У Х В А Л А

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3, посилаючись на невиконання судового рішення про стягнення з відповідачки боргу, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення на свою користь 18 909 грн 91 коп. інфляційних втрат, 21 176 грн 70 коп. - 3 % річних від суми боргу, 75 890 грн 86 коп. відсотків за користування коштами та 128 527 грн 69 коп. курсової різниці.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 115 977 грн 47 коп. заборгованості за кредитним договором, яка складається із: 18 909 грн 91 коп. - інфляційні втрати, 21 176 грн 70 коп. - 3 % річних від суми боргу, 75 890 грн 86 коп. - відсотки за користування коштами.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, посилаючись на приписи ст. ст. 625, 1048 ЦК України, виходив із того, що відповідач належним чином не виконує судове рішення про стягнення з неї суми боргу за договором позики. З огляду на таке вона зобов'язана сплатити позивачу проценти за користування коштами, інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми за період з 30 травня 2011 року по 30 травня 2014 року.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 30 вересня 2009 року ОСОБА_4 за договором позики отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 48 200 доларів США, які зобов'язалась повернути 12 жовтня 2009 року. Проте своїх зобов'язань відповідач не виконала.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2010 року у справі № 2-16889/10 стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 400 476 грн 06 коп. суми боргу, 1 700 грн державного мита та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

22 квітня 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-16889/10, на підставі якого органами державної виконавчої служби України було проведено часткове стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми боргу за рахунок примусової реалізації майна боржника на загальну суму 136 927 грн 67 коп. Стягнення суми боргу в розмірі 263 267 грн 73 коп. за виконавчим листом не проведено.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилався на те, що ухваленням заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2010 року у справі № 2-16889/10 про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики від 30 вересня 2009 року, зобов'язання за вказаним договором не припинилося, тому позивач не позбавлений права на отримання процентів за користування коштами, 3 % річних від простроченої суми, інфляційних втрат та курсової різниці.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, оскільки чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання ухваленням такого рішення. В цих випадках діє загальне правило про припинення зобов'язання проведенням належного виконання.

Вирішуючи спір по суті та стягуючи з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати, відповідно до приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди виходили із того, що у зв'язку з невиконанням судового рішення про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики позикодавець має право на відшкодування з боржника, який прострочив виконання договірного зобов'язання, 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат внаслідок знецінення стягнутих на користь відповідача коштів відповідно до ст. 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно стягнув з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, так як позика була надана в іноземній валюті, безпідставні, оскільки заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2010 року у справі № 2-16889/10 сума боргу була стягнута з відповідача в національній валюті.

У той же час неможна повністю погодитись із висновками судів у частині вирішення спору про стягнення процентів за користування коштами з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно зі ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України.

Із листа ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві від 20 березня 2014 року № 155/11 вбачається, що станом на 20 березня 2014 року борг за виконавчим листом від 22 квітня 2011 року № 2-16889/10 становить 263 267 грн 73 коп.

У той же час, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про стягнення на користь позивача на підставі ст. 1048 ЦК України процентів за користування коштами в сумі 75 890 грн 86 коп., на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з доданим позивачем до позовної заяви розрахунком заборгованості проценти за користування коштами нараховувались на суму боргу, стягнуту рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2010 року у справі № 2-16889/10. Проте в силу вимог ст. 1048 ЦК України проценти за користування коштами мають нараховуватись на суму неповернутого боргу, яка станом на 20 березня 2014 року становить 263 267 грн 73 коп.

З огляду на зазначене постановлена ухвала апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення процентів за користування коштами не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України в цій частині підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині судові рішення ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення процентів за користування коштами скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук