АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 197/552/13-ц 22-ц/774/340/К/15
Справа № 197/552/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/340/К/15 суддя Шевченко О.В.
Категорія - 43 ( ІV ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Ляховської І.Є., Соколан Н.О.

при секретарі: Трофименко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Комунального підприємства "Фрунзенське ЖКП" про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження та свідоцтва про право власності недійсними.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представники ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, Комунального підприємства "Широківський комбінат комунальних підприємств" (надалі - КП "Широківський ККП") про визнання розпорядження та свідоцтва про право власності незаконними.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_4, який є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_2 та батьком позивача ОСОБА_3, без їх згоди та відома одноособово приватизовано в 1994 році квартиру АДРЕСА_1, в якій вони разом проживали та були зареєстровані на момент здійснення приватизації, чим порушено їх право на участь у приватизації житла.

Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що до 2011 року вони не знали про приватизацію спірної квартири, просили суд: поновити строк звернення до суду про визнання виданих органом приватизації КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" розпорядження № 5/6 від 02.02.1994 року та свідоцтва про право власності на житло від 02.02.1994 року, зареєстрованого в КП ДОР "Криворізьке БТІ" в реєстровій книзі за № ІПШ-221-221 недійсними; визнати видані органом приватизації КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" розпорядження № 5/6 від 02.02.1994 року та свідоцтво про право власності на житло від 02.02.1994 року, зареєстроване в КП ДОР "Криворізьке БТІ" в реєстровій книзі за № ІПШ-221-221 недійсними; стягнути з відповідача ОСОБА_4 судовий збір в сумі 114,70 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2011 грн.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2014 року замінено первісного відповідача КП "Широківський ККП" на належного - Комунальне підприємство "Фрунзенське ЖКП" (надалі - КП "Фрунзенське ЖКП").

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній сказі позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з вирішенням питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що суд неправомірно застосував наслідки пропуску позовної давності та не врахував, що в даному випадку мало місце тривале порушення їх цивільних прав про які вони довідалися лише у 2011 році, і саме з цього часу починається перебіг строків позовної давності.

Судом не було враховано пояснення представника відповідача КП "Фрунзенське ЖКП", яка визнала позовні вимоги та пояснила, що на початку 1994 року приватизація здійснювалася по усним вказівкам працівників Криворізького бюро технічної інвентаризації.

Судом не було враховано, що спірна квартира була надана на сім'ю із трьох чоловік (сторін по справі), які постійно у ній проживали на момент приватизації та у 1994 році навіть зверталися до органу приватизації з відповідними заявами. Доказом приватизації житла є відмітка у паспорті позивача ОСОБА_2 про використання права безоплатної приватизації квартири.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представників ОСОБА_5, ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_7, які, кожен окремо, просили відхилити апеляційну скаргу, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження та свідоцтва про право власності недійсними, суд першої інстанції виходив з пропуску останніми строків позовної давності без поважних причин та наявності заяви відповідача ОСОБА_4 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на ї підтвердження; 3) які правовідносин сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, мотивувальна його частина, всупереч п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" № 14 від 18.12.2009 року, не містить юридичної оцінки встановлених судом обставини, що мають значення для справи, відмова у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності судом здійснена взагалі без розгляду позовних вимог по суті та з'ясування чи є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю, або ж для їх задоволення та застосування у подальшому до правовідносин сторін наслідків пропуску строків позовної давності.

Тому, колегія суддів, скасовує рішення суду у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин справи та порушенням норм процесуального права на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Правові підстави приватизації житла, що знаходиться в державній власності та процедура її здійснення визначається Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року (надалі - Положення).

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінню, яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 5 Положення передбачено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

При цьому, як встановлено ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.1975 року було зареєстровано шлюб між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 (а.с. 8, 10).

Від даного шлюбу народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11, 14).

04.02.1980 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 (із зазначенням в списку осіб, які вселяються за ордером позивачів як дружини та сина) видано ордер НОМЕР_1 на право заняття 2-х кімнат за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Станом на 1994 рік у спірній квартирі були зареєстровані та проживали подружжя ОСОБА_4 (позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4) та їх неповнолітній син ОСОБА_3, якому на той час було 17 років (а.с. 255).

