Справа № 579/428/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 квітня 2015 року Кролевецький районний суд Сумської області

у складі: судді - Ольховик А.І.,

за участі секретаря - Малик Г.М.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

адвоката - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представників відповідача - ОСОБА_4,

- ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кролевці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 листопада 2012 року між ним і ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого він як позикодавець передав у власність позичальника ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 11000 (одинадцять тисяч) доларів США в присутності свідка ОСОБА_6, після чого ОСОБА_3 написав йому розписку про те, що він взяв у нього у позику 11000 доларів США строком на один рік.

Після спливу терміну повернення боргу 11 листопада 2013 року він неодноразово як у 2013 році, так і протягом 2014 року, а також і в поточному році звертався до відповідача з вимогою повернення боргу, при цьому він йому постійно обіцяв його повернути, прохаючи почекати. В останній час ОСОБА_3 взагалі перестав відповідати на його телефонні дзвінки.

На час подання позовної заяви згідно з офіційним курсом Національного Банку України офіційний курс гривні щодо долару США складає за 100 одиниць 2329,6787 грн., таким чином сума коштів в розмірі 11000 доларів США становить 256264,66 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

У звязку з тим, що відповідач декілька разів після укладення договору позики повертав йому борг через ОСОБА_6, а саме по 1000 грн. всього на суму 5000 грн., тому він зменшує суму боргу на вказану суму, тобто на 5000 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та дав пояснення, що він знаходився у дружніх відносинах з ОСОБА_6, якому неодноразово позичав гроші, які той повертав у строк, визначений ними. У листопаді 2012 року до нього звернувся ОСОБА_6 з проханням позичити його тестю ОСОБА_3 гроші, він погодився позичити гроші після того, як особисто зустрінеться з ОСОБА_3 Їх зустріч відбувалася в листопаді 2012 року в квартирі ОСОБА_6 в м.Шостка, вул.Онопрієнко, 17а в присутності ОСОБА_6 Він приніс гроші 11000 доларів США купюрами по 100 доларів і після того, як ОСОБА_3 написав розписку про отримання грошей, він йому передав гроші в присутності ОСОБА_6, що і зазначено в розписці. Після укладення договору позики відповідач протягом року декілька разів передавав через свого зятя ОСОБА_6 кошти в рахунок погашення боргу на загальну суму 5000 грн.

Адвокат ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги позивача.

Відповідач не погоджується із позовом, давши в судовому засіданні пояснення про те, що він писав розписку про позику грошей у позивача, але гроші не отримував, а повинен був отримати їх в майбутньому. Просить суд взяти до уваги його письмові заперечення, а саме, що згідно приписів ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, обов'язок по доказуванню лежить на позивачу, зокрема позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики на суму 11 000,00 дол. США, мав бути укладений у письмовій формі (адже перевищує 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян).

Письмового договору позики, суду надано не було. Більше того, позивач не згадував про укладення письмового договору позики.

Оскільки, позивачем не надано договір позики, обов'язковість письмової форми якого закріплена в ст. 1047 ЦК України, виходячи з приписів ст. 1051 ЦК України, суд не може встановити факт укладення письмового договору позики на підставі свідчень наданих свідками.

Посилання позивача на наявність розписки не є правомірним оскільки, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, відповідно, сама по собі розписка не є договором позики. Розписка тільки може підтверджувати факт отримання коштів після укладення договору позики. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки, аналогічної позиції притримується Верховний суд України у висновках від 01.02.2014 р.

Оскільки, договору позики не існує, розписка не може бути видана до неіснуючого договору. Крім цього, із змісту самої розписки не вбачається факт отримання кошті відповідачем. Системний аналіз тексту розписки дає можливість лише припустити, що відповідач має на меті отримання грошових коштів від позивача в майбутньому, проте не зазначає, що вже отримав такі кошти.

Тут необхідно враховувати, що згідно положень ч.3 ст. 635 ЦК України зобов'язання встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Позивач просить стягнути заборгованість по неіснуючому, неукладеному договору (так як існування договору позики так і не доведена). Розписка за своєю природою є похідним документом від письмового договору позики, і лише може підтверджувати факт отримання коштів позичальником.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов не визнають.

Свідок ОСОБА_6 в суді дав показання, що він знайомий з ОСОБА_1 протягом тривалого часу. ОСОБА_1 неодноразово допомагав йому в скрутних ситуаціях, надаючи в борг гроші. В 2012 році його тесть ОСОБА_3 на розвиток свого бізнесу потребував коштів, а тому звернувся до нього з проханням найти людину, яка б йому позичила гроші. Він звернувся до ОСОБА_1, який погодився дати в борг кошти його тестю ОСОБА_3, після того, як зустрінеться з ним. В листопаді 2012 року в його квартирі в м.Шостка, вул.Онопрієнко, 17а в його присутності тесть ОСОБА_3 написав розписку про отримання ним грошей в сумі 11000 доларівCША, які йому передав ОСОБА_1 купюрами по 100 доларів, про що і було зазначено в розписці з їх підписами.

Встановивши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем на підтвердження своїх вимог надано письмовий доказ розписка від 14 чи 11 листопада 2012 року, в якій зазначено дослівно, що Я, ОСОБА_3, проживаючий в ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Кролевецьким РВ УМВС беру у позику у ОСОБА_1, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_2 11000 (одинадцять тисяч доларів) строком на 1 рік (один) та підписана ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 Відповідач не заперечував, що розписка написана ним особисто, але про те, що гроші він отримає в майбутньому, а на момент складання розписки він гроші не отримував від позивача.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13.

Суд вважає, що надана позичальником-відповідачем по справі ОСОБА_3 позикодавцю-позивачу по справі ОСОБА_1 розписка є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі і передачі грошей позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджена судом розписка підписана сторонами, а саме позикодавцем і позичальником, а також свідком ОСОБА_7, в присутності якого укладений договір позики, його зміст зафіксований в документі (розписці), а отже правочин вчинений у письмовій формі.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

На підставі дослідженої судом розписки, наданої відповідачем позивачу, встановлено, що між сторонами укладений договір позики у письмовій формі, підписаний сторонами і свідком ОСОБА_6 та засвідчено, що відповідач отримав від позивача гроші в сумі 11000 доларів США на строк один рік.

Судом проаналізовані заперечення відповідача, що він написав зазначену розписку позивачу, щоб отримати гроші в майбутньому і вважає їх такими, що суперечать встановленим судом обставинам справи і дослідженим доказам. В розписці чітко зазначено, що я, ОСОБА_3 беру у позику у ОСОБА_1 11000 доларів США строком на один рік!, тобто у розписці чітко зазначено, що відповідач бере у позивача зазначену суму грошей, а не буде брати в майбутньому, що узгоджується зі ст.1046 ЦК України, яка передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти, тобто якщо одна сторона передає, то інша сторона бере, що і зазначено відповідачем у розписці.

Факт укладення даного договору відповідач належними доказами не спростував. Він визнає, що саме ним написана досліджена судом розписка, він не заперечує, що декілька разів передавав гроші своєму зятю ОСОБА_6

Таким чином, згідно з даним договором, укладення якого в простій письмовій формі не спростовано відповідачем належними доказами, ОСОБА_3, як позичальник, отримав у ОСОБА_1, як позикодавця, грошові кошти в сумі 11000 доларів США., яка на час постановлення рішення еквівалентна 247964,12 грн. (а.с.14).

З моменту укладення договору між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.1046-1053 Цивільного кодексу України та нормами цього ж Кодексу щодо відповідальності за порушення грошових зобовязань.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України).

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.3 ст.545 ЦК України підтвердженням виконання боржником свого обовязку є наявність у нього боргового документа.

Отже, відповідач в ході розгляду справи не довів обставин, на які він посилається у своїх запереченнях проти позову.

За вказаних обставин, враховуючи викладене вище та виходячи з положень ст.ст.1049, 1050, 625, ч.2 ст.524 ЦК України зазначена у договорі позики сума боргу, еквівалентна 11000 доларів США, підлягає примусовому стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 23 квітня 2015 року (дату прийняття рішення у справі) курс долара США, встановлений НБУ - 2254,2193 грн. за 100 доларів США. Виходячи з даного курсу, сума, еквівалентна 11000 доларів США, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за умовами договору, становить 247964 грн. 12 коп. Зважаючи, що із зазначеної суми в період дії договору позики відповідачем добровільно сплачено 5000 грн., тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає борг в сумі 242964 грн. 12 коп.

На підставі викладеного, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши їх наданими доказами, керуючись принципами змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем сплачено 2562 грн. 65 коп. судового збору, що відповідає заявленій ціні позову 256264 грн. 66 коп. Оскільки за зменшеними позовними вимогами позов задоволено на загальну суму 242964 грн. 12 коп., то з відповідача слід стягнути на користь позивача 2429 грн. 64 коп. судового збору. Решту судового збору в сумі 133грн. 01 коп. згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» необхідно повернути позивачеві.

Відповідно до ст.ст.257, 264, ч.2 ст.524, ст.ст.526, 625, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України, п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 242964 (двісті сорок дві тисячі девятсот шістдесят чотири) грн. 12 коп. та судові витрати по справі, повязані зі сплатою судового збору, у розмірі 2429 (дві тисячі чотириста двадцять девять) грн. 64 коп.

Повернути ОСОБА_1 частину судового збору в сумі 133 (сто тридцять три) грн. 01 коп., сплаченого ним при подачі позову до суду ПАТ АБ Столичний за квитанцією № 21 від 19.03.2015 року, отримувач - УДКСУ у Кролевецькому районі Сумської області; р/р 0191, код отримувача 37824985, банк отримувача ГУДКСУ в Сумській області, МФО 837013, призначення платежу: судовий збір за позовом ОСОБА_1, код суду 02886383.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Кролевецький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення; особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

ОСОБА_8