Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-117/12 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Євген Олексійович
Категорія 27 Доповідач Забродський М. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Забродського М.І.

суддів: Шевчук А.М., Заполовського В.Й.

з участю секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів за розпискою

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 на свою користь борг у сумі 279 714,40 грн., інфляційні за весь час прострочення у розмірі 79 159,17 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 20 885,30 грн., 40 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та судові витрати в розмірі 1820 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що ОСОБА_3 отримав від його у борг кошти в сумі 35 140 доларів США, про що написав розписку.

Термін виконання зобов'язання, щодо повернення коштів був визначений 01 листопада 2008 року.

Проте у цей строк вони не були повернуті і відповідач відмовляється їх повернути.

У зв'язку з невиконанням свого зобовязання, ОСОБА_3 завдано ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 40 000 грн.

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги та остаточно просив визнати ОСОБА_4 солідарним боржником по виконанню зобов'язання по розписці від 20 травня 2008 року, стягнути заборгованість в розмірі 379 758,87 грн. та моральну шкоду в розмірі 40 000 грн. Всього 419 758,87 грн.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в солідарному порядку 279 714,40 грн., з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 100 044,41 грн. та 1700 грн. судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

Посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуально права. Таке рішення ґрунтується на припущеннях, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Під час розгляду справи суд не притягнув до участі у справи третіх осіб ТОВ «ТД «Краус», директором якого був він та ТОВ «ЦКЗ «Мілєан», директором якого був ОСОБА_2 Вважає, що вимоги позивача безпосередньо пов'язані з діяльністю цих підприємств.

Крім того, районний суд не з'ясував чи були отримані кошти самим ОСОБА_3 за розпискою та не звернув увагу на те, що ним зазначалося про судовий розгляд аналогічної справи про стягнення тих самих коштів, але не за розпискою, а за договором позики від тієї ж дати, а саме 20 травня 2008 року.

Проте на вимогу суду надати оригінал зазначеного договору представник позивача пояснив, що він втрачений.

Необґрунтованим є рішення про стягнення боргу з ОСОБА_4, яка не виступала поручителем та не має жодного відношення до укладення договору.

Вважає, що районним судом допущено власне тлумачення умов розписки без їх обґрунтування, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України).

Статтею 624 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до договору позики від 20 травня 2008 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 35 140 доларів США, які були еквівалентні на той час 175 696 грн.(а.с.39).

Згідно розписки від 20 травня 2008 року, оригінал якої міститься у справі, ОСОБА_3 отримав ці кошти та зобов'язувався повернути їх позивачу у строк до 01 листопада 2008 року(а.с.271).

Проте у встановлений строк ці кошти не були повернуті.

За заявою ОСОБА_3 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним ухвалою колегій суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва 24 грудня 2013 року призначена судова почеркознавча експертиза. На вирішення експертизи було поставлено питання що належності підпису ОСОБА_3 на розписці позики від 20 травня 2008 року та витребувано оригінал її зі справи, що була у провадженні Житомирського районного суду(а.с.246-247).

Висновком експертів, за результатами проведення цієї експертизи від 12 березня 2014 року, підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від 20 травня 2008 року виконаний самим ОСОБА_3(256-261).

10 квітня 2014 року ОСОБА_3, а 11 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернулися із заявам до Апеляційного суду м. Києва та відмовилися від своїх позовів(а.с.265-266).

Ухвалами колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва такі заяви були задоволені, рішення Соломянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2013 року скасовано, а провадження у справі закрито(а.с.267-268).

Відтак колегія суддів вважає, що оскільки між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір позики, який не визнаний недійсним, а відтак і не виконаний у строки, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення заборгованості.

Разом з тим, стягуючи кошти з ОСОБА_4, суд не обґрунтував у цій частині своє рішення.

На думку колегії, у цій частині рішення суду слід скасувати, оскільки відповідачка не підписувала договору позики, з ОСОБА_2 та не виступала поручителем за цим договором. Відтак вона не може нести відповідальність за отримані кошти її чоловіком за нормами СК України, як того вимагав позивач.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд не залучив до участі у справі ТОВ «ЦКЗ «Мілєан» та ТОВ «ТД «Краус» є безпідставні, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що вини були сторонами договору позики.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не порушують прав відповідача, а тому підстави для скасування його в цілому та ухвалення нового відсутні.

Керуючись ст.ст. 209,303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 травня 2014 року, в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_4 у солідарному порядку скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: