Справа № 2/336/9018/2014
Пр. № 336/241/15-ц
27 квітня 2015 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді : Наумова О.О.,
при секретарі : Сергієнко С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 11 486,62 грн., яка складається з суми бору у розмірі 3052, 03 грн., відсотків за користування коштами у розмірі 7324,80 грн., індексу інфляції у розмірі 285,87 грн., три відсотки річних у розмірі 213,71 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09 жовтня 2012 року вона уклала з ОСОБА_2 договір позики у формі розписки, у відповідності до якого передала йому грошову позику в розмірі 200 доларів США зі строком повернення через два місяця, а саме 09 грудня 2012 р., та виплатою 10% щомісячно. Позика була надана для придбання будівельних матеріалів для здійснення ремонту. Будівельні матеріали позичальником (Відповідачем) придбані не були. По закінченню строку повернення позики, зазначеного у розписці, позичальник борг не повернув, відповідно і на момент подання позову до суду позичальник кошти не повернув та ухиляється від виконання грошового зобов'язання. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 11 486,62 грн., грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. та судові витрати.
Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у разі неявки в судове засідання відповідача, просить ухвалити заочне рішення.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Його неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду її по суті.
У відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення за згодою позивача та на підставі наявних у справі доказів.
Повно і всебічно зясувавши всі обставини справи і перевіривши їх наявними у справі доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09.10.2012 року ОСОБА_2 взяв у позивача у борг гроші у розмірі 200 доларів США, строком до 09.12.2012 року, про що власноруч було написано відповідну розписку та передано позикодавцеві ОСОБА_1 Згідно умов розписки, відповідач був зобовязаний повернути кошти з виплатою 10 % за кожний місяць (а.с.6). Оригінал зазначеної розписки оглянуто судом під час розгляду справи.
Розписка об'єктивно підтверджує правовідносини, які виникли між сторонами.
Станом на 19.11.2014 року (день звернення позивача з позовом до суду курс валют НБУ складав: 100 дол. = 1520,011 грн.
Відповідно до ч. 1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, передачу коштів сторони не оспорюють.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми має при цьому реквізити договору позики, немає потреби визнавати договір дійсним в судовому порядку.
Таким чином, судом достовірно встановлено, що між позивачем і відповідачем був укладений договір позики відповідно до ст.ст.1046, 1047 ЦК України.
Досліджуючи боргову розписку, суд виявив справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа
Відповідно дост.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 всупереч укладеного з ОСОБА_1 договору позики не виконав умови договору позики та не повернув вчасно, а саме в строк до 09.12.2012 року зазначену суму.
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Таким чином, оскільки строк повернення грошових коштів у розмірі 200 дол., що відповідно до курсу валют НБУ на 19.11.2014 року складає 3040 грн., сплив 09.12.2012 року, то суд приходить до висновку, що відповідач, крім суми боргу у розмірі 3020 грн. також повинен сплатити позивачу проценти за користування коштами згідно договору позики, три проценти річних від простроченої суми та індекс за весь час прострочення.
Оскільки відповідачем не надано контррозрахунку, суд приймає до уваги розрахунок заборгованості, наведений позивачем у позовній заяві, який відповідає законодавству, але з урахуванням курсу валют НБУ на 19.11.2014 року (день звернення до суду з позовом), який складав: 100 дол. = 1520,011 грн.. Позивачем зроблено розрахунок з урахуванням курсу валют НБУ на 18.11.2014 року який складав: 100 дол. = 1526,018 грн..
З огляду на викладене суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 3040 грн.; відсотки за користування коштами, а саме з жовтня 2012 року по грудень 2014 року складає 7904 грн., 3% річних від простроченої суми за період з жовтня 2012 року по грудень 2014 року у розмірі 2132,88 грн., індекс інфляції за весь час прострочення жовтня 2012 року по грудень 2014 року у розмірі 284,54 грн., що разом становить 11 441,42 грн..
Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України.
Моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.
Відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 гривень не передбачено вказаною розпискою, тобто договором позики від 09.10.2012 року.
За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Позивачем не надано до суду жодних доказів завдання їй моральної шкоди. Посилання позивача на договір позики, згідно якого, факт виникнення самої прострочки є доказом спричинення моральної шкоди, на думку суду, не відповідає вимогам Цивільного кодексу, тому суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Таким чином суд задовольняє вимогу позивача про стягнення судових витрат, які були понесені позивачем, що підтверджені відповідною квитанцією.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 192, 509, 525, 526, 530, 533,536, 625, 1046-1049, 1167 ЦК України, ст.11, 10, 57-60, 88, 212, 213, 224-226 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн..
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Шевченківського районного суду
м. Запоріжжя О.О. Наумов