"15" липня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді Ластовки Н.Д.,
при секретарі Фузік Г.В.,
за участю ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування п. 5 Наказу Департаменту культури від 11 березня 2015 року, -
ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), просить визнати незаконним рішення органу державної влади - Наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 березня 2015 року № 73-к „Про поновлення ОСОБА_1 та звільнення ОСОБА_3" в частині пункту 5: „Укласти контракт з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця" в установленому порядку терміном на один рік" та скасувати пункт 5 Наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 березня 2015 року № 73-к „Про поновлення ОСОБА_1 та звільнення ОСОБА_3", мотивуючи свої вимоги тим, що Департаментом культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року було видано Наказ № 73-к від 11 березня 2015 року „Про поновлення ОСОБА_1 та звільнення ОСОБА_3", який містить пункт 5 „Укласти контракт з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця" в установленому порядку терміном на один рік". Однак позивач вважає, що зазначений пункт 5. Наказу № 73-к від 11 березня 2015 року є таким, що не відповідає обставинам, встановленим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року, оскільки позивач до його звільнення з Департаменту культури, був працевлаштований на посаду директора Історико-архітектурної пам'ятки-музею «Київська фортеця» відповідно до наказу № 70-к від 10.05.1995 року за трудовим договором на невизначений строк, тому поновлення позивача на посаді директора Історико-архітектурної пам'ятки-музею "Київська фортеця" із застосуванням умов, запроваджених на підставі законодавства, що набуло чинності після прийняття позивача на посаду є таким, що порушує ст. 58 Конституції України про незворотність дії законів в часі, протирічить обставинам, встановленим рішенням суду, та порушує суб'єктивне право позивача в сфері працевлаштування, що є підставою звернення позивача з даним позовом в судовому порядку.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, що містить зміст позовної заяви.
Представник відповідача Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, доказів поважності причини повторної неявки суду не надав.
На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача ОСОБА_1 суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.
Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Відповідно до ст. 51 Кодексу законів про працю України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року визнано незаконними накази Головного управління культури і мистецтв виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації): від 05.07.2012 року № 299-к про оголошення догани; від 17.07.2012 року № 317-к про звільнення з роботи; від 17.09.2012 року № 437-к „Про внесення змін і доповнень до наказу Головного управління культури від 17.07.2012 року за № 317-к"; від 05.11.2012 року № 537-к „Про внесення змін до наказу Головного управління культури від 17.07.2012 року № 317-к". Поновлено ОСОБА_1 з 05.11.2012 року на посаді директора Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця". Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі. (а.с. 7-13)
Відповідно до частини третьої ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Так, Апеляційним судом м. Києва встановлено, що ОСОБА_1 наказом Головного управління культури КМДА за № 70-к від 10.05.1995 року був працевлаштований за трудовим договором на невизначений строк на посаду директора Історико-архітектурної пам'ятки-музею „Київська фортеця" з 10.05.1995 року, та Указом Президента України від 03.05.2007 року музею Історико-архітектурної пам'ятки-музею „Київська фортеця" надано статус Національного та надано згоду на передачу музею до сфери державного управління комунального закладу - Історико-архітектурної пам'ятки-музею „Київська фортеця". (а.с. 9)
Колегія суддів при ухваленні рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року звернула увагу на те, що, оскільки ОСОБА_1 звільнено з посади директора Історико-архітектурної пам'ятки-музею „Київська фортеця", який на час звільнення був одноособовим керівником указаного музею, суд обов'язаний його поновити на тій самій посаді, з якої його було звільнено із збереженням повноважень посади директора, які існували на час його звільнення. В разі відсутності посади директора (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації паці. (а.с. 12)
Згідно зі статтею 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.
Виконання рішення про поновлення на роботі відбувається в порядку, передбаченому Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року № 512/5.
Відповідно до змісту Постанови, оскільки ОСОБА_1 звільнено з посади директора Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця" як одноособового керівника, то, відповідно, заявник підлягає поновленню на цій самій посаді зі збереженням повноважень керівника, які існували на час його звільнення. (а.с. 14-15)
Згідно пункту 5 Наказу № 73-к від 11.03.2015 року, виданого Департаментом культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), наказано: „Укласти контракт з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця" в установленому порядку терміном на один рік. (а.с. 16-17)
На звернення та повторне звернення Генерального директора Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця" Кулініча Я.П. про скасування пункту 5 Наказу № 73-к від 11.03.2015 року, виданого Департаментом культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Листом від 10.04.2015 року вих. № 060-1654 та Листом від 08.05.2015 року вих. № 060-2080, директором Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомлено, що ураховуючи положення статті 21 Закону України „Про культуру", пунктом 5 Наказу № 73-к від 11.03.2015 року зазначено про необхідність укладення контракту з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця". 12 травня 2015 року спливає термін попередження про зміну істотних умов праці зумовлені укладенням контракту з раніше прийнятим працівником. Крім того, зазначено, що згідно з частиною другою пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України у тому разі, якщо відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова. З огляду на викладене, запропоновано ОСОБА_1 підписати проект контракту у двох примірниках. (а.с. 18-19, 20, 21-23, 24)
Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6, перебуваючи у трудових відносинах з позивачем на підставі трудової угоди, якою уповноважений представляти інтереси музею „Київська фортеця" по питанням правового захисту, показав, що був учасником відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року про поновлення позивача на роботі, з приводу чого спілкувався з директором Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Поповою Д.О., яка не заперечувала проти виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та надала для ознайомлення відповідний проект наказу, який містив пункт другий про укладення з позивачем контракту з лютого 2015 року по лютий 2016 року, проти якого заперечив позивач, оскільки такий пункт протирічить законодавству та рішенню Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року. Після чого позивач змушений був звернутися до керівника апарату Київської міської державної адміністрації Бондаренка В.В., який погодився підготувати проект наказу про поновлення позивача на роботі, у якому укладення контракту буде можливим лише за ініціативою працівника, тобто позивача по справі, лише з метою покращення умов його праці, в частині преміювання та відрядження. Разом з тим, позивача було ознайомлено з Наказом № 73-к від 11.03.2015 року „Про поновлення ОСОБА_1 та звільнення ОСОБА_3", виданим Департаментом культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що містить оспорюваний пункт 5, яким наказано: „Укласти контракт з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця" в установленому порядку терміном на один рік", та позивач, приступивши до виконання своїх посадових обов'язків, звернувся до директора Департаменту культури Попової Д.О. із письмовим зверненням про скасування пункту 5 Наказу № 73-к від 11.03.2015 року, як такого, що суперечить діючому законодавству та рішенню Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року. Однак позивачем отримано відповідь, що його незгода з пунктом 5 Наказу № 73-к від 11.03.2015 року буде свідчити про порушення істотних умов поновлення позивача на роботі, наслідком чого можливе звільнення позивача з роботи, при цьому не було ураховано, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року не містить будь-яких умов чи застережень при поновленні позивача на роботі директора музею „Київська фортеця".
Суд, надавши оцінку показам свідка ОСОБА_6, приймає до уваги факти, що містять надані свідчення, які не викликали у суду сумніву щодо їх достовірності, за відсутності даних про зацікавленість свідка щодо наслідків розгляду справи.
Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України, яка кореспондується із статтею 13 Закону України „Про судоустрій і статус суддів", судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Принцип обов'язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони обов'язкові для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються.
Рішення суду відповідно до процесуального законодавства є обов'язковим уже з моменту його винесення і проголошення. Але з моменту набрання ним законної сили воно стає загальнообов'язковим, тобто є обов'язковим не тільки для суду, не тільки для інших учасників цивільної справи, а й для усіх органів, підприємств, установ та організацій, посадови осіб і громадян, і підлягає виконанню на всій території України.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Обов'язкове і точне виконання судових рішень державними і недержавними організаціями, установами, підприємствами, службовими особами і громадянами забезпечується системою державних органів, на які покладено виконання судових рішень.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення позивача, надавши оцінку показанням свідка, ураховуючи положення норм діючого законодавства України, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо визнання незаконним рішення органу державної влади - Наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 березня 2015 року № 73-к „Про поновлення ОСОБА_1 та звільнення ОСОБА_3" в частині пункту 5: „Укласти контракт з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця" в установленому порядку терміном на один рік", та вважає за необхідне скасувати пункт 5 Наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 березня 2015 року № 73-к „Про поновлення ОСОБА_1 та звільнення ОСОБА_3", - оскільки судом встановлено, що пункт 5 Наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 березня 2015 року № 73-к, виданого на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року, містить умову про укладення строкового контракту з позивачем при поновленні його на роботі на посаді генерального директора Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця", однак зазначена умова протирічить обставинам, встановленим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року, на підставі яких позивача поновлено на посаді директора Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця", з якої його було звільнено, із збереженням повноважень посади директора, які існували саме на час його звільнення, ураховуючи, що позивач був працевлаштований на зазначену посаду за трудовим договором на невизначений строк, та зазначені умови поновлення позивача на роботі є такими, що відповідають вимогам статті 58 Конституції України про незворотність дії закону у часі. Разом з тим, відповідачем при складанні Наказу № 73-к від 11 березня 2015 року не було ураховано вищенаведені обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року, яке ухвалено „Іменем України", набрало законної сили, та є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає до обов'язкового виконання на всій території України, та відповідачем в порушення вимог статті 124 Конституції України, включено до Наказу № 73-к від 11 березня 2015 року пункт 5., зміст якого не відповідає умовам поновлення позивача на роботі, встановленим рішенням суду, що є порушенням з боку відповідача принципу обов'язковості і точності виконання рішення суду, які віднесено до основних засад судочинства України.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування пункту 5 Наказу Департаменту культури від 11 березня 2015 року є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

В порядку положення частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 43, 124, 129 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 13 Закону України „Про судоустрій і статус суддів", ст.ст. 51, 232, 235 Кодексу законів про працю України, Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9, ст.ст. 10, 11, 56, 58, 60, 61, 84, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування пункту 5 Наказу Департаменту культури від 11 березня 2015 року - задовольнити.

Визнати незаконним рішення органу державної влади - Наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 березня 2015 року № 73-к „Про поновлення ОСОБА_1 та звільнення ОСОБА_3" в частині пункту 5: „Укласти контракт з генеральним директором Національного історико-архітектурного музею „Київська фортеця" в установленому порядку терміном на один рік".

Скасувати пункт 5 Наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 березня 2015 року № 73-к „Про поновлення ОСОБА_1 та звільнення ОСОБА_3".

Стягнути з Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три грн. шістдесят коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

С у д д я: