У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання біржового контракту недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання біржового контракту купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_11 про визнання біржового контракту купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним та скасування реєстрації права власності на вказану квартиру за відповідачем, поновлення реєстрації права власності на спірну квартиру за ним, посилаючись на те, що цей договір був укладений 01 лютого 2002 року на Універсальній товарній біржі «Гарант-Україна» та нотаріально не посвідчений.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 05 серпня 2013 року первісний відповідач ОСОБА_11 у зв'язку зі смертю, замінена на правонаступників: ОСОБА_7, ОСОБА_10 та малолітню ОСОБА_9, інтереси якої представляє ОСОБА_8

У листопаді 2013 року відповідачі ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9, та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання біржового контракту купівлі-продажу квартири від 01 лютого 2002 року дійсним та визнання права власності на квартиру за ОСОБА_7 та ОСОБА_8

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_6 та нині померлою ОСОБА_11 було досягнуто всі істотні умови щодо угоди купівлі-продажу, а саме: ОСОБА_11 сплатила ОСОБА_6 вартість квартири, а він підписав угоду та передав усі документи на квартиру. З моменту укладання угоди на товарній біржі та на день смерті ОСОБА_11 разом зі своїми дітьми проживали у квартирі, користувалися нею, сплачували комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_11 у квартирі залишилися зареєстрованими та продовжують проживати її діти.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 травня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання біржового контракту купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання біржового контракту купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності на квартиру задоволено частково.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 01 лютого 2002 року між ОСОБА_11 з одного боку, та ОСОБА_6, з іншого боку, зареєстрований Маріупольською універсальною товарною біржею (біржовий контракт № 663). В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 травня 2014 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання біржового контракту недійсним та у частині задоволення позову ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання біржового контракту дійсним скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним біржовий контракт купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 01 лютого 2002 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Гарант-Україна».

Скасовано реєстраційне свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 26 лютого 2002 року № 35070 на ім'я ОСОБА_11 та поновлено право власності на вказану квартиру за ОСОБА_6

У задоволенні позову ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9, порушує питання про скасування рішення апеляційного суду із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 01 лютого 2002 року на Універсальній товарній біржі «Гарант Україна» між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 було укладено біржовий контракт купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_11 придбала спірну квартиру за 8 820 грн (а. с. 16).

У цей же день ОСОБА_6 передав ОСОБА_11 документи на квартиру, а вона у свою чергу передала гроші за придбану квартиру. Після укладання угоди 01 лютого 2002 року вселилася в зазначену квартиру, а в березні 2002 року зареєструвалася в квартирі та зареєструвала свого сина ОСОБА_7, а в вересні 2004 року зареєструвала і свою малолітню дочку.

Доказів, які б свідчили про ухилення продавця ОСОБА_6 від нотаріального посвідчення, до суду не подано.

Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим Маріупольським бюро технічної інвентаризації від 26 лютого 2002 року, спірна квартира була зареєстрована на підставі біржового контракту від 01 лютого 2002 року за ОСОБА_11 (реєстраційним № 35070) (а. с. 5).

ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 05 серпня 2013 року первісний відповідач ОСОБА_11 у зв'язку зі смертю замінена на правонаступників: ОСОБА_7, ОСОБА_10 та малолітню ОСОБА_9, інтереси якої представляє ОСОБА_8

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні позову про визнання біржового контракту недійсним та задовольняючи позов ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про визнання цього біржового контракту дійсним, суд першої інстанції, встановивши, що сторони під час укладання біржового контракту досягли згоди щодо всіх його істотних умов та виконали його, а саме: позивач ОСОБА_6 підписав біржовий контракт та передав всі документи на квартиру, а ОСОБА_11 у свою чергу сплатила йому гроші за квартиру та зареєструвалася в ній з дітьми, проживала та користувалася нею до смерті, виходив з того, що умови ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) були виконані під час укладання угоди в повному обсязі, тому наявні підстави, передбачені ч. 2 ст. 47 цього Кодексу, для визнання біржового контракту дійсним, а позовні вимоги ОСОБА_6 не підлягають задоволенню як по суті позову, так і у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спору ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9, до ухвалення рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові, суд апеляційної інстанції керувався положеннями ст. ст. 45, 47, 48, 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), встановивши, що сторони під час укладання біржового контракту досягли згоди щодо всіх його істотних умов та виконали його, а саме: позивач ОСОБА_6 підписав біржовий контракт та передав всі документи на квартиру, а ОСОБА_11 у свою чергу сплатила йому гроші за квартиру та зареєструвалася в ній з дітьми, виходив з того, що оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 ухилявся від нотаріального оформлення угоди, позивачами не надано, та дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 2 ст. 47 цього Кодексу, для визнання біржового контракту дійсним, а недотримання вимоги щодо нотаріального посвідчення біржового контракту тягне за собою його недійсність.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що відповідно до ст. 267 ЦК України підстави для застосування позовної давності до первісних вимог відсутні, оскільки з матеріалів справи вбачається, що з заявою про застосування позовної давності ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до суду не зверталися та у своїх поясненнях в суді першої інстанції про пропуск позовної давності ОСОБА_6 не заявляли, про що свідчать безпосередньо досліджені судом апеляційної інстанції під час прослуховування технічні записи судових засідань від 03 грудня 2013 року, 13 грудня 2013 року, 14 травня 2014 року та 16 травня 2014 року, під час яких відбувався розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції врахував зазначені вимоги закону та дійшов обґрунтованого висновку, що оспорювана угода підлягала нотаріальному посвідченню, за відсутності доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 ухилявся від нотаріального оформлення угоди відсутні підстави, передбачені ч. 2 ст. 47 цього Кодексу, для визнання біржового контракту дійсним, недотримання вимоги щодо нотаріального посвідчення тягне за собою його недійсність.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що до угоди, укладеної 01 лютого 2002 року, відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року щодо позовної давності підлягають застосуванню положення цього Кодексу, однак відповідно до ст. 267 ЦК України жодна із сторін спору не заявляла про її застосування.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, тому підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9, відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник