АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Мазурик О.Ф., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 серпня 2014 року у справі № 7/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа №755/30724/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5076/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
10 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 серпня 2014 року у справі № 7/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що порука припинилася відповідно до ч.ч. 1 та 4 ст. 559 ЦК України, а тому й припинилося третейське застереження. Крім того, заявник вказав, що подану 02 січня 2014 року до третейського суду позовну заяву підписано представником ПАТ «Укрсоцбанк» за довіреністю, строк якої закінчився 31 грудня 2013 року. Зазначене, на думку заявника, свідчить про те, що третейський суд вийшов за межі третейської угоди, що згідно п. 2 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України і п. 2 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» є підставою для скасування рішення третейського суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду було відмовлено.

23 лютого 2015 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про скасування рішення третейського суду. В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказав, що з припиненням поруки втратило чинність третейське застереження, а тому третейський суд вийшов за межі третейської угоди, що є безумовною підставою для скасування рішення третейського суду. Також апелянт зазначив, що позовну заяву до третейського суду подано представником ПАТ «Укрсоцбанк» без повноважень.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за довіреностями - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» за довіреністю - ОСОБА_6 апеляційну скаргу просила відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 113Д, відповідно до умов якого банк надав позивальнику кредитні грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 143 000 дол. США. з наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості та порядком надання траншів кредиту зі сплатою 13% річних та комісій, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 17.03.2018 року.

23.06.2008 року між сторонами договору про надання відновлюваної кредитної лінії № 113Д укладено додаткову угоду № 1 до цього договору, 14.01.2009 р. - додаткову угоду № 3, 21.04.2009 р. - договір про і внесення змін та доповнень, 09.12.2009 р. - додаткову угоду № 4, 10.10.2012р. - договір про внесення змін № 15, 10.10.2012р. - договір про внесення змін № 6.

18.03.2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки № 113Д-3, за умовами якого поручитель зобов'язався перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором кредиту, в тому числі щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій.

10.10.2012 р. між АКБ СР «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до Договору поруки № 1 13Д-3 від 18.03.2008 року.

У статті 5 Договору поруки № 113Д-3 від 18.03.2008 року сторони домовились, що всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути між сторонами у зв'язку з укладанням та виконанням положень цього договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників. У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової. 15 У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або БілоконемЮрієм Миколайовичем у порядку черговості, запропонованому у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті особами, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 серпня 2014 року по справі № 7/14 позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 442 631,59 грн. та третейський збір в сумі 14826,31 грн.

Постановляючи ухвалу, що оскаржується, суд першої інстанції виходив з того, що передбачених у ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України підстав для скасування рішення третейського суду не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 17 ЦПК України передбачено, що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасоване у випадках: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі, та обставинам справи, відповідно до яких підстав для скасування рішення третейського суду встановлено не було.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до третейського суду з позовом до ОСОБА_1 як до поручителя на підставі вказаного договору поруки, що містить третейське застереження, а тому підстав вважати, що рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, немає. Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що порука припинилася з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні судами спорів, що виникають з кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

10 жовтня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор), ОСОБА_2 (позичальник) і ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір про внесення змін № 1 до договору фінансової поруки № 113Д-3 від 18 березня 2008 року, за умовами якого поручитель засвідчив, що йому відомо і він погоджується, що до договору про надання відновлюваної кредитної лінії № 113Д від 18 березня 2008 року договором про внесення змін № 6 від 10 жовтня 2012 року внесено зміни. Крім того, поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати солідарно з позичальником по залишку непогашеного боргу у розмірі 131 958 59 дол. США та відсотків, нарахованих станом на 10 жовтня 2012 року, у сумі 14 510, 42 дол. США до 09 квітня 2013 року та у сумі 33 857, 65 дол. США згідно встановленого графіку погашення до 15 березня 2018 року. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підписавши договір про внесення змін до договору поруки поручитель дав згоду на збільшення своєї відповідальності, а тому підстави вважати договір поруки припиненим згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України відсутні.

У постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2014 року у справі про визнання договору поруки припиненим зазначено, що у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Укрсоцбанк» 07 листопада 2013 року звернувся до нього з вимогою про оплату заборгованості за кредитним договором достроково протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги. Вимогу ОСОБА_2 отримав 12 листопада 2013 року, а тому кредит мав бути повернутий до 12 грудня 2013 року. З позовом до ОСОБА_1 банк звернувся 02 січня 2014 року, а тому підстави вважати поруку припиненою згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України також відсутні.

Саме по собі подання позовної заяви до третейського суду не уповноваженою особою не є підставою для скасування рішення третейського суду, оскільки суди не перевіряють законність і обґрунтованість рішень третейських судів по суті.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що передбачених у ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України підстав для скасування рішення третейського суду не встановлено.

Отже, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року є такою, що постановлена з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 2 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді