22-ц/775/837/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Пустовойт Т.В.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 5
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

25 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Сороки Г.П.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Баркової Л.Л.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Талаківської селищної ради, ОСОБА_3, Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, треті особи: Маріупольське Бюро технічної інвентаризації, Управління Держземагенства у місті Маріуполі Донецької області, про визнання незаконним та скасування рішення Талаківської селищної ради, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 липня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

10 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Талаківської селищної ради, ОСОБА_3, Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, третя особа Маріупольське Бюро технічної інвентаризації (далі за текстом Маріупольське БТІ), Управління Держземагенства у м.Маріуполі Донецької області, який в подальшому уточнив та змінив, в остаточній редакції позову просив: визнати незаконним і скасувати рішення Талаківської селищної ради №6/26-302 від 24.04.2014року; визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2008 року, розташованого на земельній ділянці площею 0,1667га. У вересні 2012 року вирішив оформити своє право на земельну ділянку. В ході оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку з'ясувалось, що його земельна ділянка та ділянка ОСОБА_3, яка розташована по АДРЕСА_1, накладені одна на одну, що встановлено управлінням Держкомзему в м.Маріуполі та вказано у листі від 10.06.2013 року. За його зверненням Державною інспекцією сільського господарства Донецької області було проведено перевірку, за результатами якої встановлено, що ОСОБА_2 користується земельною ділянкою площею 0,1667га з моменту придбання домоволодіння, в яку входить спірна ділянка площею 0,0473га та на якій ростуть належні йому багаторічні насадження, а також, що вся площа земельної ділянки загороджена парканом.

Також у жовтні 2014 року йому стало відомо про існування рішення Талаківської селищної ради від 24.04.2014 року «Про затвердження технічної документації землеустрою з відводу земельної ділянки для експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруджень по АДРЕСА_1 ОСОБА_3», згідно пункту 2 якого ОСОБА_3 передано у власність із земель жилої та громадської забудови земельну ділянку площею 0,1044га для експлуатації та обслуговування жилого будинку, господарських побудов та споруджень.

Вважає, що при прийнятті вказаного рішення Талаківською селищною радою були порушені його права та вимоги діючого законодавства України, оскільки ОСОБА_3 передано у власність частину земельної ділянки площею 0,0473га, на яку він має право у зв'язку з придбанням житлового будинку. З моменту придбання будинку до нього перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,1667га, необхідною для обслуговування будинку, яка правомірно перебувала у користуванні попереднього власника будинку АДРЕСА_1, тому він набув право приватизації даної земельної ділянки. Із земельної ділянки площею 0,22га, що перебувала у користуванні попереднього власника, було вилучено 0,06га та передано у користування ОСОБА_3 для будівництва і експлуатації житлового будинку, інша ділянка у попереднього власника будинку АДРЕСА_1 не вилучалася та ОСОБА_3 не передавалася. Також вважає, що при вирішенні питання про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 у порушення закону межа між його земельною ділянкою та ділянкою ОСОБА_3 з ним не узгоджувалась, що призвело до порушення його права користування земельною ділянкою та позбавлення права на приватизацію земельної ділянки.

Оскільки право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 видано на підставі незаконного рішення з порушенням його прав на земельну ділянку, то вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, також свідоцтво про право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Талаківської селищної ради, ОСОБА_3, Маріупольського МУЮ Донецької області, третя особа Маріупольське БТІ, Управління Держземагенства у м. Маріуполі Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення Талаківської селищної ради, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Представники Талаківської селищної ради, Маріупольського міського управління юстиції, Маріупольського БТІ, Управління Держземагенства у м.Маріуполі та відповідач ОСОБА_3 повторно у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмами, зареєстрованими у встановленому порядку в журналі телефонограм, витяги з якого долучені до справи, факсимільними повідомленнями та повідомленнями по електронній пошті.

Представник Управління Держземагенства в м.Маріуполі подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Представники Талаківської селищної ради, Маріупольського міського управління юстиції, Маріупольського БТІ, та відповідач ОСОБА_3 про причини неявки суду не повідомили, ніяких заяв не подали. Тому, виходячи з положень ст.ст.169,305 ЦПК України, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4, які доводи апеляційної скарги підтримали, просили скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, заперечення представника ОСОБА_3 - адвоката Коровіної Н.Г., яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Талаківська селищна рада м.Маріуполя в межах своїх повноважень розпорядилась земельною ділянкою, передавши її у власність ОСОБА_3, який право власності на земельну ділянку набув правомірно з розробкою проекту землеустрою з відповідним погодженням дозвільними установами та з встановленням меж земельної ділянки в натурі, а також з того, що ОСОБА_2 не довів заявлені вимоги і порушення його прав як землекористувача спірної земельної ділянки.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналогічні положення передбачені ст.393 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної та комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25га, в селищах - не більше 0,15га, в містах - не більше 0,10га.

Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно у власність у зв'язку з набуттям права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідно до цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та або їх обтяжень».

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Талаківської селищної ради м.Маріуполя від 24.04.2014 року №6/26-302 затверджено технічну документацію землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських прибудов та споруд по АДРЕСА_1, належного ОСОБА_3 на праві приватної власності. Надано із земель жилої та громадської забудови у власність ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1044га для експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських прибудов та споруд по АДРЕСА_1 (а.с.15,155,162).

На підставі даного рішення селищної ради 04.06.2014 року Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1044га, розташовану в АДРЕСА_1 (а.с.163).

Згідно повідомлення Управління Держземагенства у м. Маріуполі Донецької області від 20.06.2014 року №2014/1443 відомості щодо земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, внесені до Державного земельного кадастру та на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.77).

Звертаючтиись до суду з позовом та оспорюючи зазначені рішення селищної ради та свідоцтво про право власності на земельну ділянку, позивач посилався на те, що даними актами порушено його право користування на земельну ділянку. На підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2008 року він набув право власності на жилий будинок АДРЕСА_1, а тому до нього перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,1667га, на якій розташований даний будинок з господарськими будівлями та спорудами, що перебувала у користуванні попереднього власника. В процесі оформлення свого права на земельну ділянку він дізнався, що частина земельної ділянки площею 0,0473га із належної йому земельної ділянки передана у власність відповідачу ОСОБА_3, чим позбавлено його права користування земельною ділянкою та права на приватизацію земельної ділянки.

За змістом ст.58 Конституції України закріплено принцип незворотності дії в часі законів та інших підзаконних актів, що є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Згідно офіційного тлумачення Конституційним судом України положень ч.1 ст.58 Конституції України (справа №1-рп/99 від 09.02.1999 року), рішення, якого є обов'язковим для виконання на території України, встановлено, що дію нормативно-правових актів в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в підпункті «г» п.18 постанови від 19.03.2010 р. N 2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з наступними змінами та доповненнями), при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

З огляду на наведене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство щодо виникнення права власності чи права користування на земельну ділянку, яке діяло на час переходу до позивача права власності на житловий будинок.

Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що позивач набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.04.2008 року та у встановленому на той час порядку зареєстрував своє право власності в реєстрі прав власності в Маріупольське БТІ (а.с.7,59).

Зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що попередніми власниками будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 07.05.1996 року, зареєстрованого у Маріупольському БТІ 27.05.1996 року.

Будинок розташований на земельній ділянці Маріупольської міської ради (на території Талаківської селищної ради), попередніми власниками будинку земельна ділянка не була приватизована, що не оспорювалось сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України (в редакції, що діяла на момент набуття позивачем права власності на будинок) якщо житловий будинок, будівля або споруда розташовані на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічні положення передбачені ч.2 ст.377 ЦК України.

Таким чином, у зв'язку з придбанням жилого будинку до позивача перейшло право користування частиною земельної ділянки, на якій розміщений будинок, господарські будівлі та споруди і частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Інша частина земельної ділянки, яка значилась за будинок АДРЕСА_1 в технічному паспорті на будинок, складеному Маріупольським БТІ 04.08.2008 року, відповідно до наведених положень ч.2 ст.120 ЗК України та ч.2 ст.377 ЦК України у користування позивача не перейшла. Рішення органом виконавчої влади та місцевого самоврядування у відповідності з положеннями ст.ст.12,118,122 ЗК України про надання позивачу у користування або у власність спірної земельної ділянки не виносилось.

На підтвердження своїх доводів про те, що земельна ділянка площею 0,1667га правомірно перебувала у користуванні попереднього власника будинку АДРЕСА_1 та перейшла у користування позивачу, суду не надано.

Як вбачається зі справи після набуття права власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07.05.1996 попередні власники будинку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права користування земельною ділянкою площею 0,1667га не набули, у відповідності з вимогами ст.ст.22,23,30 ЗК України (в редакції 1990 року), чинного на момент придбання будинку у власність) та наведених вище положень Земельного кодексу України в редакції 2001 року своє право користування земельною ділянкою не оформили, органом виконавчої влади або місцевого самоврядування рішення про передачу їм земельної ділянки у користування або у власність не виносилось, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначені не були та державний акт на право власності або на право користування земельною ділянкою їм не видавався і таких документів у справі не має. Також не приймалось Талаківською селищною радою рішення про виділення або надання у власність позивачу земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_1, що підтверджується листом Талаківської селищної ради від 09.02.2015 року (а.с.74). Дані обставини не оспорювались сторонами. Позивач в апеляційному суді пояснив, що в момент придбання будинку попередні власники йому повідомили про відсутність документів на земельну ділянку.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки Талаківська селищна рада, діючи в межах своїх повноважень, у встановленому законом порядку правомірно передала земельну ділянку площею 0,1044га у власність ОСОБА_3 Позивач у встановленому законом порядку не набув права користування спірною земельною ділянкою площею 0,0473га, тому не можна визнати порушеними його права при прийнятті рішення Талаківської селищної ради від 24.04.2014 року №6/26-302 про затвердження технічної документації землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських прибудов та споруд по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1044га, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання даного рішення незаконним та його скасування, а також для визнання недійсним і скасування свідоцтва про право приватної власності на цю ділянку на ім'я ОСОБА_3 Між тим, слід відмітити, що набувши право у відповідності з положеннями ч.2 ст.120 ЗК України та ч.2 ст.377 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2008 року на частину земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі та споруди, та на частину земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, у відповідності з положеннями ст.118 , ч.3 ст.121 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спору, він має право на виділення йому і передачу безоплатно у власність вільної земельної ділянки, розташованої за адресою його будинку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та не свідчать про невідповідність висновків суду обставинам справи а також про неправильне застосування чи порушення судом норм матеріального права.

Посилання позивача на те, що він фактично користувався земельною ділянкою площею 0,1667га з моменту набуття права власності на будинок, що ця земельна ділянка була огорожена парканом, що відповідачу передана частина земельної ділянки, яка була ним засаджена ним фруктовими дерева, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки на підтвердження цих доводів позивач не надав належних, допустимих та переконливих доказів.

Представник відповідача ОСОБА_3 - Коровіна Н.Г. дані доводи не визнала та пояснила, що у відповідача з моменту набуття права власності на будинок АДРЕСА_1 з 1990 років фактично у користуванні перебувала земельна ділянка площею 0,1144га, на межі земельних ділянок знаходився паркан, такий порядок користування був узгоджений з попередніми власниками будинку АДРЕСА_1, приватизація земельної ділянки була проведена по фактичному користуванню і в межах огорожі були визначені розміри земельної ділянки, яка йому була виділена для приватизації. Спір з позивачем виник в період оформлення документів на земельну ділянку і позивач зніс паркан, що розділяв дві земельні ділянки.

Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1, складеного Маріупольським БТІ 04.04.2008 року, за домоволодінням значиться площа земельної ділянки 1667кв.м., в тому числі норма 1200кв.м., лишки 467кв.м. (а.с.61-65). Відповідно до технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 від 05.02.1987 року за цим домоволодінням з урахуванням журналу зовнішніх замірів від 12.04.1993 року значиться земельна ділянка площею 1144кв.м. (а.с.119-124).

З матеріалів цивільної справи №264/7194/14ц (провадження №2/264/10457/2014) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку (ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 03.12.2014 року позов залишений без розгляду за заявою позивача) вбачається, що згідно викопіровки генерального плану на будинок АДРЕСА_1, відповідно до якої за домоволодінням значиться земельна ділянка площею 1200кв.м. та лишки 467кв.м., за домоволодінням АДРЕСА_1 значиться земельна ділянка площею 1144кв.м., в тому числі під городом 544кв.м. (а.с.22,23,29). Згідно рішення Жданівської міської ради №485 від 18.10.1978 року було затверджено надані БТІ інвентаризаційні матеріали обміру земель забудованих кварталів №42,13-а,11,4 в сел.Талаківка м.Жданова. Вирішено зареєструвати за землекористувачами даних кварталів присадибні ділянки. Виявлені лишки залишити у користуванні землекористувачів до виникнення потреби, а по земельним ділянкам кварталів 13-а,11,4 від реєстрації утриматися до надання землекористувачами відповідних документів і взято на облік вільні землі (а.с.30,31). В додатку до рішення відсутній будинок АДРЕСА_1 у переліку будинків за якими реєстровані земельні ділянки. Згідно листа Талаківської селищної ради №0216-359 від 14.11.2014 року відповідно до книг обліку земельних ділянок в період з 1991 року по 2012 рік площа земельної ділянки АДРЕСА_1 становила 1100кв.м. і з цієї площі ОСОБА_3 сплачував земельний податок. ОСОБА_8 як власник будинку АДРЕСА_1 з 1994 року проводила оплату земельного податку з площі 1200кв.м. (а.с.70).

Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що він зніс старий жилий будинок та на його місці побудував новий будинок, який в експлуатацію не прийнятий та новий технічний паспорт на домоволодіння не складався.

Рішення місцевої ради про передачу лишків земельної ділянки у постійне користування володільцю будинку АДРЕСА_1 суду не надано і таке рішення відсутнє в матеріалах справи та в матеріалах інвентарної справи на домоволодіння у Маріупольскому БТІ, яка була оглянута судом першої інстанції. Судом встановлено, що в інвентарній справі будь-яких правовстановлюючих документів щодо надання у постійне користування власникам будинку АДРЕСА_1 земельної ділянки площею 0,1667га, актів встановлення межі на місцевості (в натурі) не містяться і таких документів суду не надано.

Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, у встановленому порядку не затверджена, повернута в ТОВ «ЦЕГЗ» для опрацювання (а.с.8,50-56,66-73)

З огляду на наведене, виходячи з того, що у встановленому законом порядку у користування попереднім власникам будинку АДРЕСА_1 земельна ділянка площею 0,1667га у постійне користування не виділялася, та з урахуванням положень ст.120 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення у позивача права власності на будинок) земельна ділянка у вказаному розмірі не могла перейти у користування позивача.

Та обставина, що позивач сплачував земельний податок, виходячи з ділянки площею 0,1667га, правового значення для вирішення спору не має, оскільки сплата земельного податку не породжує право користування чи право власності на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно відмовив у призначенні будівельно-технічної експертизи є безпідставними, оскільки суд дійшов правильного висновку, що питання, для вирішення яких заявлено клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, не мають правового значення для вирішення спору. Питання щодо визначення яка площа земельної ділянки та на підставі яких правовстановлюючих документів перебуває у користуванні власників будинку АДРЕСА_1 є правовим та не потребує спеціальних познань будівельно-технічного експерта. Питання визначення конфігурації земельної ділянки будинку АДРЕСА_1 з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, що склався історично, правового значення для вирішення спору не має, оскільки не впливає на законність рішенням Талаківської селищної ради про виділення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 Крім того, як вбачається зі справи, паркан між суміжними земельними ділянками відсутній, був знесений позивачем, що підтверджується листом начальника Іллічівського РВ Маріупольського МУ ГУМВД України у Донецькій області від 29.06.2014 року (а.с.156). Відповідач не визнав доводів позивача, а останній не надав належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що з моменту придбання будинку він фактично користувався спірною земельною ділянкою.

В апеляційному суді не наведено будь-яких нових обставин та не надано нових доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та впливали би на правильність рішення суду і давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин і доказів, проведеної судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, їм та наданим доказам дав правильно правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Свої висновки суд першої інстанції достатньо повно та мотивовано обґрунтував.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують та не свідчать про невідповідність рішення обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 липня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді :

Гаврилова Г.Л.

Баркова Л.Л.