Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Гонночка Олександр Вікторович, приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Базир Наталія Михайлівна, про визнання недійсними довіреностей та правочинів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим згодом позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними довіреностей та правочинів й просила визнати недійсними довіреності від 24 січня 2008 року, видані від її імені ОСОБА_3, посвідченні нотаріусом нотаріального округу міста Надим Ямало-Ненецького автономного округу Тюменської області Російської Федерації; договір купівлі-продажу Ѕ частини нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 22 березня 2008 року між ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2; договір купівлі-продажу Ѕ частини нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 22 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; договір купівлі-продажу нежилої будівлі магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 24 липня 2008 року між ОСОБА_11, який діяв в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині продажу Ѕ частини вказаної будівлі, яка належала ОСОБА_4; договір дарування 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2, укладений 22 березня 2008 року між ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2; договір купівлі-продажу 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2, укладений 22 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2 та Ѕ частина нежилої будівлі (магазину-кафетерію) по АДРЕСА_1.

Маючи намір придбати частину вказаних будівель у співвласника ОСОБА_6, вона 30 липня 2008 року уклала із ОСОБА_11, який діяв від імені ОСОБА_6 попередній договір про укладення договору купівлі-продажу 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2 та Ѕ частини нежилої будівлі (магазину-кафетерію) по АДРЕСА_1, на виконання якого передала ОСОБА_11, який діяв в інтересах ОСОБА_6 345 000 грн, що на день укладення цього договору було еквівалентно 75 000 доларів США.

В подальшому їй стало відомо, що на час укладення попереднього договору ОСОБА_6 вже не була власником частини приміщень, оскільки 24 липня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу продали ОСОБА_5 належну їм по Ѕ частині кожному нежилу будівлю (магазин-кафетерій), що знаходиться по АДРЕСА_1.

Також з'ясувалося, що за договорами купівлі-продажу та дарування від 22 березня 2008 року, ОСОБА_3 діючи від її імені на підставі довіреностей від 24 січня 2008 року, відчужив належні їй на прав власності 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2 та Ѕ частину нежилої будівлі (магазину-кафетерію) по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, який Ѕ частину нежилої будівлі (магазину-кафетерію) продав ОСОБА_4, а ОСОБА_4 в свою чергу - ОСОБА_5

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 вона не уповноважувала на здійснення дій щодо відчуження належного їй на праві власності майна, підписи у графі «довіритель» в оскаржуваних довіреностях, згідно висновку експертизи виконано іншою особою, ОСОБА_1 просила ці довіреності та укладені на їх підставі договори купівлі-продажу та дарування разом з наступними договорами відчуження спірної нерухомості визнати недійсними.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року позов задоволено.

Визнано недійсними довіреності від 24 січня 2008 року видані ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1, посвідчені нотаріусом нотаріального округу міста Надим Ямало-Ненецького автономного округу Тюменської області Російської Федерації Жихаревою І.О. та зареєстровані в реєстрі за № № 115, 117.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу Ѕ частини нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 22 березня 2008 року між ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та наступні договори купівлі-продажу вказаного приміщення укладені 22 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, 24 липня 2008 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині продажу ОСОБА_4 належної йому Ѕ частини цього приміщення.

Визнано недійсним договір дарування 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2, укладений 22 березня 2008 року між ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2, укладений 22 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 травня 2010 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 та скасовано рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними довіреності за договором купівлі-продажу та договору купівлі-продажу нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1, укладеного 24 липня 2008 року між ОСОБА_6, від імені якої діяв ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині Ѕ зазначеного нерухомого майна, яке відчужено за ОСОБА_4

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення апеляційного суду Київської області від 19 травня 2010 року скасовано та залишено в силі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року.

У травні 2014 року ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року разом з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, пропущеного з поважних причин та просив скасувати рішення суду першої інстанції, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 відхилено, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло із власності ОСОБА_1 без її волевиявлення, яке б відповідало її внутрішній волі, оскільки вона не видавала та не підписувала довіреності на ім'я ОСОБА_3 для відчуження своєї власності.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалені у справі судові рішення таким вимогам закону не відповідають.

Судом установлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належало 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2 та Ѕ частина нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1.

24 січня 2008 року нотаріусом нотаріального округу міста Надим Ямало-Ненецького автономного округу Тюменської області Російської Федерації Жихаревою І.О. посвідчено довіреності та зареєстровані в реєстрі за №№ 115, 117, якими ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 продавати на умовах і за ціну на свій розсуд належну їй Ѕ частину нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1 та подарувати ОСОБА_2 належні їй 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2, відповідно.

22 березня 2008 року, ОСОБА_3 діючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреностей від 24 січня 2008 року продав за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 її Ѕ частину нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1 та подарував за договором дарування ОСОБА_2 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2.

22 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі-продажу, згідно яких ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купив Ѕ частину нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1 та 33/100 частин нежилого приміщення (склад продбази) по АДРЕСА_2.

24 липня 2008 року між ОСОБА_6, від імені якої діяв ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_6 та ОСОБА_4 продали ОСОБА_5 нежилу будівлю (магазину-кафетерію), що знаходиться по АДРЕСА_1.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 203 від 17 листопада 2008 року, проведеної у кримінальній справі, порушеній за заявою ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «довіритель» та рукописний запис «ОСОБА_1» у довіреностях, посвідчених 24 січня 2008 року нотаріусом нотаріального округу міста Надим Ямало-Ненецького автономного округу Тюменської області Російської Федерації Жихаревою І.О. та зареєстрованих у реєстрі за №№ 115, 117, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Положеннями ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Статтею 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843376/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_1 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суди попередніх інстанцій на вищезазначені положення закону уваги взагалі не звернули; доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили; не визначившись з характером спірних правовідносин, не встановили яким чином мають бути відновлені порушені права позивача, унаслідок чого припустилися помилки у застосуванні вимог матеріального права.

Також поза увагою судів обох інстанцій залишилося те, що згідно зі ст. 129 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_523/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_627815/ed_2009_05_27/pravo1/MU50K02U.html?pravo=1> таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 129 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_523/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_627815/ed_2009_05_27/pravo1/MU50K02U.html?pravo=1>.

Таким чином, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_4 без його належного повідомлення про дату судового розгляду, суд порушив конституційні права відповідача й допустив суттєву неповноту у з'ясуванні дійсних обставин справи.

За таких обставин, які свідчать про те, що судами неправильно застосовано закон, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, вони в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, у ході якого необхідно усунути зазначене вище та ухвалити судове рішення відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 348 ЦПК України також підлягає скасуванню ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року скасувати.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко