Справа №490/7803/14-ц 07.10.2015 07.10.2015 07.10.2015
Провадження №22-ц/784/2386/15
Справа 490/7803/14-ц
Провадження №22ц/784/2386/15
Категорія: 30 Головуючий у 1-й інстанції: Батченко О.В.
Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Кутової Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3 - представника відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_6 та ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої порушенням його права користування житловим будинком, співвласником якого він являється,

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої порушенням його права користування житловим будинком, співвласником якого він являється.

ОСОБА_2 в позові зазначав, що він являється співвласником ? частини житлового будинку АДРЕСА_2 В указаному будинку зареєстровані та проживають відповідачі, які тривалий час чинять йому перешкоди у вільному користуванні вказаним будинком. Тому він із сім'єю вимушений проживати в квартирі АДРЕСА_1. Обставини щодо порушення його права власності встановлені ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2014 року та рішенням цього ж суду від 05 липня 2013 року.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідачів, які продовжуються більше шести років, йому спричинена моральна шкода, компенсацію якої він оцінив у 25000 грн.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь із відповідачів в солідарному порядку 25000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Центрального районного суду від 27 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 1000 грн. з кожного у відшкодування моральної шкоди та по 121 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору з кожного.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_6 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати як необгрунтоване та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. ОСОБА_6 посилається на те, що висновки суду не відповідають положенням матеріального права, а також вимогам цивільного процесуального права, зокрема щодо доведеності позивачем обставин спричинення моральної шкоди та порушення вимог цивільно - процесуального права.

ОСОБА_4 також звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати як необгрунтоване та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Вона, зокрема, посилається на необґрунтованість висновку суду стосовно доведеності її вини в спричиненні позивачу моральної шкоди та порушення вимог цивільно - процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27 травня 2010 року за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_2 за кожним (а.с. 37- 39 т.2).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 16 квітня 2009 року, ОСОБА_6 подарувала належну їй на праві власності ? частину вказаного будинку ОСОБА_7, яка відповідно до свідоцтва про шлюб (серія НОМЕР_1) від 08 червня 2010 року змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 3, 63 т.1).

Як видно із пояснень позивача у судових засіданнях, а також із змісту ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2014 року (справа № 1423/17466/2012) з вересня 2007 року ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1, а в спірному будинку проживають відповідачі та члени їх сімей (а.с. 9-10 т.1).

Із постанов Центрального РВ УМВС України про відмову в порушенні кримінальної справи від 11 листопада 2011 року, 29 грудня 2011 року, 26 березня 2012 року, 02 серпня 2012 року, 17 травня 2012 року, 06 липня 2012 року видно, що ОСОБА_2 неодноразово звертався із заявами про порушення кримінальної справи стосовно відповідачки ОСОБА_6 за ознаками ст. 162 КК України, посилаючись на порушення відповідачкою його прав як власника ? частини зазначеного будинку щодо безперешкодного користування цим майном (а.с. 37, 47, 49, 50, 52, 54 т. 1).

В жовтні 2012 року ОСОБА_2 звертався до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні спірним будинком, який задоволено рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2013 року, яке набрало законної сили. Цим рішенням суду постановлено зобов'язати ОСОБА_6 та ОСОБА_4 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей житлового будинку АДРЕСА_2 та вселено останнього до спірного житлового будинку (а.с. 5-8 т.1).

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції на підставі ст.1 Першого протоколу Конвенції, ст. ст. 23, 321, 391 ЦК України прийшов до правильного висновку про доведеність обставин, які свідчать, що відповідачі тривалий час чинили позивачу перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком, співвласником якого він являється.

Частиною першою ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно пункту 2 ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначав, що внаслідок вказаних неправомірних дій відповідачів, які порушують його право щодо вільного та безперешкодного користування належною йому на праві власності частиною вказаного будинку, йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях і переживаннях, що тривають більше шести років.

З'ясувавши обставини у даній справі, надавши належну оцінку наявним у ній доказам, суд першої інстанції на підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України прийшов до обґрунтованого висновку про те, що внаслідок зазначених неправомірних дій відповідачів позивачу спричинена моральна шкода, між неправомірними діями відповідачів та моральною шкодою, спричиненою позивачу є причинний зв'язок. А тому вірно вважав, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню.

Визначаючи розмір моральної шкоди у 1000 грн. з кожного з відповідачів, суд виходив із характеру спірних правовідносин, ступені вини відповідачів, а також принципу розумності.

Доводи ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у апеляційних скаргах стосовно того, що на час розгляду даної справи ОСОБА_2 не являвся співвласником житлового будинку АДРЕСА_2 безпідставні, оскільки спростовуються рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 12 листопада 2008 року, довідками Миколаївського МБТІ від 24 вересня 2012 року та від 26 листопада 2012 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 13 жовтня 2014 року (а.с.3, т.1, а.с. 37-40, 111, т.2).

Посилання відповідачів на недоведеність обставин щодо порушення ними прав позивача як співвласника житлового будинку АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню, оскільки спростовуються наявними у справі доказами, зокрема рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2013 року, яке набрало законної сили (а.с. 5-6, т.2).

Аргументи ОСОБА_6 щодо пропуску позивачем строку позовної давності за даними вимогами теж не підлягають задоволенню, оскільки в позові, який пред'явлений в червні 2014 року, ОСОБА_2 посилається на те, що моральна шкода йому спричинена внаслідок неправомірних дій відповідачів щодо позбавлення його можливості вільного користуватись вказаним будинком в період з лютого 2007 року по жовтень 2013 року. Крім цього, питання щодо застосування строку позовної давності судом першої інстанції не вирішувалось, оскільки із відповідною заявою, як не передбачено ч.3 ст. 267 ЦК України, відповідачі не звертались.

Що стосується доводів відповідачів про те, що оскаржуване рішення в порушення ст. 218 ЦПК України судом 27 травня 2015 року не оголошувалось, то вони теж не підлягають задоволенню. Згідно звукозаписувального технічного запису повне оскаржуване рішення суду оголошено головуючим у справі 27 травня 2015 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що є інвалідом 2-ї групи, а тому звільнена від сплати судового збору.

Із апеляційної скарги та копії висновку МСЕК від 22 вересня 2010 року, яка додана лише до апеляційної скарги, видно, що ОСОБА_6 є інвалідом другої групи з 22 вересня 2010 року і безстроково. Тому відповідно п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при відкритті апеляційного провадження вона була звільнена від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 не надала доказів щодо звільнення її від сплати судового збору. А тому суд в оскаржуваному рішенні розподілив судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав щодо задоволення апеляційних скарг відповідачів.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді