Єдиний унікальний номер 219/6032/2013-ц Номер провадження 22-ц/775/408/2015
Головуючий у 1 інстанції: Тверський С.М. Єдиний унікальний номер 219/6032/2013-ц Суддя доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/775/408/2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 серпня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Краснощокової Н.С.

суддів: Новосядлої В.М., Новосьолової Г.Г.

при секретарі: Зілаковій Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Артемівську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа виконком Артемівської міської ради, товариство з обмеженою відповідальністю «Артемівський земельно-кадастровий центр» про усунення перешкод у користуванні власністю, розпорядження парканом, поновлення земельної межі та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 3 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема, зазначає, що суд зробив висновок про те, що актом комісійного обстеження від 20.12.2012р. не встановлено факту захоплення землі ОСОБА_2 у ОСОБА_1, таке питання комісією не розглядалось і у заяві ОСОБА_2, по якій працювала комісія, такого прохання немає. Посилаючись на генеральний план земельної ділянки №69 від 1965р. та державний акт про право власності на земельну ділянку від 27.12.2004р., у яких вказані різні розміри фасадної лінії ділянки, суд не взяв до уваги висновки судової інженерно технічної експертизи, а також кадастровий план земельної ділянки, у якому вказаний ще один, вже третій розмір фасадної лінії ділянки. Для того, щоб визначити дійсний розмір фасадної лінії ділянки №69 і була призначена експертиза, але суд її висновок не прийняв до уваги, хоч висновки експертизи не були скасовані іншою кваліфікованою експертизою. Твердження суду про те що він не надав доказів перешкод з боку відповідачки у користуванні і розпорядженні парканом спростовуються наявними у справі фотознімками. Суд залишив питання про лінію межового розмежування земельних ділянок у невирішеному стані.

В засіданні апеляційного суду позивач підтримував апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, відповідач та її представник ОСОБА_3 проти скарги заперечували та просили рішення залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга є задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд обґрунтовано виходив із встановлених фактичних обставин та вимог матеріального і процесуального закону.

Із справи вбачається, що позивач в обґрунтування позову, який він уточнив в ході розгляду справи, посилався на те, що він являється власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Артемівськ, вул.Петровського, 69а на підставі договору купівлі продажу від 15.05.2002р. Відповідач ОСОБА_2 є власником сусіднього будинку і земельної ділянки за адресою: м. Артемівськ, вул. Петровського, 69. Влітку 2009р. вона самовільно частково розрушила належний йому паркан, розташований на суміжній земельній ділянці. Відповідач не бажає добровільно вирішити питання щодо усунення йому перешкод у користуванні його парканом, щодо відновлення суміжної межі земельних ділянок. Він вимушений був звернутись у Артемівську міську раду за вирішенням спору та отримав відповідь про те, що фактичні розміри належної йому земельної ділянки не співпадають з розмірами, зазначеними у Державному акті про право власності на землю, а саме відстань із сторони червоної лінії складає 18,19м., у той час, як згідно з Державним актом має складати 19,50 м.. Оскільки спір між ними не врегульований, йому рекомендовано звернутись до суду з позовом. Тому позивач просив визнати незаконними дії відповідачки щодо самовільного часткового руйнування належного йому паркану, щодо перешкод у праві володіння, користування та розпорядження належним йому парканом, щодо самовільного обновлення точки «А» на плані Державного акту межі суміжної земельної ділянки. Зобовязати відповідачку прибрати навалені колоди, які зруйнували та посунули його паркан, обновити межу суміжних земельних ділянок згідно висновків судової земельно технічної експертизи, стягнути судові витрати в сумі 5 614, 70 грн.

На підтвердження позову ОСОБА_1 надав копії договору купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки від 15.05.2002р., на підставі якого він став власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Артемівськ, вул. Петровського, 69 а, копію державного акту про його право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, рішення Артемівської міської ради від19.06.2002р. №468, яким йому дозволено будівництво нового жилого будинку замість старого, що прийшов у непридатність по вул. Петровського, 69 а., генеральний план земельної ділянки за вказаною адресою, узгоджений АКП «Архітектурно планувальне бюро», повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

В ході розгляду справи до неї були долучені копії технічних паспортів на житлові будинки сторін, викопіровки з плану м. Артемівська за 1988р. щодо ділянок №69 та №69- а, фотознімки забору, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: м. Артемівськ, вул. Петровського, 69. У пояснювальній записці до технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 зазначено, що було виявлено розбіжності лінійних промірів земельної ділянки в натурі з промірами, вказаними в державному акті. Акт встановлення і погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) суміжним землекористувачем ОСОБА_1О не підписано у звязку із заявленням ним позову до суду.

Обидві сторони у справі звертались до Артемівської міської ради, ОСОБА_2 у 2012р. зверталась щодо незгоди з будівництвом житлового будинку №69-а по вул. Петровського на межі земельних ділянок, ОСОБА_1 у 2013р. звертався щодо встановлення межі земельних ділянок №№69 та 69-а. Рішення щодо встановлення межі суміжних земельних ділянок не приймалось, сторонам надавались відповіді. Із відповіді на імя ОСОБА_2 від 25.12.2012р. вбачається, що 19 грудня 2012р. відбувся комісійний виїзд у складі представників відділу земельних ресурсів Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради, відділу архітектури та містобудування Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради, головного спеціаліста відділу Держкомзему у м. Артемівську та спеціаліста землевпорядника ТОВ «Артемівський земельно кадастровий центр», при вимірі земельної ділянки №69 по вул. Петровського встановлено, що фактична відстань земельної ділянки зі сторони червоної лінії становить 15,00 м., що менше на 1,00 м., ніж в державному акті. У відповіді на імя ОСОБА_1 від 11.04.2013р. зазначено, що при вимірі земельної ділянки № 69-а по вул. Петровського встановлено, що фактична відстань цієї земельної ділянки зі сторони червоної лінії становить 19,19м., що менше, ніж у державному акті на 1,31 м.

Отже, встановлено, що розміри земельних ділянок обох сторін не відповідають розмірам, зазначеним у правовстановлюючих документах.

Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами 3, 5 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власників сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали невиразними.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376 (з наступними змінами), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить.

Позивачем не надано доказів встановлення межі його земельної ділянки в натурі на місцевості. Враховуючи, що у справі відсутні докази встановлення межі між власниками земельних ділянок, що належать сторонам, та відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про вирішення земельного спору у межах населеного пункту щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності сторін в порядку ст. 158 ЗК України, висновок суду про відмову у задоволенні позову про зобовязання відповідачки обновити межу земельних ділянок шляхом встановлення межі згідно висновку судової земельно технічної експертизи є правильним.

Суд також обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні парканом, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка чинить такі перешкоди. Посилання апелянта на фотознімки паркана не підтверджують доводи позивача про те, що саме з вини відповідачки паркан похилився чи зруйнований, відповідачка заперечувала проти таких тверджень та посилалась на те, що паркан руйнується через будівництво позивачем будинку впритул до паркану та через те, що він є старим, збудований давно, задовго до того, як позивач став власником будинку.

Посилання апелянта на висновки проведеної у справі судової земельно технічної експертизи безпідставні, оскільки встановлення межі земельних ділянок не є компетенцією суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування немає.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 3 липня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: