даний факт сторонами не оспорювався при розгляді справи у судовому засіданні .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 19.12.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано по причині зловживання відповідачем спиртними напоями та неоднократного спричинення їй тілесних ушкоджень ( а.с.10).

В період шлюбу і після розірвання шлюбу відповідач проживав в спірній квартирі, про що не заперечували сторони.

09.11.2013 року між позивачем та відповідачем було повторно укладено шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 485. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 30 жовтня 2014 року даний шлюб розірвано ( а.с.11).

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявою про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за спричинення їй тілесних ушкоджень, а саме в серпні 2011 року, та в липні 2014 року, однак їй було відмовлено в порушені кримінального провадження відносно ОСОБА_2 ( а.с. а.с. 24-27).

Постановою Приморського районного суду м.Маріуполя від 13.08.2014 року відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КпАП України за те, що вчинив насильство в сімї, а саме ображав дружину ОСОБА_1 нецензурною лайкою, тобто умисно вчинив дії психологічного характеру, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоровю потерпілої (а.с.28).

Крім того ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявою про усунення зі сторони її чоловіка перешкод у користуванні квартирою, внаслідок чого з ОСОБА_2 проведена профілактична бесіда ( а.с. а.с. 29-31).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З урахуванням вищенаведених норм права та позиції відповідача, який протягом розгляду справи не заперечував проти вселення ОСОБА_1 та дітей в квартиру, яка належить їй на праві власності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у користуванні квартирою № 35 у будинку № 56 по пр. Перемоги м. Маріуполя, яка належить їй на праві власності шляхом її вселення в квартиру разом з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні квартирою, оскільки вона є власником квартири та має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України,членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

З ч.1 ст. 116 ЖК України вбачається, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи вищевикладені норми права суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову в частин визнання ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_2, оскільки в даній квартирі він не проживає протягом місяця, а не понад один рік, що було б підставою для застосування ч.2 ст. 405 ЦК України, та останній має право на користування цим житлом разом з власником квартири в сенсі ч.4 ст. 156 ЖК України, незважаючи, що він є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 та колишнім членом сімї позивача, внаслідок чого відмовляє у задоволені цієї частини позовних вимог.

Крім того, суд також не знаходить підстав для задоволення цієї частині позовних вимог виходячи з вимог ст.ст. 157,116 ЖК України, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду доказів про вчиненні дії зі сторони ОСОБА_2, які б свідчили про систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, під систематичністю розуміється скоєння двох і більше таких правопорушень, що є необхідними умовами для задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Відмовляючи у задоволені цієї частини позовних вимог, суд не знаходить підстав для задоволення супутніх позовних вимог про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за адресою АДРЕСА_4, які нерозривно повязані з вирішенням вищевказаних позовних вимог.

При цьому суд при вирішені спору по суті не приймає до уваги посилання відповідача, що дана квартира є сумісною власністю подружжя, оскільки придбана з ОСОБА_1 за час сумісного проживання однією сімєю, так як даний факт юридично не оформлений та ОСОБА_2 не звернувся до суду з позовом за захистом свого майнового права та інтересу у спосіб, визначений ст. 16 ЦК України.

Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою № 35 у будинку № 56 по пр. Перемоги м. Маріуполя, яка належить їй на праві власності шляхом її вселення в вкартиру разом з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобовязання ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні квартирою, про визнання ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_5, задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою № 35 у будинку № 56 по пр. Перемоги м. Маріуполя, яка належить їй на праві власності шляхом її вселення в вкартиру разом з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні квартирою.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О.Костромітіна