Номер провадження: 22-ц/785/6132/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів Гірняк Л.А., Плавич Н.Д.,

при секретарі Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення, на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2013р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення часток у спільній сумісній власності, визначення порядку користування і вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю,-

встановила:

22.02.2010р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення часток у спільній сумісній власності, визначення порядку користування і вселення.

Із урахуванням доповнень, ОСОБА_4 остаточно просив суд визнати за ним право власності на частину зазначеної квартири, що відповідає житловій площі кімнати розміром 13,2 кв. м, визначити порядок користування квартирою та вселити його в квартиру.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2011р. первісний позов було задоволено: визнано за ОСОБА_4 право власності на частину квартири, що відповідає житловій площі кімнати розміром 13,2 кв. м в квартирі № 22, будинку № 49(новий №30) по вул. Запорізькій у м. Одесі; визначено порядок користування квартирою № 22 в будинку № 49(новий №30) по вул. Запорізькій у м. Одесі відповідно до частки кожного із співвласників; вселено ОСОБА_4 в квартиру № 22 в будинку № 49(новий №30) по вул. Запорізькій у м. Одесі; вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

Справа тривалий час розглядалась судами різних інстанцій.

Останнім рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.10.2013р. позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення часток у спільній сумісній власності, визначення порядку користування і вселення задоволено частково.

Суд визнав за ОСОБА_4 право власності на 21/50 частини квартири, що відповідає житловій площі розміром 13,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на 29/50 частини квартири, що відповідає житловій площі розміром 17,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2.

Суд визначив порядок користування квартирою № 22, будинку № 30 по вул. Запорізькій в м. Одесі, виділивши ОСОБА_4 кімнату розміром 13,2 кв.м., а ОСОБА_3 виділити кімнату розміром 17,9 кв.м., а інші приміщення залишити в загальному користуванні.

Суд вселив ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_3.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

Вирішене питання про стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2011р. та з рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.10.2013р., ОСОБА_3 подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга ОСОБА_3 відхилена, рішення апеляційного суду Одеської області від 17.10.2013р. залишено без змін.

06.02.2014р. ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про розяснення рішення апеляційного суду Одеської області від 17.10.2013р., оскільки він не може у встановленому законом порядку зареєструвати своє право власності(а.с.16-18 т.2).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2014р. виправлена помилка в мотивувальній та резолютивній частині рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2013р., зазначено замість вулиці «Запоріжська» правильно вважати вулицю «Запорізька».

Колегія суддів виклала абзац 3,4,5 резолютивної частини рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2013р. в наступній редакції.

« Визнати за ОСОБА_4 право власності на 2150 частини квартири, що відповідає житловій площі розміром 13,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2, загальною площею 66,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 2950 частини квартири, що відповідає житловій площі розміром 17,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 66, 4 кв.м.

Встановити порядок користування квартирою № 22, будинку № 30 по вул. Запорізькій в м. Одесі, виділивши ОСОБА_4 кімнату розміром 13,2 кв.м., а ОСОБА_3 виділити кімнату розміром 17,9 кв.м., загальною площею 66,4 кв.м., а інші приміщення залишити в загальному користуванні ».

В заяві ОСОБА_4 про розяснення рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2013р. - відмовлено(а.с.29-31 т.2) .

23.05.2014р. ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про виправлення помилки в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 10.04.2014р., оскільки він не може у встановленому законом порядку зареєструвати своє право власності, оскільки в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 10.04.2014р. помилково не зазначені частки у праві спільної власності, а саме необхідно правильно зазначити частки 21/50, замість 2150 та 29/50, замість 2950(а.с.35 т.2)

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2014р. заява ОСОБА_4 про виправлення помилки в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2014 року - задоволена.

Суд виклав резолютивну частину ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2014р. в наступній редакції.

« Визнати за ОСОБА_4 право власності на 21/50 частини квартири, що відповідає житловій площі розміром 13,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 29/50 частини квартири, що відповідає житловій площі розміром 17,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 66, 4 кв.м.

Визначити порядок користування квартирою № 22, будинку № 30 по вул. Запорізькій в м. Одесі, виділивши ОСОБА_4 кімнату розміром 13,2 кв.м., а ОСОБА_3 виділити кімнату розміром 17,9 кв.м., загальною площею 66,4 кв.м., а інші приміщення залишити в загальному користуванні ».

22 травня 2015р. ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси про розяснення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2011р.(а.с.56-57 т.2).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015р. у задоволенні заяви про розяснення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2011р. - відмовлено(а.с.61-62т.2).

14 липня 2015р. ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду Одеської області з заявою про ухвалення додаткового рішення. При цьому посилався на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2013р. ОСОБА_4 вселений у спірну житлову квартиру. У своїх заявах ОСОБА_4 просив залишити відповідальним квартиронаймачем ОСОБА_3 Відповідач неодноразово звертала увагу суду на зобовязання власника утримувати свою власність, повязане зі сплатою житлово-комунальних послуг. ОСОБА_3 неодноразово зверталася до ОСОБА_4 з питанням сплати комунальних послуг. Внаслідок того, що це питання не визначено у рішенні апеляційного суду, комунальні організації відмовили ОСОБА_3 у поділі особистих рахунків. Всі особові рахунки зі сплати комунальних послуг у постачальних організаціях відкрити на імя відповідачки, усі претензії по заборгованості та зі сплати поточних платежів постачальники предявляють відповідачу. ОСОБА_4 ніколи не проживав та не проживає у своїй кімнаті, при цьому він як власник повинен сплачувати комунальні послуги, які не повязані з фактичним проживанням.

На підставі викладено, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 просив ухвалити додаткове рішення, на підставі якого стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості, яка виникла станом на 01.07.2015р. у розмірі 9941,19 грн., що дорівнює 21/50 частини загальної заборгованості зі сплати послуг опалення житлової квартири та утримання будинку та споруд, зобовязати ОСОБА_4, починаючи з 01.07.2015р. приймати участь у сплаті комунальних послуг, повязаних з утриманням його особистої власності у розмірі 21/50 від загального рахунку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 підтримав заяву та просив ухвалити додаткове рішення про стягнення комунальних послуг з ОСОБА_4

Інші сторони до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази(а.с.74-76,т.2 ). Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заява про постановлення додаткового рішення не підлягає до задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, ухвалити додаткове рішення у випадку, якщо:

1) відносно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не постановлено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати;

3) суд не допустив негайного виконання рішення у встановлених законом випадках;

4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Даний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним.

З матеріалів справи вбачається, що жодна з передбачених ст.220 ЦПК України підстав для ухвалення додаткового рішення відсутня.

Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов передбачених ст. 220 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права і обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги не досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що немає підстав для ухвалення додаткового рішення у зв`язку із тим, що дані позовні вимоги в суді першої інстанції не заявлялися і не були предметом розгляду, а відтак і не розглядалися колегією суддів.

Посилання заявника на ч.1 п.1 ст.220 ЦПК України та на обґрунтування заяви про ухвалення додаткового рішення щодо рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2013р. є безпідставними, оскільки дана норма передбачає ухвалення додаткового рішення у випадку не вирішення якоїсь із позовних вимог, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, але судом з цього приводу не було постановлено рішення.

Позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості, яка виникла станом на 01.07.2015р. у розмірі 9941,19 грн., що дорівнює 21/50 частини загальної заборгованості зі сплати послуг опалення житлової квартири та утримання будинку та споруд, про зобовязання ОСОБА_4, починаючи з 01.07.2015р. приймати участь у сплаті комунальних послуг, повязаних з утриманням його особистої власності у розмірі 21/50 від загального рахунку, не були предметом розгляду справи та такі вимоги не були заявлені, ані позивачем, ані відповідачем.

Доводи заявника щодо доповнення рішення апеляційного суду від 17 жовтня 2013р. з підстав, на які посилається заявник у заяви, є зміною змісту рішення апеляційного суду від 17.10.2013р. та зміною його резолютивної частини.

Колегія суддів вважає, що суд не має права під виглядом додаткового рішення змінювати зміст основного рішення або вирішувати нові питання, які не були заявлені сторонами по справі та не були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції. В рішенні апеляційного суду чітко викладені вимоги, які були заявлені сторонами по справі.

ОСОБА_3 не позбавлена права звернутися до суду першої інстанції з самостійним позовом щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості за комунальні послуги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для постановлення додаткового рішення по справі не має, а тому в заяві про постановлення додаткового рішення необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.209,220,315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

В задоволенні заяви ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7