АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2459/15 Справа № 199/5802/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Дніпропетровськ 11 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «Державний

ощадний банк України»,

на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» та просив стягнути з відповідача 3691, 89 грн. упущеної вигоди за період перебування з 08.03.2012 року по 31.05.2013 року його депозиту у розмірі 20000 грн. на рахунку і у користуванні відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 10.12.2010 року між сторонами було укладено договір на вклад «Строковий пенсійний ощадного банку» на суму 20000 грн. з відсотковою ставкою у розмірі 15% річних та кінцевим строком повернення до 11.07.2012 року.

07.03.2012 року позивач подав до банку заяву про дострокове вилучення з рахунку всієї суми депозиту та відсотків по ньому. Про те банк кошти не повернув чим порушив умови договору.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2013 року з відповідача на користь ОСОБА_2 стягнуто суму вкладу у розмірі 20000 грн. та проценти в сумі 459, 03 грн. Ці кошти позивач отримав 01.06.2013 року.

Позивач вважає, що внаслідок порушення банком умов договору, а саме неправомірне користування банком 20000 грн., йому завдано матеріальну шкоду у вигляді недоотриманих доходів за період з 08.03.2012 року по 31.05.2013 року в сумі 3691, 89 грн., які він міг би отримати від іншої фінансової установи своєчасно вклавши туди кошти.

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено, стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на його користь 3691 грн. 89 коп. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 48-49/.

З рішенням суду не погодився відповідач, представник звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 53-55/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню, відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Судом встановлено, що 10.12.2010 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір № СС10-234 на вклад «Строковий пенсійний ощадного банку» у національній валюті для фізичних осіб.

Відповідно п. 1.1 цього договору вкладник вносить, а банк приймає на депозитний рахунок на умовах договору кошти в сумі 20000 грн., днем повернення є 11.07.2012 року. Відсоткова ставка за депозитом встановлюється 15% річних.

Відповідно до п.2.7 договору вилучення всієї суми депозиту або його частини до закінчення строку дії договору здійснюється на підставі заяви вкладника, поданої в банк відповідно до п.4.2.4 договору /а.с. 6-7/.

07.03.2012 року ОСОБА_2 пише заяву про дострокове припинення дії договору № СС10-234 від 10.12.2010 року, та просить повернути йому усю суму депозитного вкладу та нараховані відсотки по вкладу відповідно до п. 3.1.1, п. 2.7 та п. 4.2.4 договору /а.с. 8/.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2012 року з банку на користь позивача ОСОБА_2 за договором № СС10-234 стягнуто депозит сумі 20000 грн., відсотки в сумі 1495, 88 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. /а.с. 43/.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2013 року за цим же договором з відповідача стягнуто 20000 грн. депозитного вкладу та 459, 03 грн. відсотків /а.с. 9-13/.

За цим рішенням суду, ОСОБА_2, 01.06.2013 року отримав кошти в сумі 20460, 03 грн. /а.с. 14/.

Позивач посилається на те, що несвоєчасне повернення коштів з вини відповідача завдало йому матеріальної шкоди у вигляді недоотриманих доходів, що за період з моменту подачі заяви до банку 07.03.2012 року по день отримання коштів 01.06.2013 року складає 3691, 89 грн. та надав суду розрахунок /а.с. 22/. Позивач вважає, що у разі своєчасного отримання коштів, він би відкрив інший депозит та отримав ці відсотки.

Позивач вважає, що відповідно до п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України це є упущеною вигодою, яку він просить стягнути на його користь з відповідача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про стягнення упущеної вигоди суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив виконання взятого на себе зобов'язання, а тому має відшкодувати завдані цим збитки (ст.ст. 526, 610, 611 ЦК України).

При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доказування розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Суд першої інстанції неправильно застосував ці норми матеріального права, ухвалив рішення про задоволення позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, виходячи із припущення, що позивач міг вкласти належні йому кошти, які не були вчасно повернуті відповідачем, на депозитний рахунок іншої фінансової установи з можливістю отримання відсотків за вкладом у розмірі не менше 15% річних.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу заподіяні такі збитки і що позивач мав намір зробити вклад саме цих коштів у інший банк та на умовах на які він посилається, і що неповернення відповідачем суми вкладу позбавило позивача скористатися своїм правом та розмістити їх в іншому банку і отримати реальну можливість одержати доходи за рахунок цих коштів.

Згідно із ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Покладені на відповідача відповідальності у формі відшкодування збитків за нездійснення свого права суперечить в цілому принципам юридичної відповідальності, що настає за порушення саме зобов'язань, а тому підстави для стягнення на користь позивача упущеної вигоди - відсутні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний

ощадний банк України» - задовольнити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2014 року - скасувати.

ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення упущеної вигоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.