Згідно документів наданих на запит апеляційного суду архівним сектором Широківської райдержадміністрації (а.с. 241-144), до органу приватизації КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 було подано письмову заяву ОСОБА_4 підписану всіма повнолітніми членами сім'ї, які постійно мешкали в даній квартирі (ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_2.) до якої згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян було додано довідку про осіб, які мають право на це житло на момент введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", до яких віднесено ОСОБА_4, його дружину ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційної інстанції визнав, що, при зверненні до органу приватизації із заявою про приватизацію своєї квартири, вони вважали, що участь у приватизації приймають всі члени сім'ї.

Отже, квартира АДРЕСА_1, згідно з положеннями ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", підлягала передачі в спільну сумісну або часткову власність ОСОБА_4, ОСОБА_2 та їх неповнолітньому сину ОСОБА_3

Натомість, на підставі розпорядження КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" від 02.02.1994 року № 5/6, видане Свідоцтва про право власності на житло від 02.02.1994 року, згідно з яким право власності на спірну квартиру передано одноособово відповідачу ОСОБА_4 (а.с. 13, 18, 71).

На даний час КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" перебуває в стадії ліквідації внаслідок банкротства.

Рішенням Широківської селищної ради Дніпропетровської області від 25.03.2011 року (а.с. 155) при КП "Фрунзенське ЖКП" створено орган приватизації житлового фонду цієї ради.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача КП "Фрунзенське ЖКП" Лисечко Н.В. позовні вимоги визнала, а в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 28.01.2015 року підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що у 1994 році КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" проводилась приватизація всіх наявних квартир лише на ім'я наймача, незважаючи на кількість прописаних та проживаючих членів сім'ї.

Тобто, відповідачем КП "Фрунзенське ЖКП" фактично визнано порушення КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" вимог ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у 1994 році.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що як розпорядження № 5/6 від 02.02.1994 року видане органом приватизації КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" про приватизацію квартири АДРЕСА_1 одноосібно ОСОБА_4, так і Свідоцтво про право власності на житло від 02.02.1994 року, зареєстроване в КП ДОР "Криворізьке БТІ" в реєстровій книзі за № ІПШ-221-221, видані з порушенням приписів Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян.

Вирішуючи питання щодо наявності поважних причин для поновлення позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пропущеного процесуального строку колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони були зареєстровані у спірній квартирі з 08 липня 1980 року.

Позивачка ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у спірній квартирі по теперішній час (а.с. 6), позивач ОСОБА_3 не проживає з грудня 1996 року (а.с. 7), а відповідач ОСОБА_4 - з 15.07.2011 року (а.с. 255).

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 13).

Після припинення шлюбних відносин у 2011 році виникло питання про користування цією квартирою та ОСОБА_4 повідомив, що лише він є власником квартири і може розпоряджатися нею на власний розсуд.

До цього часу ані ОСОБА_2, ані ОСОБА_3 не мали підстав вважати, що ОСОБА_4 отримав Свідоцтво про право власності на житло від 02.02.1994 року лише на своє ім'я без зазначення їх як співвласників, а тому не мали підстав перевіряти зазначені в Свідоцтві відомості.

Доводи відповідача ОСОБА_4 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та про те, що документи на квартиру завжди були у вільному доступі та позивачі мали можливість ознайомитись із ними у будь-який час, колегією суддів відхиляються, оскільки проживаючи із ОСОБА_4 однією сім'єю та довіряючи йому, дружина ОСОБА_2 не мала підстав для сумнівів у чоловікові, а ОСОБА_3 з 1996 року не проживав у спірній квартирі та не мав необхідності вимагати від батьків перевірки правовстановлюючих документів на квартиру.

