Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/263/15 Головуючий у 1 інстанції: Пустовіт З.П.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 10" березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, внесення змін до трудової книжки, стягнення недоплачених сум за робочі дні та дні непрацездатності, вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної допомоги, витрат на підготовку та оформлення позовів, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою, яку протягом розгляду справи уточнила, до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих, ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01.08.2012 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих згідно наказу №25-вк від 01.08.2012 року. Працевлаштування на підприємство було здійснене відповідно до договору про працевлаштування безробітного від 27.07.2012 року, укладеного між Бердянським міським центром зайнятості та Бердянським учбово-виробничим підприємством Українського товариства сліпих.

11.08.2014 року вона була звільнена у зв'язку з скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу №42-вк від 11.08.2014 року.

Вказує, що не була ознайомлена з наказом про наступне звільнення, попередження про звільнення не отримувала.

Зазначала, що на її звернення 11 серпня 2014 року щодо надання довідки про роботу на підприємстві відповідно до ст.49 КЗпП України отримала довідку не того змісту, якого просила.

Згідно наказу №24-п від 10.12.2013 року робочі дні з 02 по 10 січня 2014 року були оголошені директором ОСОБА_4 неробочими днями без встановлення простою на підприємстві та відповідної оплати, чим порушено вимоги ст.113 КЗпП України.

Всі дні відпрацювання попадали у неї в листок непрацездатності. Через не нарахування роботодавцем та не оформлення заяви-розрахунку про призначення матеріального забезпечення отримала 437,16 грн. (72,86 х 6), як і недоотримала за 13 січня 2014 року, на який була оформлена заява на отримання відгулу із днів, відпрацьованих в щорічну відпустку 2013 року, а в табелі робочого часу стоїть неробочий день.

У 2014 році через невиконання пункту 3.7 колективного договору щодо надання матеріальної допомоги в сумі 100 грн. при кожному перебуванні працівника на стаціонарному лікуванні вона не отримала 700 гривень.

При її звільненні не було дотримано вимоги ст.44 КЗпП України про виплату їй вихідної допомоги в розмірі не менше середнього заробітку.

З дня звільнення вона перебуває у вимушеному прогулі, що становить 56 днів, з 12 серпня 2014 року по 28 жовтня 2014 року, тому за цей період відповідач повинен сплатити заробітну плату в сумі 4080,16 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати 72,86 грн.

Крім цього вона вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй моральну шкоду, завдану незаконним звільненням. Весь час після звільнення вона перебувала у стресовому стані, змушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Для медичного забезпечення ліками їй постійно необхідна значна сума коштів, а таке незаконне звільнення змусило її стати на облік в центрі зайнятості. Внаслідок звільнення їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 20 000,0 грн.

Під час підготовки позовів нею витрачалися кошти на оформлення позовів, які склали 78,00 грн.

Остаточно просила:

Визнати протиправним наказ №42-вк від 11 серпня 2014 року про звільнення її з посади юрисконсульта у зв'язку з скороченням штату працівників, визнати його недійсним з моменту прийняття та скасувати.

Перевірити, чи мало місце скорочення чисельності штату працівників або зміни в організації праці та виробництві, зміна істотних умов праці на Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих.

Перевірити відповідність закону підстав її звільнення.

Поновити на роботі з організацією робочого місця і робочого кабінету.

Зобов'язати керівника Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих видати наказ про поновлення на роботі на посаді юрисконсульта з розміром заробітної плати 1530,00 грн., видати наказ про зміну запису №38 у її трудовій книжці.

Зобов'язати Бердянське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих сплатити 6 днів січня 2014 року в сумі 437,16 грн., сплатити за 13 січня 2014 року в сумі 72,86 грн. та дні тимчасової непрацездатності.

Стягнути з Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих на її користь вихідну допомогу в розмірі 1530 грн., заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 серпня 2014 року до 28 жовтня в сумі 4080,16 грн. і з 28.10.2014 року до дня поновлення на роботі, невиплачену матеріальну допомогу в сумі 700 грн., а також витрати на підготовку та оформлення позовів до суду в сумі 78,00 грн. моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

Відновити її порушені права. Внести подання Українському товариству сліпих про усунення порушення трудових прав.

Зобов'язати Бердянське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих надати довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи на конкретному підприємстві, розміру заробітної плати за весь період роботи (про нараховану і виплачену заробітну плату), з урахуванням індексації заробітної плати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неналежну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору про працевлаштування безробітного з наданням дотації №00100 від 27.07.2012 року, укладеного між Бердянським міським центром зайнятості та Бердянським УВП УТОС, за наказом №25-ок від 01.08.2012 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу до Бердянського учбово-виробничого підприємства сліпих на посаду юрисконсульта (а.с.5. 27-28).

Внаслідок погіршення економічного стану підприємства, з метою удосконалення структури підприємства, наказами від 29.11.2013 року №52-ок (а.с.56) та від 14.05.2014 року №29-п (а.с.57) по Бердянському учбово-виробничому підприємству Українського товариства сліпих прийнято рішення про скорочення 0,5 ставки інспектора з кадрів (по закінченню відпустки за доглядом за дитиною) та 1 ставку юрисконсульта - відповідно. Наказом від 14.05.2014 року №29-п на інспектора з кадрів ОСОБА_5 покладено обов'язок про попередження ОСОБА_3 про наступне звільнення у зв'язку зі скороченням штату з 01.08.2014 року.

За протоколом № 14 засідання профспілкового комітету Бердянського учбово-виробничого підприємства сліпих, розглядаючи питання подання адміністрації підприємства про звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штату та зі зміною в організації виробництва та праці, профспілковим комітетом було винесено рішення про надання згоди адміністрації Бердянського УВП УТОС на звільнення юрисконсульта ОСОБА_3 після закінчення дії договору, укладеного між Бердянським міським центром зайнятості та Бердянським УВП УТОС з 31.07.2014 року (а.с.17).

Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів"зазначає, що розглядаючи трудові спори, пов'язані з звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці. Про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення про скорочення штату проводилося на вимогу Центрального правління УТОС - засновника та власника Бердянського учбово-виробничого підприємства сліпих та з урахуванням колективного звернення 14 працівників щодо отримання ними середньої заробітної плати за 2013 рік (а.с.57).

Наявність змін в організації виробництва і праці та скорочення штатів на підприємстві у зв'язку зі зменшенням об'ємів виробництва підтверджується матеріалами справи: наказами по підприємству, в тому числі щодо недостатньої загрузки замовленнями на виготовлення виробів та надання послуг, штатними розкладами, листами до профспілкового комітету та інш. (а.с.92-93,107, 110,118,116).

Відповідно до штатного розпису з 11 серпня 2014 року штатна посада юрисконсульта була виведена зі штату (а.с.118).

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру, або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів. Отримання будь-яких дозволів на звільнення чи здійснення інших конкретних дій у відповідь з боку профспілкової організації на підставі вказаної статті не передбачається. Тобто, зазначена стаття стосується лише надання інформації про масові звільнення як стратегічну політику адміністрації підприємства у певні несприятливі періоди, а не про погодження скорочення конкретного працівника, що регулюється ст. 43, ст. 43-1 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що адміністрація підприємства двічі зверталась до профспілкової організації та надавала інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорія працівників та були проведені спільні консультації з цього приводу, про що свідчать протоколи №14 від 31 жовтня 2013 року та №17 від 12 травня 2014 року (а.с.40,41).

За протоколом №17 від 12 травня 2014 року засідання профспілкового комітету Бердянського УВП УТОС профком надав згоду про звільнення юрисконсульта ОСОБА_3 за ст. 40 п.1 КЗпП Україниу зв'язку зі скороченням штату та зі зміною в організації виробництва та праці (а.с.41).

Відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП Україниодночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Звільнення з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

11 серпня 2014 року позивач була звільнена з роботи у зв'язку з скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України відповідно до наказу №42-вк від 11.08.2014 року (а.с.46). Від ознайомлення з наказом ОСОБА_3 відмовилась, про що 11 серпня 2014 року був складений відповідний акт (а.с.47).

З матеріалів справи, а саме довідки Бердянського УВП УТОС №329 від 19.09.2014 року, вбачається, що на підприємстві станом на 01.12.2013 року, на 01.05.2014р, на 01.06.2014р., на 01.07.2014р., на 01.08.2014 року вакансій не було .

Судом першої інстанції встановлено, що з наказом від 14.05.2014 року №29-п щодо попередження про скорочення штату працівників, а саме попередження ОСОБА_3 про наступне звільнення. позивач знайомитись відмовилась, про що свідчить акт, складений 29 травня 2014 року (а.с.43).

Довід апеляційної скарги про те, що в період з 12 травня 2014 року по 28 травня 2014 року позивач знаходилась в м. Києві на лікуванні не спростовує висновків суду щодо відмови в ознайомленні з наказом 29 травня 2014 року. Наданий позивачем листок непрацездатності також свідчить про те, що ОСОБА_3 повинна стати до роботи 29 травня 2014 року (а.с.185). Зазначення в рішенні суду про те, що листок непрацездатності був закритий 28 вересня 2014 року є лише технічною опискою суду.

В суді апеляційної інстанції позивач не заперечувала, що була на підприємстві 29 травня 2014 року.

На адресу ОСОБА_3 направлялось попередження щодо скорочення посади, яку вона займає, та подальше звільнення її за п.1 ч.1ст.40 КЗпП України з 01.08.2014 року (а.с.42), про що свідчать квитанції щодо відправлення рекомендованого листа (а.с.44) та поштового повідомлення про отримання нею кореспонденції 03 червня 2014 року (а.с.45).

Враховуючи наявність акту про відмову в ознайомленні з наказом про наступне звільнення, а також посилання позивача на те, що вона отримала два протоколи щодо засідання профкому від 31 жовтня 2013 року та від 12 травня 2014 року, в тексті яких було зазначено про звільнення ОСОБА_3 по закінченні договору з 31.07.2014 року, колегія критично ставиться до доводів ОСОБА_3 про те, що вона не була попереджена про подальше її звільнення у зв'язку із скорочення штату.

Факт виплати вихідної допомоги відповідачем підтверджується випискою з картрахунку ОСОБА_3 НОМЕР_1 в ПАТ " Укрсоцбанк" та таб. № 159 щодо виплат/утримань юрисконсульту ОСОБА_3 за серпень 2014 року та не заперечувався позивачем в суді апеляційної інстанції (а.с. 10,50).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу №42-вк від 11 серпня 2014 року про звільнення позивача з посади юрисконсульта на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та його скасування, про поновлення позивача на попередній роботі та стягненні вихідної допомоги.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 в частині стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу з 11 серпня 2014 року по 28 жовтня 2014 року в сумі 4080,16 грн., оскільки зазначені вимоги є похідними від вимоги про поновлення на роботі.

За положеннями ст.49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Як вбачається з довідки №102, виданої підприємством 12 серпня 2014 року ОСОБА_3, зазначена довідка відповідає положенням ст.49 КЗпП України щодо її змісту.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтями 58, 59 ЦПК Українипередбачено поняття належності та допустимості доказів.

Судом встановлено та не спростовано позивачем, що обставини, на які позивач посилалась в позові, а саме, що 13 січня 2014 р вона перебувала в відгулі, а в табелі робочого часу цей день значиться як неробочий, є недоведеними, будь-яких клопотань щодо витребування доказів ОСОБА_3 не заявляла.

Статтею 113 КЗпП Українивстановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з'ясовувати факт простою й наявність чи відсутність вини працівника в цьому.

Поняття "простій" законодавчо дано у ст. 34 КЗпП Україниі визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Крім того, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що об'явлені неробочими днями 2,3,6,8,9,10 січня 2014 року відпрацьовувались в суботи, не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Матеріали справи також не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження того факту, що 2,3,6,8,9,10 січня 2014 року ОСОБА_3 приходила на роботу, але не працювала з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечувала, що 2,3,6,8,9,10 січня 2014 року не знаходилась на робочому місці.

З огляду на викладене, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 щодо оплати днів 2,3,6,8,9,10,13 січня 2014 року є правомірним та таким, що відповідає обставинам справи.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправомірної відмови судом в задоволенні позову про стягнення матеріальної допомоги в сумі 700 грн.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення несплаченої матеріальної за період 2014 року допомоги в сумі 700 грн. ( при кожному знаходженні працівника на стаціонарному лікуванні в лікувальному закладі по 100 гривень), позивач посилалась на положення п.3.7 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом на 2011-2015 роки та зареєстрований 20.05.2011 року за №97 (а.с.78-87).

Проте, пункт 3.7 Колективного договору не містить обов'язку щодо сплати зазначеної позивачем суми матеріальної допомоги в розмірі 100 грн. при кожному знаходженні працівника на стаціонарному лікуванні, цим пунктом лише передбачено можливість "надання працівникам матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в межах фонду оплати праці" (а.с.82).

Той факт, що позивач в 2013 та в 2014 роках неодноразово отримувала матеріальну допомогу (по 100 гривень), не спростовує висновок суду в цій частині позову.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: