Справа № 728/1172/15-ц Провадження № 22-ц/795/1761/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Костенко О. Ф. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного М.М.,
суддів:Євстафіїва О.К., Литвиненко І.В.,
при секретарі:Нечасному О.Л.,
за участю:представника відповідача Рожка С.М

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Бахмацького районного суду від 31 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

в с т а н о в и в:

Рішенням Бахмацького районного суду від 31 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ПАТ КБ „ПриватБанк" про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт наполягає на тому, що відповідач на стадії укладення кредитного договору не надав їй достовірної інформації щодо умов кредитування, ввів її в оману щодо істотних умов договору про строк погашення кредиту та суми щомісячного мінімального платежу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та договір іпотеки укладені з дотриманням вимог законодавства, містять всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, які були узгоджені сторонами.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що 02.11.2006 року позивач ОСОБА_6 уклала з ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є відповідач ПАТ КБ „ПриватБанк", кредитний договір № CNBWGK00320133, за умовами якого ОСОБА_6 отримала кредитні кошти в сумі 20 000 доларів США на придбання житла та 3600 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 01 листопада 2026 року.

З метою забезпечення належного виконання позивачем умов договору, наступного дня банк уклав з позивачем ОСОБА_6 договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, - квартиру АДРЕСА_1.

В травні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсними з моменту їх укладення кредитний договір від 02.11.2006 року та договір іпотеки від 03.11.2006 року, посилаючись на порушення банком вимог Закону України „Про захист прав споживачів" при укладення зазначених договорів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на необґрунтованість вимог стосовно доведеності підстав для визнання недійсними укладених між сторонами кредитного договору та договору іпотеки.

Апеляційний суд повністю погоджується із таким висновком, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Так, відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів".

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з кредитного договору від 02.11.2006 року, в договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця -.ПриватБанк в особі старшого менеджера корпоративного бізнесу Бахмацького відділення Чернігівського регіонального управління ЗАТ КБ „ПриватБанк"; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у доларах США в сумі 20 000 доларів США та в сумі 3600 доларів США, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит та сплатити відсотки, винагороди.

Сторони також погодили, що у разі надання банком кредиту в іноземній валюті у доларах США кредит надається банком шляхом видачі готівки з каси.

Пунктами 1.1, 1.2 договору визначено строк кредитування - по 01 листопада 2026 року, кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди.

За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Розділом 2 кредитного договору передбачені права та обов'язки сторін, зокрема, пунктом 2.4.1 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту.

Розділом 4 договору встановлено відповідальність сторін.

Також згідно умов договору (п.2.3.1 договору) його сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору.

В п. 6.5 кредитного договору сторони погодили, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.1.1., 2.2.7, 2.2.9, 3.11, 6.2 цього договору, а саме сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування.

Крім того, волевиявлення ОСОБА_6 на укладення кредитного договору на умовах з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", та отримання згідно умов договору саме доларів США, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач ОСОБА_6 фактично вчиняла дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору позичальник ОСОБА_6 фактично підтвердила своє ознайомлення з умовами кредитування, в тому числі і з умовами взаєморозрахунків.

Таким чином, посилання апелянта ОСОБА_6 про неповідомлення її банком про умови надання кредиту є безпідставними.

Крім того, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем ОСОБА_6 не надано суду доказів про те, що вона при укладенні оспорюваних договорів діяла не на свій розсуд та не за власним бажанням.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: