Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Товтін Г.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частину літньої кухні, яка знаходиться в с. Руські Геївці, вул. Свободи, 8.Посилається на те, що з 20 травня 1989 року по 28 квітня 1992 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 19 серпня 1989 року народилася їхня донька ОСОБА_5 та 22 серпня 1992 року донька ОСОБА_6, яка проживала разом з ним та відповідачкою однією сімєю до 2007 року. На підставі рішення суду від 28.04.1992 р. шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, однак, понад 15 років, після розлучення, він перебував з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах. Вони вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет, виховували дітей. 25 квітня 2010 року відповідачці було видано державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована в с. Руські Геївці, вул. Свободи, 8. Підставою видачі державного акта вказано рішення Великогеєвецької сільської ради 2 сесії 23 скликання від 10.08.1998 р. та 26 сесії 5 скликання від 10.08.2009 р. Будинок був побудований за його та ОСОБА_2 спільні кошти, під час проживання разом у фактичних шлюбних відносинах. Він вимушений звернутися до суду за визнанням спільною сумісною власністю літньої кухні, оскільки відповідачка 18 березня 2013 року звернулася до суду із позовною заявою про усунення перешкод в здійсненні права власності на майно та відшкодування моральної шкоди, яким просила суд усунути її перешкоди у здійснені права власності шляхом виселення його з спірної літньої кухні, яка фактично належить їм на праві спільної сумісної власності. Однак на даний час відсутні будь-які документи на цей обєкт спільної сумісної власності, що також є причиною для звернення до суду з даним позовом.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені у позовній заяві і просять визнати за позивачем право власності на 1/2 частину літньої кухні, що знаходиться в с. Руські Геївці, вул. Свободи, 8. Представник позивача пояснила, що у період початку будівництва спірної літньої кухні сторони проживали однією сімєю до 2007 року. Даний факт підтверджується поясненнями свідків. До моменту як позивач та відповідачка перестали проживати однією сімєю, ними спільно, разом за спільні кошти було збудовано будинковолодіння за адресою с. Руські Геївці, вул. Свободи, 8, в тому числі і частина будинковолодіння, а саме літня кухня, будівництво якої проводилося у період з 2004 по 2007 роки.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач ОСОБА_4 стверджує, що фактично шлюбні стосунки між ним та нею, відповідачкою, припинилися у 2007 році. Такі твердження позивача не відповідають дійсності, так як з моменту реєстрації їхнього шлюбу він не бажав з нею підтримувати сімейних відносин, створення побуту для спільного проживання, не переймався ні житловими, ні побутовими проблемами та інтересами сімї, по місцю спільного з нею проживання постійно влаштовував сварки та знущався над нею. У звязку з цим у 1992 році вона вирішила припинити шлюбні відносини з відповідачем та розірвала з ним шлюб. Якщо прийняти до уваги твердження позивача про припинення між ними фактичних шлюбних відносин у 2007 році, що він підтверджує поясненнями свідків, то вважає, що саме з цього часу для позивача розпочався трьохрічний строк для звернення до суду за захистом його удаваного права. Строк позовної давності розпочався у 2007 році та закінчився у 2010 році, а з даним позовом ОСОБА_4 звернувся лише у жовтні 2013 року, тобто, фактично через три роки після спливу строку позовної давності. Тому просить застосувати строк позовної давності і відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні просила відмовити позивачеві ОСОБА_4 в задоволенні його позовних вимог через їх безпідставність та не доведеність.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно ст. 55 Конституції України, ст. 3 п. 5, ст. 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 06 серпня 1992 року між ними було розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 5).

Комісією Великогеєвецької сільської ради 11 червня 2013 року було складено акт обстеження житлового будинку за адресою с. Руські Геївці, вул. Свободи 8, з якого вбачається, що земельна ділянка для будівництва належить ОСОБА_2, на якій є недобудований будинок, який облаштовано кімната (12 кв.м.), літня кухня (6 кв.м.), коридор та ванна (3 кв.м.). Встановлено, що за вищевказаною адресою дійсно проживають без реєстрації її колишній чоловік ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та їхня донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

На даний час позивач продовжує проживати в літній кухні за вказаною адресою.

Згідно листа Ужгородського районного комунального підприємства (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна від 25.09.2013 р., підприємством не виготовлялася інвентаризаційна справа та не проводилася реєстрація права власності на літню кухню, що розташована за адресою с. Руські Геївці, вул. Свободи, 8 (а.с. 8).

Висновком експерта № 55/05-14 судової інженерно технічної експертизи від 16.05.2014 р. стверджується, що домоволодіння за адресою: Ужгородський район, с. Руські Геївці, вул. Свободи, складається з наступних обєктів: житловий будинок під літерою «А»; літня кухня під літерою «Б»; сарай під літерою «В»; сарай під літерою «Г»; вбиральня під літерою «Д»; колодязь під літерою «Е»; ворота з хвірткою під № 1; огорожа під № 2; огорожа під № 3. Домоволодіння будувалося з 1993 по 2007 роки. Станом на час огляду жодна з будівель не є завершеною. Однак, житловий будинок, сараї та інші будівлі і споруди на час огляду експлуатуються. В розрізі окремих років обєкти споруджувались наступним чином: 1993 р. початок будівництва, закупівля будівельних матеріалів; 1994 р. улаштовано фундамент під житловий будинок; 1995-1996 р.р. будівництво першого поверху житлового будинку та вбиральні під літерою «Д»; 1997 р. улаштовано перекриття першого поверху житлового будинку; 1997-2000 р.р. закуповувалися будівельні матеріали; 1998 р. улаштовано колодязь під літерою «Е»; 2000-2001 р.р. будівництво другого поверху та улаштування даху житлового будинку; 2002 р. улаштовано фундамент під сарай «В» та улаштовано приміщення підвалу; 2003-2004 р.р. зведення стін та улаштування перекриття сараю під літерою «В», будівництво сараю під літерою «Г»; 2004-2005 р.р. улаштовано фундамент під літню кухню; 2006-2007 р.р. будівництво стін будівлі літньої кухні; 2007 р. улаштовано ворота з хвірткою під № 1 та огорожу під № 2 та № 3.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми ст. 74 СК України, ст. 392 ЦК України і вказує на те, що будинок по вул. Свободи, 8 в с. Руські Геївці побудований за його та відповідачки спільні кошти під час проживання у фактичних шлюбних відносинах.

Факт сумісного проживання і будівництва житлового будинку позивач підтверджує поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 Зазначені докази в силу ст.ст. 58, 60 ЦПК України у даній справі є неналежними доказами.

Як встановлено в судовому засіданні, вказаний будинок відповідно до положень ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За положеннями ст. 376 ЦК України нерухоме майно не може бути предметом поділу у разі його самочинного будівництва, оскільки не є об'єктом права власності поки це будівництво не буде легалізовано. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, та технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. В іншому випадку за цими особами може бути визнано право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи залишити його одній з сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Проте таких вимог позивач не заявляв.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 05.02.2014 року по справі № 6-131цс13, застосування якої є обовязковим в силу ст. 360-7 ЦПК України, порядок та умови набуття права власності на новостворене майно врегульовані положеннями статті 331 ЦК України. Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Також Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 15 Постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. розяснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази та беручи до уваги той факт, що оскільки відповідно до положень ст. 376 ЦК України спірне майно є самочинним будівництвом, право власності на нього не оформлено належним чином, тому воно не підлягає поділу й визнанню права власності на його частку.

Крім того, посилання позивача на ст. 392 ЦК України суд вважає безпідставним, оскільки він не набув права власності на нерухоме майно, тоді як позов про визнання права власності у разі оспорювання чи невизнання цього права іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності має право предявляти лише власник майна.

Беручи до уваги наведене та ту обставину, що позивач не набув права власності на спірне нерухоме майно, то у нього відсутнє порушене право, яке підлягає захисту в судовому порядку.

З огляду на вказане, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину літньої кухні, що розташована по вул. Свободи, 8 в с. Руські Геївці.

Що стосується заяви відповідачки про застосування строків позовної давності до позову та прохання відмовити у задоволенні позовних вимог за спливом строку давності, то суд зазначає, що згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Такий строк підлягає застосуванню лише у випадку, якщо судом встановлено, що право позивача порушено, але ним пропущено встановлені законом строки на звернення з вимогою про захист цього порушеного права. Якщо ж судом встановлено, що права чи інтереси позивача не порушено, строк позовної давності застосуванню не підлягає.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст. 58 Конституції України, ст.ст. 331, 376, 392 року суд,

Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності на майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.