Справа № 2-2611/11
Провадження № 4-с/487/10/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі головуючого судді - Агєєвої Л.І.,

при секретарі ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на неправомірні дії державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

20.01.2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ ОСОБА_4, щодо проникнення зі зломом та конфіскацією майна згідно постанови держвиконавця від 23.12.2014 року про опис та арешт майна, мотивуючи тим, що вони винесені державним виконавцем незаконно і з порушенням норм діючого законодавства.

В судовому заявники скаргу підтримали і просили задовольнити, також уточнили, що на даний час оскаржують усі дії державних виконавців, щодо примусового виконання рішення суду, оскільки як вказала заявник ОСОБА_3 в неї нема будь-якої можливості виконати рішення суду.

Представник Центрального ВДВС ММУЮ скаргу не визнав та просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на її безпідставність.

Заслухав учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 квітня 2012 року, позовні вимоги ОСОБА_3 залишені без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено, а саме: визнано договір купівлі-продажу магазину від 06.10.2010 року, укладений ОСОБА_3 і ОСОБА_5 - попереднім договором. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 19928,75 грн. - основного боргу, 1375,08 грн. - інфляційних витрат та 479,92 грн. - три проценти річних від простроченої суми, а всього стягнуто 21783,75 грн. Зобов'язано ОСОБА_3 укласти з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу магазину, який складається із однієї блок-кімнати площею 18 кв.м. і знаходиться на території ринку по вул. Ген.Карпенка, 51-Б в м. Миколаєві. Вирішено питання про стягнення судових витрат у справі.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2012 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.04.2012 року в частині задоволення вимог зустрічного позову щодо визнання договору купівлі-продажу від 06.10.2010 року попереднім договором, зобов'язання укласти договір купівлі-продажу та стягнення інфляційних збитків скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 щодо визнання визнання договору купівлі-продажу від 06.10.2010 року попереднім договором, зобов'язання укласти договір купівлі-продажу та стягнення інфляційних збитків -відмовлено. Рішення суду в частині стягнення судового збору змінено, а саме стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 204,08 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

02.08.2012 року судом було видано виконавчі листи по справі.

В подальшому, постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2/1412/1355/12, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва.

В період з моменту відкриття по 09.10.2013 року державними виконавцями Центрального відділу ДВС неодноразово направлялися вимоги на виконання судового рішення, які були проігноровані, саме тому 9.10.2013 року старшим державним виконавцем Височиною М.С. до Центрального районного суду м. Миколаєва було направлено подання про примусове проникнення до житла боржника.

21.10.2013 року вищевказане подання було задоволено.

07.11.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій, а 08.11.2013 року направлено вимогу та повідомлення про те що за місцем проживання боржника, 14.11.2013 будуть проводитись виконавчі дії. В той же день, 14.11.2013 року державним виконавцем складено акт про те що наявне майно боржнику не належить.

08.04.2014 року державним виконавцем була винесена постанова про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій, направлено вимогу та повідомлення про те що за місцем проживання боржника, 11.04.2014р. будуть проводитись виконавчі дії.

11.04.2014 року державним виконавцем Нікітіною Н.Р. було описано арештовано майно, яке було передане на зберігання ОСОБА_2, копії акта опису та арешту майна були направлені сторонам

22.04. 2014 року проведено оцінку вищезазначеного майна.

Судом також встановлено, що в період з 22.04.2014 року до 18.09.2014 на адресу боржника неодноразово направлялися вимоги про вилучення описаного майна, які були зберігачем та боржником проігноровані.

18.09.2014 року державним виконавцем Черниш Я.М. було здійснено вихід для вилучення описаного арештованого майна. Боржник ОСОБА_3 добровільно впустила до приміщення квартири, про що було складено акт. Цього ж дня державним виконавцем було описано та арештовано нове майно для подальшої реалізації та погашення боргу.

11.12.2014 року було внесено подання про обмеження ОСОБА_3 в праві виїзду за межі України. 12.12.2014 року була направлена вимога державного виконавця в порядку ст. ст. 5, 11, 12 Закону України Про виконавче провадження та винесені постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ та спеціалістів для проведення спільних виконавчих дій з приводу примусового входження до приміщення, повязаного з описом та арештом майна боржника ОСОБА_3

23.12.2014 року державним виконавцем була винесена постанова про опис та арешт майна боржника, на підставі якої державний виконавець Черниш Я.М. з дільничим інспектором Центрального РВ ММУ та понятими здійснили проникнення до житла ОСОБА_3 з метою конфіскації майна.

20.01.2015 року заявники звернулися до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця, оскільки вважають, що їх права порушені, боржник ОСОБА_3 не є власником квартири АДРЕСА_1, а тільки є зареєстрованою в квартирі, власниками вказаної квартири є ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Відповідно до ст.124 Конституції України та ст.14, ч.1 ст.209 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ч.2 ст.2 Закону України Про виконавче провадження примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України Про державну виконавчу службу.

Державний виконавець, відповідно до вимог ч.1. ст.6 Закону України Про виконавче провадження зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 цього Закону).

Частиною 2 ст.25 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Також, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до п. 1.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5 від 02.04.2012 р. під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, надання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно - правовими актами.

Згідно з ч.1 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження, у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

В силу ст. 32 Закону України заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

За правилами ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи, що також передбачено положеннями ст.82 Закону України Про виконавче провадження а саме, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

А з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів заявника ОСОБА_2 про те, що майно, яке було описано держвиконавцем на праві приватної власності належить їй та її чоловіку, що порушує їх права, то діючим законодавством України передбачений інший порядок розгляду даних обставин.

Керуючись ст. ст. 383, 384, 387 ЦПК України, ст. 39 Закону України Про виконавче провадження, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області протягом 5 днів в порядку, передбаченому ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: Л.І. Агєєва