Справа № 152/225/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 березня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Мазур В.А.,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

12.02.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на свою борг за договором позики в сумі 12400 грн., та сплачений при зверненні в суд судовий збір.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 03.08.2010 року ОСОБА_2 позичив у неї 15000 грн. та зобов'язався з 15 по 20 число кожного місяця віддавати по 1000 грн., і, таким чином, до жовтня 2011 року повернути їй всю суму боргу. Незважаючи на її неодноразові звернення, за весь час відповідач повернув їй лише 400 грн. В листопаді 2011 року вона звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, але, згідно з ухвалою Жмеринського міськрайонного суду її позов залишено без розгляду, оскільки 20.12.2011 року відповідач надав їй розписку, відповідно до якої зобов'язувався повернути борг в сумі 16000 грн. до 30.06.2012 року, проте помилився та датою написання розписки вказав - 20.12.2012 року. До серпня 2013 року відповідач повернув їй борг частково, в сумі 3600 грн., після чого на телефонні дзвінки не відповідає, тобто зобов'язання щодо повернення боргу не бажає виконувати.

Просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики в сумі 12400 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

В попереднє судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з'явилася. Згідно з телеграмою, що надійшла до суду 06.03.2015 року (а.с.27), просить розгляд справи за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики розглядати у її відсутності. Заяв про залишення позову без розгляду чи про відмову від позову позивачка судові не подавала.

Відповідач ОСОБА_2 в попереднє судове засідання, призначене на 10.03.2015 року, не з'явився, хоча викликався належним чином. Відповідно до заяви, що подана відповідачем до суду 26.02.2015 року, ОСОБА_2 просить попереднє судове засідання та в подальшому - судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення боргу за договором позики проводити без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову та стягнення з нього на користь позивачки боргу в сумі - 12400 грн. та 243,60 грн. судового збору (а.с.19).

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання.

Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до ч. 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в попередньому судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України.

В попереднє судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.

Суд встановив факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики грошей в сумі 15000 грн., відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 03.08.2010 року 15000 грн. із зобов'язанням повертати в період з 15 по 20 число кожного місяця одну тисячу гривень до повної сплати боргу.

Факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики на суму 15000 грн. підтверджується борговим документом - розпискою від 03.08.2010 року (а.с.7).

20.11.2011 року дію договору позики між позивачкою та відповідачем було продовжено до 30.06.2012 року, що підтверджується борговою розпискою, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивачки 16000 грн., які зобов'язується повернути до 30.06.2012 року (а.с.8).

Факт написання розписок та наявність боргу в сумі 16000 грн. також не заперечуються відповідачем, оскільки заперечень щодо вказаних обставин відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 16.02.2015 року, суду не надав, а, навпаки, подав заяву про визнання позову (а.с.15, 19).

Боргові розписки, що написані відповідачем ОСОБА_2 та надані позивачці ОСОБА_1, відповідають формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України.

Означені розписки підтверджують дві обставини: факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошей в кількості 15000 грн. та волевиявлення позикодавця і боржника сплатити позивачці 16000 грн., а також зобов'язання відповідача, з яким погодилася позивачка, що повернення боргу слід здійснити до 30.06.2012 року.

Оскільки у розписках зазначено, що відповідач отримав кошти від позивача, і, з врахуванням того, що розписки знаходиться у позивачки ОСОБА_1, то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов'язання відповідача перед позивачем за договором позики.

До даного часу відповідач суму позики позивачці у повному обсязі не повернув, сплативши тільки 3600 грн., припинивши виплати по поверненню боргу в серпні 2013 року, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, визнається відповідачем, а також підтверджується тією обставиною, що боргові документи - розписки, до даного часу знаходяться у позивачки та не повернуті останньою відповідачу у випадку, якби відповідач сплатив борг за договором позики.

При зверненні в суд позивачкою сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с.1).

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо позикових зобов'язань, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Згідно зі ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.210 ЦК України).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Договір є обов'язковим для виконання (ст.629 ЦК України).

Оскільки факт повернення боргу відповідачем позивачці не доведено, то право позивачки невиконанням зобов'язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки наявність боргового документа - розписки, у позивачки, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов'язання.

Тому, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сума боргу - 12400 грн. за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Також, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору при зверненні в суд в сумі 243,60 грн., відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 60, 88, 130, 174, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України і на підставі ст.ст. 16, 218, 525, 526, 527, 610, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 12400 (дванадцять тисяч чотириста) гривень, та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок, а всього - 12643 (дванадцять тисяч шістсот сорок три) гривні.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя