АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/46/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Гордєєвим В.О.
Провадження № 22-ц/789/121/15 Доповідач - Фащевська Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Щавурська Н. Б., Гурзель І. В.,

З участю секретаря - Парандюк Ю.Б.

Сторін - представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8, представника Підзамочківської сільської ради ОСОБА_9, представника реєстраційної служби ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_11, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Бучацького районного суду від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Підзамочківської сільської ради, реєстраційної служби Бучацького РУЮ, ОСОБА_1, третіх осіб: Бучацького БТІ, ОСОБА_11, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Бучацької міської ради народних депутатів №159 від 29.05.1997 року, рішення виконкому Підзамочківської сільської ради Бучацького району №35 від 27.06.2013 року, визнання недійсними свідоцтва про право власності №6434684 від 18.07.2013 року, договору дарування від 31 липня 2013 року, договору дарування від 7 серпня 2013 року, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 6434965, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_11 та третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_1, реєстраційної служби Бучацького РУЮ, приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання правочину удаваним,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_11, Підзамочківської сільської ради, реєстраційної служби Бучацького РУЮ, Бучацького БТІ, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Бучацької міської ради народних депутатів №159 від 29.05.1997 року "Про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1", рішення виконкому Підзамочківської сільської ради Бучацького району №35 від 27.06.2013 "Про присвоєння адреси об'єкту нерухомого майна", визнання недійсними свідоцтва про право власності №6434684 від 18.07.2013 року, про право власності ОСОБА_1, договору дарування від 31 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_11, договору дарування від 7 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 6434965, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивачі вказали, що є власниками квартири АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право власності від 18 грудня 2000 року в рівних частках.

Однак, 18.08.2013 року їм стало відомо, що ОСОБА_1 незаконним шляхом оформив на своє ім'я право власності на дану квартиру, подарував її ОСОБА_11, а останній подарував її ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_11 та третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_1, реєстраційної служби Бучацького РУЮ, приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2, укладеного між ним та ОСОБА_11 7 серпня 2013 року та посвідченого приватним нотаріусом удаваним, як такий, що приховує договір купівлі-продажу.

Позивач зазначав, що замість договору дарування, який оформили з метою менших витрат під час оформлення договору у нотаріальній конторі, фактично був укладений договір купівлі-продажу, при цьому гроші за купівлю квартири продавцю платив він. Уточнивши позовні вимоги, просив визнати указаний договір удаваним, як такий, що приховує договір купівлі-продажу, перевести на нього права покупця за указаним договором та визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Рішенням Бучацького районного суду від 10 листопада 2014 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Бучацької міської ради №159 від 29.05.1997 року "Про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1", рішення виконкому Підзамочківської сільської ради Бучацького району №35 від 27.06.2013 р. "Про присвоєння адреси об"єкту нерухомого майна".

Визнано недійсним свідоцтво №6434684 від 18.07.2013 р. про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 4096045 від 18.07.2013 р., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №6434965 від 18.07.2013 р., державну реєстрацію права власності номер запису про право власності 1711191 від 18.07.2013 р. на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 власником якого записаний ОСОБА_1

Визнано недійсним договір дарування ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_11 від 31 липня 2013 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 4632906 від 31.07.2013 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 7369871 від 31.07.2013 року, державну реєстрацію права власності номер запису про право власності №1960103 від 31.07.2013 року на об"єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_4, власником якого записаний ОСОБА_11

Визнано недійсним договір дарування ОСОБА_11 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 від 7 серпня 2013 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 4813827 від 7.08.2013 р. витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 7664772 від 7.08.2013 р., державну реєстрацію права власності номер запису про право власності №2037254 від 7.08.2013 р. на об'єкт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_5, власником якого записаний ОСОБА_3

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_11 судові витрати на користь ОСОБА_5 в сумі 229,40 грн., ОСОБА_6 в сумі 243,60 грн., ОСОБА_6 в сумі 243,60 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_11 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 4000 грн. на оплату правової допомоги.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання удаваним договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_13 7 серпня 2013 р. та визнання укладеним договору купівлі-продажу та стягнення з ОСОБА_11 судових витрат та витрат на оплату правової допомоги відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

В апеляційних скаргах ОСОБА_11 та ОСОБА_1 просять рішення Бучацького районного суду від 10 листопада 2014 року скасувати і у задоволенні позовних вимог позивачам відмовити повністю, оскільки дане рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконним.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить змінити рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10.11.2014 р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання удаваним договору дарування укладеного між ним та ОСОБА_11 від 7 серпня 2013 року та визнання укладеним договору купівлі-продажу, стягнення з ОСОБА_11 судових витрат та витрат на оплату правової допомоги, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

Апелянт вважає дане рішення Бучацького районного суду від 10 листопада 2014 р. частково незаконним і необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, що суттєво порушує його права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_11 слід задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_3- задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Бучацької міської ради №159 від 29.05.1997 року ОСОБА_1 видано ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_6 а, житловою площею 29,5 кв.м.

Рішенням Чортківського районного суду від 13.03.2000 р. визнано незаконним спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету Бучацького РайШРБУ №7 від25.07.1994 року за №10 від 25.07.1995 р. в частині виділення сім'ї ОСОБА_1 2-х кімнатної квартири за АДРЕСА_1, визнано недійсним ордер №344 від 05.06.1997 р., виданий виконкомом Бучацької міської ради на дану квартиру, виселено ОСОБА_1 із сім'єю з квартири АДРЕСА_1, визнано право ОСОБА_5 на квартиру за АДРЕСА_1 та зобов'язано виконком Бучацької міської ради видати їй на цю квартиру ордер.

В позові ОСОБА_1 про визнання права власності на житло у квартирі за АДРЕСА_1 відмовлено.

18.12.2000 р. ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Чортківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності в рівних частках на житло на праві приватної власності, а саме - квартиру АДРЕСА_1.

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, виготовленим Чортківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, вбачається, що квартира знаходиться у власності ОСОБА_5

Рішенням Бучацької міської ради від 17.03.2004 року, АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1.

18.07.2013 року реєстраційною службою Бучацького районного управління юстиції Тернопільскої області ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_9.

Як вбачається з Договору дарування від 31.07.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Бучацького РНО ОСОБА_12, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_9.

07.08.2013 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_9, що стверджується договором дарування від 07.08.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Бучацького РНО ОСОБА_12

Вироком Бучацького районного суду від 17.06.2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, а саме придбання права на майно- квартиру за АДРЕСА_14,шляхом обману (шахрайства) вчинено у великих розмірах.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в частині визнання незаконним та скасування свідоцтва №6434684 від 18.07.2013 р. про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3, а також визнавши недійсним Договір дарування від 31.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом від імені ОСОБА_1 ОСОБА_11, суд виходив з того, що ОСОБА_1 шляхом шахрайських дій, а саме обману незаконно оформив право власності на квартиру, яка належить ОСОБА_6, в зв'язку з чим не набув статусу власника квартири, а відтак особи, яка має право на відчуження квартири.

Колегія погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та встановленим обставинам по справі.

Разом з тим колегія суду вважає, що висновок суду про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного 7 серпня 2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, скасування рішення про його державну реєстрацію не відповідає вимогам закону, оскільки суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував усі обставини справи та не визначився з характером правовідносин, які склалися між сторонами, відповідно невірно застосував норми матеріального права.

За таких обставин, які свідчать про те, що судом неправильно застосовано закон, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення в цій частині не може вважатися законним й обґрунтованим, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати і ухвалити нове рішення в порядку ст.309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення.

Так, згідно із положенням ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, окремо від добросовісного набувача- з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те,що продавець не мав права відчужувати майно,це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув; роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував; доводів сторін належним чином не перевірив.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачі звернулись до суду з позовом про визнання договору дарування ОСОБА_11 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 від 7 серпня 2013 року з підстав його недійсності, посилались на норму матеріального права, яка передбачає підстави визнання договорів недійсними.

Враховуючи встановлені обставини, вищезазначені вимоги закону, колегія вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_3 07.08.2013 року слід відмовити.

Крім того, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Бучацької міської ради №159 від 29.05.1997 року "Про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1" не відповідає вимогам закону та встановленим обставинам по справі, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати і ухвалити нове рішення.

Так, судом встановлено, що рішенням Чортківського районного суду від 13 березня 2000 року визнано недійсним ордер від 5 червня 2000 року за № 344, виданий ОСОБА_1 на зайняття квартири за АДРЕСА_9, виданий на підставі вищезазначеного рішення та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні права на цю квартиру.

Враховуючи наведене, колегія вважає, що у задоволенні вищезазначених вимог слід відмовити, оскільки дане рішення немає правового значення.

Визнавши незаконним та скасувавши в цілому рішення виконкому Підзамочківської сільської ради Бучацького району №35 від 27.06.2013 р. "Про присвоєння адреси об'єкту нерухомого майна" суд не звернув увагу на те, що рішення виконкому про присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси не суперечить інтересам позивачів. Враховуючи наведене колегія вважає, що рішення суду в цій частині слід змінити, а рішення виконкому Підзамочківської сільської ради Бучацького району №35 від 27.06.2013 р. "Про присвоєння адреси об'єкту нерухомого майна" слід частково визнати незаконним та скасувати в частині посилання на те, що власником житла є ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору дарування ОСОБА_11 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 від 7 серпня 2013 року удаваним, суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_11 за недійсним договором дарування не міг набути право власності на спірну квартиру і відповідно не може бути дарувальником, а тому даний договір є незаконним.

Колегія не погоджується з таким висновком суду, оскільки він суперечить вимогам закону та встановленим обставинам по справі.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Судом встановлено, що 7 серпня 2013 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу ОСОБА_12 за №1295 було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_11

У ході судового розгляду у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції сторони договору дарування - ОСОБА_3 та ОСОБА_11 стверджували, що між ними відбувся договір купівлі-продажу, оскільки договір був платним, відносин між ними, які б спонукали до укладення договору дарування не було.

Позивач зазначав, що фактично був укладений договір купівлі-продажу, при цьому гроші за купівлю квартири продавцю платив він, а договір дарування вони оформили з метою менших витрат під час оформлення договору у нотаріальній конторі.

Згідно розписки, даної ОСОБА_11, останній 07.08.2013 року отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 33000 доларів США за продану йому квартиру АДРЕСА_11.

Таким чином, обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія вважає, що фактично між сторонами угоди відбувся договір купівлі-продажу спірної квартири.

Згідно ст.ст.88 ЦПК України, роз'яснень, даних у п.п.35,37 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені нею судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У п. 35 Постанови Пленуму ВСУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" №10 від 17 жовтня 2014 року, роз'яснено, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, вирішуючи питання відшкодування в користь позивачів судових витрат та витрат за надання правової допомоги, суд першої інстанції стягнув дані витрати в солідарному порядку, що суперечить вимогам закону.

Згідно п.47 вищезазначеної Постанови ПВССУ розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_5 сплатила судового збору в сумі 229,40 грн. та 4000 грн. оплатила за надання правової допомоги згідно з договором відповідно до квитанції від 30.01.2014 р. та 2500 грн. за участь у судових засіданнях та надання правової допомоги згідно квитанції від 04.08.2014 року; позивач ОСОБА_7 сплатив відповідно до квитанції судовий збір а сумі 243,60 грн.; позивач ОСОБА_3 сплатив судовий збір в сумі 507,40 грн. та 300 грн. за надання правової допомоги згідно квитанції від 06.03.2014 року.

Визначаючи розмір відшкодування витрат ОСОБА_5 за надання правової допомоги в сумі 4000 грн., колегія суддів враховує вищезазначені вимоги закону, час участі адвоката у судових засіданнях та граничні межі відшкодування, а тому вважає, що вартість правової допомоги відповідно до граничних витрат становить 2954,47 грн.

Будь-яких інших документальних доказів надання правової допомоги, а саме розрахунку інших витрат, крім участі у судовому засіданні, позивачами не надано.

Враховуючи, що вимоги позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 задоволені частково, колегія вважає, що понесені ними судові витрати на сплату судового збору та за правову допомогу слід відшкодувати теж частково, а саме стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 150 грн. судового збору та 2000 грн. витрат на правову допомогу, в користь ОСОБА_7 - 150 грн. судового збору.

Що стосується відшкодування витрат на судовий збір та надання правої допомоги ОСОБА_3, позов якого задоволено, їх слід відшкодувати в розмірі 507,40 грн. судового збору та 300 грн. за надання правової допомоги.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бучацького районного суду від 10 листопада 2014 року в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_12, укладеного ОСОБА_11 та ОСОБА_3 та посвідченим 07.08.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_12 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 4813827 від 7.08.2013 р. витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 7664772 від 7.08.2013 р., державну реєстрацію права власності номер запису про право власності №2037254 від 7.08.2013 р. на об'єкт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_13 за власником ОСОБА_3 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у визнанні недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_12, укладеного ОСОБА_11 та ОСОБА_3 та посвідченим 07.08.2013 року відмовити.

Рішення Бучацького районного суду від 10 листопада 2014 року в частині визнання незаконним та скасування рішення виконкому Бучацької міської ради №159 від 29.05.1997 року "Про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1" скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Бучацької міської ради №159 від 29.05.1997 року "Про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1"

Рішення Бучацького районного суду від 10 листопада 2014 року в частині визнання незаконним та скасування рішення виконкому Підзамочківської сільської ради Бучацького району №35 від 27.06.2013 р. "Про присвоєння адреси об'єкту нерухомого майна" частково скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким рішення виконкому Підзамочківської сільської ради Бучацького району №35 від 27.06.2013 р. "Про присвоєння адреси обєкту нерухомого майна" частково визнати незаконним та скасувати в частині посилання на те, що власником житла є ОСОБА_1

Рішення Бучацького районного суду від 10 листопада 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_12, укладеного між ним та ОСОБА_11 від 7 серпня 2013 р. та визнання укладеним правочину договором купівлі-продажу та стягнення з ОСОБА_11 судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_11 та третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_1, реєстраційної служби Бучацького РУЮ, приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання правочину удаваним задовольнити. Визнати Договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 7 серпня 2013 року та посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_12, удаваним, як такий, що приховує договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_12, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 та посвідченим 07.08.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_12

Стягнути з ОСОБА_11 в користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 807,40 грн. (507,40 грн. судового збору та 300 грн. за надання правової допомоги).

Стягнути з ОСОБА_1, судові витрати на користь ОСОБА_5 в сумі 2150 грн. ( 150 грн. судового збору та 2000 грн. витрат на правову допомогу), на користь ОСОБА_6 в сумі 150 грн., ОСОБА_6 в сумі 150 грн.

В решті рішення суду слід залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.Є. Фащевська