Отже, зважаючи на те, що позивачі дійсно мали можливість ознайомитись із правовстановлюючими документами на спірну квартиру у будь-який час, однак не мали такої необхідності, оскільки вважали себе співвласниками цієї квартири (а відповідач ОСОБА_4 тривалий час не спростовував їх переконання), колегія суддів вважає, що наявні підстави для поновлення пропущеного процесуального строку.

Доводи ж відповідача ОСОБА_4 про те, що задоволення позовних вимог може вплинути на його майнові права у майбутньому, не можуть бути підставою для відмови в поновленні пропущеного процесуального строку.

На підставі вищевикладеного колегія суддів ухвалює рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, КП "Фрунзенське ЖКП" про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження та свідоцтва про право власності недійсними.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом ч.1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких серед іншого відносяться витрати на правову допомогу ( ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1, п.п. 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011р. №3674-VI, в редакції станом на квітень 2013 року, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,1 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно п.8 ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 50% ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50% ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Відповідно до ч.1, п.п. 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", в редакції станом на січень 2015 року, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду

Таким чином, при зверненні до суду з позовною заявою позивачам необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 114,70 грн. (виходячи з мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня 2013 року, у розмірі 1147 грн.), а за подачу апеляційної скарги - 121,80 грн. (виходячи з мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня 2014 року, у розмірі 1218 грн.), а всього 236,50 грн., і саме ця сума підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів у відповідності до квитанцій про оплату судового збору (а.с. 23, 201).

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Визначаючи розмір судових витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з положень Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011року, яким передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2013 року між позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та адвокатом Горовенком С.В укладено Договір на надання юридичних послуг №015-ІІІ/2013 (а.с. 20).

Згідно Акту підтвердження та прийняття робіт по Договору на надання юридичних послуг №015-ІІІ/2013 від 25.03.2013 року адвокатом Горовенком С.В. витрачено 9 годин 19 хвилин на надання правової допомоги, а саме: надання першої усної консультації - 1 год. 31 хв., вивчення діючого законодавства та судової практики з приводу заявлених вимог - 2 год. 15 хв., надання другої усної консультації - 0 год. 52 хв., виготовлення запиту до архівного відділу Широківської РДА - 0 год. 33 хв., виготовлення позовної заяви - 4 год. 48 хв. (а.с. 20- зворот, 22).

Враховуючи викладене та розмір мінімальної заробітної плати станом на квітень 2013 року, який складає 1 147,00 грн., граничний розмір витрат на правову допомогу складає 4 274,49 грн. (1 147,00 грн. х 40% х 9 год. 19 хв.).

Згідно квитанції від 12.04.2013 року позивачами оплачено витрати на правову допомогу у розмірі 2 011,00 грн. (а.с. 21) та саме цю суму вони просять стягнути на свою користь в позовній заяві (а.с. 47-50).

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі наведеної норми права, колегія суддів в межах позовних вимог вважає за можливе стягнути у рівних частинах з відповідачів на користь позивачів витрати на правову допомогу у розмірі 2 011,00 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. п. 1,4 ч.1 ст.309, 313- 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Комунального підприємства "Фрунзенське ЖКП" про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження та свідоцтва про право власності недійсними - задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 строк звернення до суду із позовом про визнання недійсними виданих органом приватизації КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" розпорядження № 5/6 від 02.02.1994 року та свідоцтва про право власності на житло від 02.02.1994 року, зареєстрованого в КП ДОР "Криворізьке БТІ" в реєстровій книзі за № ІПШ-221-221.

Визнати незаконним розпорядження № 5/6 від 02.02.1994 року видане органом приватизації КП "Широківський комбінат комунальних підприємств" про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 02.02.1994 року, зареєстроване в КП ДОР "Криворізьке БТІ" в реєстровій книзі за № ІПШ-221-221.

Стягнути у рівних частинах з відповідачів ОСОБА_4, Комунального підприємства "Фрунзенське ЖКП" на користь позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати по справі у розмірі 2 247 гривень 50 копійок, які складаються із витрат по оплаті судового збору у розмірі 236 гривень 50 копійок та витрат на правову допомогу у розмірі 2 011 гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: