АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 березня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Саліхова В.В.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за договором про спільну діяльність, за апеляційною скаргою прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3 про визнання права власності за договором про спільну діяльність.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 листопада 2013 року між сторонами було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого вони зобов'язалися шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для будівництва господарським способом нежитлових будівель загальною площею 66,0 кв.м та 62,0 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (Літ. «А» та «Б»), нежитлових будівель загальною площею 62,0 кв.м та 45,0 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 (Літ. «А» та «Б») та нежитлової будівлі загальною площею 307,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3. Також позивач вказує, що вона є одноособовим власником спірних об'єктів нерухомого майна на підставі положень ч. 1 ст. 328 ЦК України, договору про спільну діяльність та акту виконаних робіт від 1 квітня 2014 року, у зв'язку з чим просить визнати за нею право власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано за позивачем право власності на нежитлові будівлі загальною площею 66,0 кв.м та 62,0 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (Літ. «А» та «Б»), а також нежитлові будівлі загальною площею 62,0 кв.м та 45,0 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (Літ. «А» та «Б»). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Інспекції державного архітектурно-_________________________________________________________

Справа № 759/18200/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/3826/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Журибеда О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

будівельного контролю у м. Києві, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на те, що суд дійшов помилкових висновків про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, незважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт набуття нею права власності на спірне нерухоме майно. Крім того, зазначені нежитлові будівлі побудовані без належних дозвільних документів.

В суді апеляційної інстанції представник прокуратури м. Києва -

Гавронський О.О. та представник Київської міської ради - Баранов М.С. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Від Державної архітектурно-будівельної інспекції України в інтересах Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві надійшла заява, в якій вона підтримує апеляційну скаргу та просить розглядати справу без участі її представника.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її задоволення виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 24 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність (а.с. 6-10).

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з будівництва господарським способом нерухомого майна, а саме нежитлових будівель загальною площею 66,0 кв.м та 62,0 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (Літ. «А» та «Б»), нежитлових будівель загальною площею 62,0 кв.м та 45,0 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 (Літ. «А» та «Б») та нежитлової будівлі загальною площею 307,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3.

Додатком № 1 до договору про спільну діяльність визначено вартість будівельних робіт - 232 000 грн., яку ОСОБА_2 зобов'язалася сплатити ОСОБА_3 в строк до 31 березня 2015 року (а.с. 11).

Відповідно до п. 4.1.6. договору строком завершення ремонтно-будівельних робіт є 1 квітня 2014 року.

Згідно з п. 10.2 договору відповідач погоджується з тим, що право власності на зазначені будівлі після проведення будівельних робіт набуває позивач.

З акту виконаних робіт вбачається, що здача об'єктів будівництва відбулася

1 квітня 2014 року (а.с. 12).

Враховуючи викладене, а також визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог та про те, що право власності позивача підлягає захисту, а тому за ОСОБА_2 на підставі ст. 392 ЦК України підлягає визнанню право власності на нежитлові будівлі загальною площею 66,0 кв.м та 62,0 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (Літ. «А» та «Б») та нежитлові будівлі загальною площею 62,0 кв.м та 45,0 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (Літ. «А» та «Б»).

Водночас, у зв'язку з ненаданням сторонами технічної документації щодо нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3, суд відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

У ч. 1 ст. 182 ЦК України закріплено правило, за яким право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Тобто, об'єкт будівництва набуває статусу новоствореного нерухомого майна лише після прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 5 лютого 2014 року по справі № 6-131цс13, порядок та умови набуття права власності на новостворене майно врегульовані положеннями статті 331 ЦК України. Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 роз'яснено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає.

Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, позивачем під час розгляду справи не було доведено факту набуття нею права власності на зазначене нерухоме майно, а матеріали справи не містять доказів реєстрації відповідного права власності.

Згідно зі ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Положеннями ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, перебувають у комунальній власності. Право розпорядження землями територіальної громади міста Києва належить Київській міській раді.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів тих обставин, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить зареєстроване у встановленому законом порядку право власності чи право користування земельними ділянками, на яких побудовані вказані нежитлові будівлі.

Також з матеріалів справи та пояснень представника Київської міської ради не вбачається, що зазначені земельні ділянки були у встановленому законом порядку відведені сторонам з метою будівництва на них нежитлових будівель.

Згідно з положеннями п. 4 ст. 26, ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, та Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 439/2011, погодження проведення будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів віднесено до компетенції Державної архітектурно-будівельної інспекції України або її територіальних органів.

Як вбачається з письмових пояснень представника Державної архітектурно-будівельної інспекції України, нежитлові будівлі загальною площею 66,0 кв.м та 62,0 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (Літ. «А» та «Б») та нежитлові будівлі загальною площею 62,0 кв.м та 45,0 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (Літ. «А» та «Б») Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві в експлуатацію не приймалися.

Викладені обставини свідчать про те, що спірне нерухоме майно побудоване сторонами за відсутності законних підстав для цього та не введено в експлуатацію, у зв'язку з чим є самочинним будівництвом.

Посилання суду першої інстанції на ст. 392 ЦК України є безпідставним, оскільки позов про визнання права власності у разі оспорювання чи невизнання цього права іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності - має право пред'являти лише власник майна, тобто особа, яка набула права власності у встановленому законом порядку, тоді як з поданих позивачем ОСОБА_2 доказів не вбачається виникнення на час розгляду справи у неї права власності на спірне нерухоме майно.

Задовольняючи позов, суд на вказані обставини уваги не звернув, належним чином їх не перевірив, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків по суті спору.

Крім того, розглянувши справу та ухваливши рішення, яке стосується інтересів Київської міської ради, як власника вказаної земельної ділянки, та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, як органу, що уповноважений приймати в експлуатацію об'єкти будівництва, суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону, не залучив їх до участі у справі.

За таких обставин рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за договором про спільну діяльність відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : В.В. Саліхов

М.М.Панченко