Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Хилевича С.В., Собіни І.М.

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 25 вересня 2013 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги , колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 25 вересня 2013 р. позов ОСОБА_2 задоволено : визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2, за кожним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 75,2 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 р. рішення суду 1-ї інстанції скасовано та в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 р. скасовано рішення суду апеляційної інстанції та справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В поданій на рішення суду 1-ї інстанції апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на його незаконність, оскільки висновки суду суперечать обставинам справи та доказам, дослідженим у судовому засіданні. Зазначає, що за договором цесії від 05.10.2010 р. вона, як цесіонарій набуває лише право вимоги за існуючим борговим зобов»язанням та права боржника в частині обов»язків, а не право власності на майно за таким правочином, як зазначив місцевий суд. Вона з позивачем формально перебували у шлюбі до 13.05.2011 р., оскільки понад три роки проживали окремо, не підтримували шлюбних відносин та не вели спільного господарства, що стверджено доказами у справі. Їй забудовником не пропонувалося прийняти квартиру у власність у зв»яку із прийняттям будинку в експлуатацію. Судом не з»ясовано, чи були спільні кошти або спільна праця подружжя джерелом набуття спірної квартири , окрім факту перебування їх у шлюбі.

Не враховано вимоги ч. 6 ст. 57 СК України , а також те, що не відбулася державна реєстрація права власності на спірне житло, яка є обов»язковою, а тому квартира поділу не підлягає. За наведених обставин просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовити. ___________________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. - Гордійчук І.О.

Провадження № 22ц/787/ 682/2015 Доповідач - Оніпко О.В.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

20.02.2013 р. ОСОБА_2 звернувся з до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні. Зазначав, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 1994р., який рішенням Рівненського міського суду від 13.05.2011р. розірвано і вказане рішення ним оскаржується на даний час.

За час шлюбу ними на підставі договору № 3 від 05.10.2010 р. було набуте нерухоме майно -квартиру АДРЕСА_1. Будинок зданий в експлуатацію, однак відповідачка свідомо не вчиняє дії для оформлення права власності на неї та для отримання свідоцтва. Посилаючись на ст.ст. 60,63, 67, 69, 70 СК України, просив суд провести поділ вказаної квартири та визнати за ним та відповідачко право власності за кожним на 1/2 її частину.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та визнаючи право власності на 1/2 частину спірної квартири за кожною із сторін, місцевий суд послався на норми ст.ст. 60, 70 СК України та на ч. 2 ст. 331 ЦК України, зазначивши про набуття вказаного майна сторонами під час шлюбу та на свідоме ухилення ОСОБА_2 від вчинення дій з отримання свідоцтва про право власності на житло.

Проте, з такими висновками суду 1-ї інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2004 р. між забудовником - УКБ виконкому Рівненської міської ради та ОСОБА_3 був укладений договір на участь у частковому будівництві квартири АДРЕСА_3, з вартістю житла 137 660 грн. ( а.с. 4-5).

Відповідно до ст.1 договору № 3 відступлення права вимоги (цесії) від 05.10.2010р., укладеним між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та УКБ виконкому Рівненської міської ради, в порядку та на умовах визначених цим договором, цедент відступає цесіонареві, а цесіонарій набуває права вимоги, а також обов»язки, належні цедентові, і стає стороною договору (кредитором у частині прав і боржником у частині обов»язків) за договором б/н на участь у частковому будівництві квартири АДРЕСА_3, що був укладений 19.02.2004 р. між цедентом і забудовником.

Згідно зі ст. 2 договору, цесіонарій набуває право вимагати від забудовника належного виконання усіх обов»язків, що передбачені договором № 1, набуває усіх обов»язків замовника, а цедент втрачає усі права і не несе обов»язків, що виходять із договору № 1 ( а.с. 9-10).

Виходячи з наведеного, вказаний договір укладено у відповідності до вимог ст.ст. 512 -516 ЦК України.

Будинок АДРЕСА_3 був прийнятий в експлуатацію 20.09.2011 р. ( а.с. 14-16) та розпорядженням міського голови від 07.10.2011 р. за № 986-р проведено розподіл та передачу житлової та нежитлової площі частини вказаного будинку.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За положеннями ч. 1 ст. 182 ЦК України та ч. 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка проводиться в установленому законодавством порядку.

Згідно з додатком № 3 до вказаного розпорядження, квартира АДРЕСА_3 перебуває у резерві УКБ міськвиконкому ( а.с. 13, 18 зв.) на підставі поданої ОСОБА_2 заяви від 28.09.2011 р. ( а.с. 34) і до цього часу відповідач не вчинила дій з отримання свідоцтва про право власності на вказане житло та його державної реєстрації.

Таким чином, сторони договорів від 19.02.2004 р. та від 05.10.2010 р. усі, встановлені ними зобов»язання, виконали, окрім умови, визначеної п. 2.1.6 договору від 19.02.2004 р. щодо обов»язку забудовника передати у власність замовнику квартиру внаслідок невиконання замовником (відповідачкою) умов, встановлених п.п. 2.2.4 даного договору.

Крім того, колегією суддів встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.08.1994 р. Рішенням Рівненського міського суду від 13.05.2011 р. був задоволений позов ОСОБА_2, поданий 07.02.2011 р., шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 5-6). Також, вказаним рішенням встановлено, що сторони припинили подружні стосунки вісім місяців тому та проживають окремо.

13.02.2013 р. ОСОБА_2 подав до суду заяву про перегляд вказаного рішення (справа № 569/5249/13-ц, а.с. 30-32) з підстав порушення судом вимог ЦПК про вручення повісток особам, які проживають за межами України, ненадання судом сторонам строку для примирення та відсутність підстав для стягнення з нього аліментів на утримання дитини, яка не проживає разом з матір»ю.

Ухвалою Рівненського міського суду від 13.03.2013 р. рішення суду від 13.05.2013 р. скасовано. Ухвалою від 09.04.2013 р. за заявою ОСОБА_2 позовні вимоги останньої в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини залишено без розгляду у зв»язку з досягненням 01.04.2015 р. дочкою повноліття та її проживанням у м. Києві. Рішенням Рівненського міського суду від 13.05.2013 р. шлюб між сторонами розірвано, воно не оскаржувалося та є чинним (а.с. 42,55,59).

Як встановлено вказаним рішенням та не спростовано відповідачем та його представником, сторони близько трьох років не проживають разом, оскільки припинили подружні стосунки та їх не відновлювали, примирення між ними неможливе, воля сторін на спільне проживання відсутня.

Згідно з вимогами ч.1, ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до вимог ч. 3 вказаної статті, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог пп. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Тобто названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

У ст. 57 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Так, відповідно до вимог п.п.1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Також, частинами 6, 7 цієї статті встановлено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до роз»ясень п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. за № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

З врахуванням наведених обставин, колегією суддів встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно - спірну квартиру, з позовом про поділ якої, як спільного майна подружжя, звернувся ОСОБА_2, не було зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому відповідно до вимог закону, відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частину спірної квартири.

Також, ОСОБА_2 та його представником, в порядку вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, не надано суду жодних доказів про те, що кошти у сумі 137 660 грн. та 1164 грн. (а.с.56), сплачені ОСОБА_2 за договором від 05.10.2010 р., є спільними коштами подружжя, як не надано доказів і того, що вказані кошти були отримані сторонами за кредитними договорами під час їх проживання однією сім»єю, а посилання представника позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції на те, що при укладенні вказаного договору відповідачкою були використані кошти, отримані на споживчі цілі за кредитним договором від 17.04.2008 р., де позивач є поручителем, носять характер припущень і такими доказами не є .

Таким чином, позивачем не доведено тих обставин, що в період окремого проживання сторін (з червня 2010 р.) та припинення ними ведення спільного господарства і подружніх відносин, він надав ОСОБА_2 кошти (або частину з них) для укладення нею в інтересах сім»ї з ОСОБА_4 та УКБ виконкому Рівненської міської ради договору відступлення права вимоги (цесії) за №3 від 05.10.2010 р., а також, не спростовано заперечень відповідачки про те, що кошти, сплачені нею за вказаним договором відповідно до вимог ч.ч. 1, 6, 7 ст. 57 СК України, є її особистою приватною власністю.

У зв»язку з наведеним, рішення суду 1-ї інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі - про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, ст. ст. 57,60,65,70 СК України, ст. 331 ЦК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 25 вересня 2013 р. - скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 323 грн.25 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий

Судді :