Справа № 2/408/229/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі :

головуючого- судді- ОСОБА_1

при секретарі Сахаровій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-я особа- орган опіки та піклування Біловодської РДА Луганської області про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в обгрунтування якого вказала, що з відповідачем, з яким перебувала у шлюбі по 26.08.2011 року, має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25.04.2014року уклала шлюб з ОСОБА_5, у зв*язку із чим її прізвище змінилося.

Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з нею в м.Алчевськ Луганської області. Відповідач після розірвання шлюбу не надає матеріальної допомоги на утримання спільного сина, з сином не бачиться, його життям та успіхами не цікавиться. Вона просила у відповідача дозвіл на виїзд дитини за кордон для мандрівок разом з нею до РФ, їздити з родиною на відпочинок та оздоровлення за кордон, після чого відповідач перестав з нею спілкуватися , у зв*язку із чим вона не має змоги налагодити з ним контакт, бо, як їй стало відомо, відповідач знаходиться під слідством у слідчому ізоляторі в м.Києві.

У зв*язку із тим, що відповідач у добровільному порядку не надає своєї згоди на виїзд дитини за межі України, своїми діями перешкоджаючи цьому, чим ,насамперед, завдає біль та страждання своїй рідній дитині, вона для вільного виїзду за межі України неповнолітньому сину для відпочинку, екскурсій, лікуванню змушена звернутися до суду для отримання рішення судового органу , яке надасть їй право без згоди батька багаторазово тимчасово виїжджати за межі України, а саме, до РФ та до інших країн світу до досягнення сином 18-річного віку, тобто , до 16.02.2027 року,

В судовому засіданні позивач не була присутньою, в попереднім- заявила клопотання про розгляд справи у її відсутності у зв*язку із дальністю її проживання, в зоні АТО.

Відповідач був допитаний в порядку окремого доручення. В пояснення, після ознайомлення з матеріалами справи, які йому були вручені разом з копією позовної заяви, відповідач вказав про невизнання позову, оскільки підстави, викладені в ньому, не відповідають дійсності. Він не заперечував виїжджати дитині за межі України в разі необхідності, але при цьому він має знати час виїзду, куди саме будуть виїжджати позивач та його син, так як в позові вказується, що позивач мала змогу відправити сина на відпочинок до РФ, що вказує на поїздку сина одноособово без супроводу матері, з чим він не погоджується. Він постійно приймає участь у вихованні та утриманні дитини. Про розірвання шлюбу він узнав лише з матеріалів даної справи, так як постійно підтримувала з ним сімейні стосунки. Після випадку, що стався з ним, він позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, узнати, чи гарно до нього відноситься інший чоловік. Він не знає, куди саме позивач бажає вивезти дитину, чи буде дитина в безпеці. Також вказав, що позивач взагалі ніколи не казала про необхідність дитині лікуватися, на що посилається в позові.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов з підстав, викладених в поясненні відповідача, не визнав, пояснивши, що обставини, викладені позивачем в позові, суперечать один одному , так як позивач постійно за телефоном спілкується з відповідачем, однак , сина до телефону не підпускає, позбавляючи відповідача розмовляти з дитиною. Відповідач самостійно або через матір матеріально утримує дитину, цікавиться його життям та успіхами, незважаючи на знаходження у слідчому ізоляторі з грудня 2013року . Відповідач не заперечує їздити дитині за кордон, але він повинен знати на який час та саме куди, з ким та яка обстановка за кордоном буде у дитини, чи не буде дитина позбавлена необхідного в цій поїздці. У зв*язку із тим, що позивачем не надано до суду доказів його перешкоджанню виїзду дитини за кордон, тим паче, що позивач жодного разу до нього з таким проханням не зверталася, а також у зв*язку із тим, що вимога стосується тимчасових виїздів до повноліття дитини, до 16.02.2027 року, що може позбавити його можливості взагалі бачити дитину , він просить в їх задоволенні відмовити.

Представник 3-ї особи служби у справах дітей Біловодської районної державної адміністрації Дмитренко надала заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, рішення винести згідно закону.

Свідок ОСОБА_7, мати відповідача, пояснила в суді, що про негаразди в родині сина з позивачем вона узнала від свого брата, наприкінці 2011року , але коли поїхала до них провідати , заспокоїлася, так як в родині все було гарно. Весь цей час до отримання документів з суду вона не знала, що позивач розірвала шлюб з сином ще у 2011році. З 2009 року вона знаходиться на заробітках у Києві і постійно все, що заробляла, висилала онуку, так як він у неї один. Син також висилав гроші позивачці, допомагаючи утримувати сина, купував йому одяг. Також під час знаходження в слідчому ізоляторі він знаходить можливість пересилати позивачці гроші. Позивачка, отримуючи їх,ніколи не казала, що їй бракує грошей на утримання дитини, що у неї є інший чоловік, а тим паче, що у квітні 2014року вона уклала шлюб з ним. Наприкінці березня місяці 2014року вона особисто приїжджала в м.Алчевськ на день народження онука, вона бачила чоловіка, який виходив разом з позивачем, але не змогла припустити, що це її новий чоловік. У квартирі вона не приглядалася до наявності чужий чоловічих речей, бо не допускала цієї думки. В жовтні 2014року вона також мала зустрітися з позивачем у Києві, однак невістка постійно вигадувала причину для відкладання зустрічі, аж потім сказала, що вже на вокзалі і зустрічи не відбудеться. Дане свідчить про її можливість звернення ще в жовтні 2014року до сина з проханням надати згоду на виїзд дитини, але позивач цього не робила.

Вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_6, свідка ОСОБА_7ІВ., дослідивши письмові докази, суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити з огляду на наступне.

Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).

Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII).

Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред*явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Ст.141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

В суді встановлено, що сторони мають сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Дитина проживає разом з матір*ю в м.Алчевськ Луганської області.

Вказуючи в позові підстави для надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, позивачем вказується про можливість дитини їздити виключно на тимчасовий відпочинок для оздоровлення та на екскурсії для ознайомлення до різних країн світу. Між тим, судом визнається вірним посилання відповідача на невизначеність країни, куди позивач має бажання вивезти його дитину та без конкретизації часу поїздок. Дозвіл без обмеження його відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною повноліття дійсно може стати підставою для перебування дитини за кордом досить тривалий не обмежений час, що дійсно може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з сином та на участь у його вихованні та розвитку, тим паче, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено,

Згідно ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 ЦПК України. Доказуванню рідлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а останній такого дозволу не надав та чинить у цьому перешкоди. Як вказано свідком ОСОБА_7, позивач в жовтні 2014року була в м.Київі, де знаходився і на даний час знаходиться відповідач і мала змогу зустрітися з ним для вирішення питання щодо виїзду дитини, але вже за згодою батька, не порушуючи права останнього щодо свого сина. Однак позивач цього питання з відповідачем не вирішила, а 4 грудня 2014року звернулася до суду з позовом для отримання дозволу без згоди батька. Не довіряти свідку ОСОБА_7 у суду підстави відсутні. Також не надано доказів в необхідності ОСОБА_4 лікуватися.

Враховуючи те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові тимчасові виїзди дитини за кордон до різних країн світу до повноліття без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, позивачем не надано доказів відмови батька в наданні дозволу у виїзді дитини за кордон, суд, розглядаючи позовну вимогу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст..6,10,11,60 , 212-215 .ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст. 141,150, 155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) ,ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги через Біловодський районний суд Луганської області протягом 10 днів з часу оголошення рішення, позивачем та 3-ю особою- з часу отримання копії рішення суду.

Суддя В.А.Карягіна

Біловодського районного суду

Луганської області