У х в а л а іменем україни 07 жовтня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дьоміної О.О., суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К., Попович О.В., Ступак О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Полтавського району Полтавської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Полтавське лісове господарство» до Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення сесії сільської ради, державного акта на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за касаційними скаргами ОСОБА_1, Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2013 року прокурор Полтавського району Полтавської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Полтавське лісове господарство» (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - Ковалівська сільська рада), ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення сесії сільської ради, державного акта на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що рішенням 11 сесії п'ятого скликання Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 29 вересня 2007 року громадянці ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 1,0 га (пасовище) для ведення особистого селянського господарства в с. Верхоли на території Ковалівської сільської ради. 09 жовтня 2007 року відповідач ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Згідно з актом обстеження зелених насаджень біля с. Верхоли Полтавського району та області від 08 лютого 2011 року, складеного комісією Головного управління Держкомзему у Полтавській області, на вищевказаній земельній ділянці налічується 702 дерева сосни звичайної діаметром від 8 до 48 см. Також за повідомленням Державного підприємства «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі - ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою») ця земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту с. Верхоли та розташована у межах державного лісового фонду. У подальшому ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 09 червня 2011 року продала її ОСОБА_2, яка отримала державний акт серії НОМЕР_1 про право власності на цю землю. Враховуючи вищевикладене позивач просив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити їх, а також визнати недійсним рішення 11 сесії п'ятого скликання Ковалівської сільської ради від 21 вересня 2007 року «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки», визнати недійсним державний акт на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 23 травня 2012 року ОСОБА_2 (земельна ділянка площею 1,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Верхоли Полтавського району з кадастровим номером НОМЕР_2) та витребувати цю земельну ділянку з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним рішення 11 сесії п'ятого скликання Ковалівської сільської ради Полтавського району від 21 вересня 2007 року «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки» ОСОБА_1 Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 23 травня 2012 року ОСОБА_2 (земельна ділянка площею 1,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Верхоли, Полтавського району Полтавської області, з кадастровим номером НОМЕР_2). Витребувано земельну ділянку площею 1,0 га, яка розташована в с. Верхоли, Полтавського району Полтавської області, з кадастровим номеромНОМЕР_2, з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити та повернути земельну ділянку площею 1,0 га, яка розташована в с. Верхоли, Полтавського району Полтавської області, з кадастровим номером НОМЕР_2 до земель державного лісового фонду Чалівського лісництва Державного підприємства «Полтавське лісове господарство». У касаційних скаргах ОСОБА_1, Ковалівська сільська рада, ОСОБА_2 просять скасувати ухвалені судові рішення та передати справу на новий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає. Судами встановлено, що рішенням 11 сесії п'ятого скликання Ковалівської сільської ради громадянці ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,0 га (пасовище) для ведення особистого селянського господарства в с. Верхоли на території Ковалівської сільської ради. На замовлення ОСОБА_1 фізична особа підприємець ОСОБА_3 виготовила технічну документацію із землеустрою для складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку за наданими сільською радою план-схемою земельної ділянки. 02 жовтня 2007 року відповідно до акту виділено в натурі та погоджено межі земельної ділянки. В цей же день передано ОСОБА_1 межові знаки із закріпленням меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). 09 жовтня 2007 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_3 площею 1,0 га, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди за №67. За протестом прокурора рішенням 20 сесії п'ятого скликання Ковалівської сільської ради від 30 січня 2009 року скасовано рішення 11 сесії п'ятого скликання Ковалівської сільської ради від 21 вересня 2007 року про передачу безоплатно у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1,0 га (пасовище) для ведення особистого селянського господарства в с. Верхоли на території Ковалівської сільської ради. Відповідно до договору купівлі- продажу від 09 червня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 спірна земельна ділянка була продана останній. ОСОБА_2 23 травня 2012 року отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на вказану земельну ділянку. Проведеною прокуратурою Полтавської області перевіркою в Ковалівській сільській раді у 2011 році встановлено, що земельна ділянка передана ОСОБА_1 згідно з технічною документацією з перерозподілу земель на території Ковалівської сільської ради, знаходиться поза межами населеного пункту с. Верхоли. Згідно з актом обстеження зелених насаджень поблизу с. Верхоли Ковалівської сільської ради від 08 лютого 2011 року, затвердженого директором ДП «Полтавський лісгосп» встановлено, що зазначена земельна ділянка площею 1,0 га розташована у межах державного лісового фонду Чалівського лісництва ДП «Полтавське лісове господарство» в кварталі № 7 виділах № 3, 13, 20 (відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2007 року, проведеного українським державним проектним лісовпорядним виробничим обєднанням, органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства та погодженим з органами виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища). На ділянці налічується 702 дерева - сосни звичайної, діаметром від 8 до 48 сантиметрів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник майна має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом встановлено, що ДП «Полтавське лісове господарство» та Полтавським обласним управлінням лісового та промислового господарств погоджень на вилучення та передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 не надавалося. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з незаконності рішення Ковалівської сільської ради, що є підставою для його скасування та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, видані на ім'я відповідачів, проте прокурором пропущено строк звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови в його задоволенні. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що на спірні правовідносини позовна давність не поширюється, а тому виходячи з матеріалів справи прийшов до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення ради, державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача шляхом віндикації в порядку ст. 388 ЦК України. Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в процесі розгляду справи судом першої інстанції подала письмову заяву про застосування строків позовної давності. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційні скарги ОСОБА_1, Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Попович О.В. Ступак