Справа № 465/4515/14 Головуючий у 1 інстанції: Дзендзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/1128/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю прокурора Лящука Т.І., представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Франківського району м. Львова, подану в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Грифон-Буд», Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (правонаступник - Державна архітектурно-будівельна інспекція України) про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, -

в с т а н о в и л а:

24 липня 2014 року ОСОБА_2 на підставі статей 376, 386 ЦК України звернулася в суд з вищезазначеним позовом, та з урахуванням заяви про уточнення (зміну) предмета позову, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями, який знаходиться у АДРЕСА_1 і зобов'язати Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Будівництво багатоквартирного будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1». В обґрунтування позову зазначала, що відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 01 листопада 2011 року, вона є власником земельної ділянки у АДРЕСА_1, площею 0,0628 га, кадастровий номер НОМЕР_2. Цільове призначення даної земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку. Маючи намір здійснити на земельній ділянці будівництво багатоквартирного житлового будинку, вона 20 листопада 2011 року уклала із відповідачем - ПП «Грифон-Буд» попередній договір про передачу ПП «Грифон-Буд» функцій замовника будівництва багатоквартирного житлового будинку. Умовами попереднього договору передбачалось укладення основного договору після погодження та затвердження у встановленому законом порядку проектної документації на будівництво багатоквартирного житлового будинку. Однак відповідач здійснив будівництво будинку на її земельній ділянці самочинно, без її дозволу, не виготовивши та не погодивши проектну документацію. Оскільки будинок збудовано на її земельній ділянці, просила суд визнати за нею право власності на самочинно збудоване нерухоме майно та зобов'язати Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, оскільки Інспекція безпідставно відмовила у реєстрації такої та повернула на доопрацювання, чим порушила її цивільні права на володіння, користування та розпорядження збудованим об'єктом.

Оскаржуваним рішенням визнано за ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1) право власності на багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями, який знаходиться на АДРЕСА_1 і складається з:

- приміщень коридору І площею 1,7 кв. м.; коридору ІІ площею 6,9 кв. м.; насосної ІІІ площею 4,9 кв. м.; електрощитової IV площею 8,9 кв. м.; гаражу V площею 24,3 кв. м.; гаражу VI площею 24,3 кв. м.; гаражу VII площею 24,3 кв. м.; гаражу VIII площею 28,2 кв. м.; кладової ІХ площею 5,6 кв. м.; офісу № 1 загальною площею 39,2 кв. м., які знаходяться на цокольному поверсі будинку;

- офісу № 1 загальною площею 112,7 кв. м. та офісу № 2 загальною площею 38,6 кв. м., які знаходяться на першому поверсі будинку;

- кладової ХІV площею 5,0 кв. м.; двокімнатної квартири № 1 загальною площею 70,7 кв. м., житловою площею 35,9 кв. м.; двокімнатної квартири № 2 загальною площею 72,0 кв. м., житловою площею 35,5 кв. м.; трикімнатної квартири № 3 загальною площею 111,1 кв. м., житловою площею 43,1 кв. м., які знаходяться на другому поверсі будинку;

- двокімнатної квартири № 4 загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 35,9 кв. м.; двокімнатної квартири № 5 загальною площею 72,0 кв. м., житловою площею 35,5 кв. м.; двокімнатної квартири № 6 загальною площею 62,5 кв. м., житловою площею 27,1 кв. м.; однокімнатної квартири № 7 загальною площею 38,8 кв. м., житловою площею 18,1 кв. м., кладової XVI площею 2,1 кв. м.; кладової XVII площею 2,6 кв. м., які знаходяться на третьому поверсі будинку;

- кладової ХІХ площею 5,0 кв. м.; двокімнатної квартири № 8 загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 35,9 кв. м.; двокімнатної квартири № 9 загальною площею 72,0 кв. м., житловою площею 35,5 кв. м.; двокімнатної квартири № 10 загальною площею 62,5 кв. м., житловою площею 27,1 кв. м.; однокімнатної квартири № 11 загальною площею 38,6 кв. м., житловою площею 8,3 кв. м., які знаходяться на четвертому поверсі будинку;

- кладової ХХІ площею 2,1 кв. м.; кладової ХХІІ площею 2,6 кв. м.; трикімнатної квартири № 12 загальною площею 145,0 кв. м., житловою площею 69,0 кв. м.; двокімнатної квартири № 13 загальною площею 62,5 кв. м., житловою площею 27,1 кв. м.; однокімнатної квартири № 14 загальною площею 38,8 кв. м., житловою площею 18,1 кв. м., які знаходяться на п'ятому поверсі будинку;

- кладової ХХІV площею 5,0 кв. м.; двокімнатної квартири № 15 загальною площею 70,5 кв. м., житловою площею 35,9 кв. м.; двокімнатної квартири № 16 загальною площею 71,8 кв. м., житловою площею 35,5 кв. м.; однокімнатної квартири № 17 загальною площею 105,9 кв. м., житловою площею 16,7 кв. м., які знаходяться на шостому поверсі будинку;

- кладової XXVI площею 2,1 кв. м.; кладової XXVII площею 2,6 кв. м., які знаходяться на мансарді першого рівня будинку; кладової ХХІХ площею 5,0 кв. м., яка знаходиться на мансарді другого рівня будинку; трикімнатної квартири № 18 загальною площею 107,6 кв. м., житловою площею 73,0 кв. м.; трикімнатної квартири № 19 загальною площею 118,9 кв. м., житловою площею 68,7 кв. м.; трикімнатної квартири № 20 загальною площею 86,3 кв. м., житловою площею 50,1 кв. м., двокімнатної квартири № 21 загальною площею 52,0 кв. м., житловою площею 29,7 кв. м., які знаходяться на мансарді першого та другого рівня будинку.

Зобов'язано Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області () зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Будівництво багатоквартирного будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1».

Рішення суду оскаржив прокурор Франківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області. Вважає рішення районного суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню через порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями, який знаходиться по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, оскільки він збудований без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту. Стверджує, що висновок суду про те, що визнання за позивачкою права власності на об'єкт самочинного будівництва не порушуватиме прав та інтересів третіх осіб є безпідставним, оскільки нею не надано суду доказів на підтвердження цього факту. Посилається на те, що у позивачки не виникло права власності на спірний будинок, тому з урахуванням відсутності спору про право, суд прийшов до безпідставного висновку про необхідність захисту її прав шляхом зобов'язання Інспекції зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, крім того позовна заява в частині зобов'язання Інспекції зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації не підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства. Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Лящука Т.І., представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 3, 4 Постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що: «позивачка, як власник земельної ділянки, на якій наявне самочинно збудоване нерухоме майно, правомірно вимагає визнання за нею права власності на об'єкт самочинного будівництва. Судом встановлено, що визнання за позивачкою права власності на самочинне будівництво не порушуватиме прав та інтересів третіх осіб. Матеріалами справи підтверджено відповідність збудованого багатоквартирного житлового будинку вимогам чинних будівельних норм, нормативних актів з пожежної безпеки та санітарному законодавству. У зв'язку з цим районний суд прийшов до висновку про необхідність визнання права власності на збудований об'єкт за позивачкою.».

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, з огляду на наступне.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил (ст. 376 ЦК України).

Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону Укрїни «Про архітектурну діяльність»).

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, що виданий на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки ВРМ № 324434, реєстр. № 2349 від 16.09.2011 року, позивачка ОСОБА_2, яка проживає у АДРЕСА_2, є власницею земельної ділянки площею 0,0628 га за адресою - АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, а не будівництво та обслуговування…, як зазначено в позові.

На зазначеній земельній ділянці за вказаною адресою, позивачка самочинно побудувала багатоквартирний будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями, як зазначено в проекті Декларації про готовність об?єкта до експлуатації - третьої категорії складності (а.с. 24-28).

Відповідно до роз?яснень п. 12 (абз. 12) Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

У п. 21 цієї ж Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону № 3038-VІ, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Згідно ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво обєктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування і забудову територій» забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі будівництво). Будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обов'язковим (стаття 7 Закону України «Про архітектурну діяльність» № 687-ХІV, стаття 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VІ)).

Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта нерухомості здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Належно затвердженої проектної документації на будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями, який знаходиться на АДРЕСА_1, у позивачки немає.

Проект на відповідність будівельним нормам здійснюваного самочинного будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1 (робочий проект) (а.с. 18 з додатками), виготовлений 2014 року ТзОВ «ЛЕВАДІЯ-ПРОЕКТ», не підміняє документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», яку необхідно було отримати відповідно до статей 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно Закону України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 року № 1699-ІІІ будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій» передбачено, що фізичні чи юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво обєкта містобудування, зобовязані отримати дозвіл від виконавчого комітету ради.

Відповідно до ст. 29 цього Закону дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається на підставі проектної документації, документа, що засвідчує право власності чи користування (в тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, угоди про право забудови земельної ділянки, рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об'єкта містобудування, комплексного висновку державної інвестиційної експертизи, документа про призначення відповідальних виконавців робіт.

Будівництво без належного дозволу має місце як при відсутності дозволу на будівництво, так і при відсутності дозволу на виконання будівельних робіт.

Дозволів на будівництво та на виконання будівельних робіт обєкта містобудування - багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями, який знаходиться на АДРЕСА_1, відповідно - Львівська міська рада та Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (правонаступник - Державна архітектурно-будівельна інспекція України), не давали, Львівська міська рада не є відповідачем по справі, до участі у цій справі, відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України, судом першої інстанції в якості співвідповідача не залучалась.

Закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що приміщення багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями, який знаходиться на АДРЕСА_1, у встановленому законом порядку введені в експлуатацію.

При цьому районний суд не звернув уваги, що спірне приміщення в експлуатацію не введено і взяв на себе повноваження державних органів, які відповідають за введення в експлуатацію побудованих (новостворених) об'єктів.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудований багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями, який знаходиться на АДРЕСА_1, суд не врахував, що на підставі ст. 376 України таке право може бути визнане судом за власником земельної ділянки якщо: по-перше, це відповідає цільовому призначенню земельної ділянки, по-друге, якщо будівля відповідає архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, встановленим для житлових будинків і господарських споруд (ч. 3 ст. 375 ЦК України), по-третє, якщо це не порушує права третіх осіб.

Усупереч вимогам закону, доказів відповідності самочинної будівлі зазначеним нормам і правилам за висновками відповідних органів, до компетенції яких нормативними актами віднесено здійснення такого контролю та надання висновків, позивачкою не представлено, і такі в матеріалах справи відсутні, як не представлено належних доказів відсутності порушення самочинним будівництвом прав третіх осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на у вазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті З ЦПК України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Для узаконення самочинного будівництва позивач у Львівську міську раду не звертався, така, як зазначено вище - Львівська міська рада не є по даній справі відповідачем.

Під час розгляду справи встановлено, що 09.07.2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області із заявою про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об'єкта «Будівництво багатоквартирного будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1». Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області 15.07.2014 року своїм листом № 7/136-3921 від 15.07.2014 року повернула на доопрацювання декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, покликаючись на відсутність повноти даних про особу - інженера з технічного нагляду, проектну документацію, дозвільні документи, невідповідністю та неповнотою даних, зазначених у декларації (а.с. 23).

Частиною 1 статті 39 Закону № 3038-VI передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта здійснюється шляхом реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 6 статті 39 Закону № 3038-VI інспекції державного архітектурно-будівельного контролю відмовляють у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, якщо така декларація подана чи оформлена з порушенням встановлених вимог.

Частиною 7 статті 39 Закону № 3038-VI встановлено, що інспекції державного архітектурно-будівельного контролю відмовляють у видачі сертифіката з таких підстав: неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката; виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; невідповідність об'єкта проектній документації на будівництво такого об'єкта та вимогам державних будівельних норм, стандартів і правил.

Процедуру прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 461 прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I - III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Пунктом 17 Порядку № 461 встановлено, що реєстрація декларації здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Декларація приймається в дозвільному центрі за місцезнаходженням об'єкта. Реєстрацію декларації здійснює Інспекція за місцезнаходженням об'єкта на безоплатній основі.

Відповідно пункту 18 Порядку № 461 замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції два примірники декларації за формою згідно з додатком 1.

Згідно п. 21 постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», у разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав повернення у строк, передбачений для її реєстрації. Після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник може повторно звернутися до Інспекції для реєстрації декларації.

Також, у відповідності до пп. 3 п. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 року № 294, Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань, реєструє повідомлення та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення та декларації про початок виконання будівельних робіт та у визначених законодавством випадках повертає такі декларації.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що чинним законодавством не передбачено можливості (права) відмови Державної архітектурно-будівельної інспекції та її територіальними органами у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, крім повернення декларації на доопрацювання, колегія суддів приходить до висновку, що Інспекція не відмовила позивачці у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, а відтак рішення Інспекції № 7/136-3921 від 15.07.2014 року про повернення декларації на доопрацювання не дає підстав вважати про наявність між сторонами спору про право.

Також позивачка не використала своє право повторно звернутися до Інспекції для реєстрації декларації.

Разом з тим, слід зазначити, що рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області () зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Будівництво багатоквартирного будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1», також не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» № 461 від 13.04.2011 року прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Таким чином, дії щодо реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації здійснюються Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, як суб'єктом владних повноважень.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення ст. 16 ЦК України щодо компетенції суду загальної (цивільної) юрисдикції, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, суд загальної юрисдикції у справах щодо зобов?язання Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, не вправі втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням описаного колегія суддів Апеляційного суду Львівської області доходить висновку про відсутність підстав для зобов'язання Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області зареєструвати декларацію про готовність до експлуатації об'єкту.

Також слід зазначити, що посилання ОСОБА_2, як на одну з підстав задоволення позову, укладення нею 20 листопада 2011 року попереднього договору з відповідачем Приватним підприємством «Грифон-Буд» про передачу останньому функцій замовника будівництва багатоквартирного житлового будинку, будь-якого правового значення для даного спору немає.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і пороцесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у позові ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Франківського району м. Львова, подану в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Грифон-Буд», Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (правонаступник - Державна архітектурно-будівельна інспекція України) про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Савуляк Р.В.