Справа № 473/1189/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Висоцької Г.А.

при секретарі Радєвій Н.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та компенсації моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

25.03.2015 року позивач ОСОБА_3 в особі представника адвоката ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та компенсації моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.01.2015 року з вини ОСОБА_4 відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої зіткнулися автомобіль НОМЕР_1, який належить йому та автомобіль НОМЕР_2. Як наслідок, його автомобілю завдано механічні пошкодження, за результатами висновку про оцінку вартості збитків, завданих внаслідок пошкодження колісного транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобілю становить - 205526 грн.

Крім цього, позивач внаслідок протиправних дій відповідача зазнав моральних страждань, грошовий еквівалент яких він оцінив в 4 000 грн.

На адресу суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову, в якій вказує, що відповідач до цього часу не відшкодував шкоду, завдану внаслідок ДТП, та усіляким чином уникає спілкування з ним, а тому невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду та на підставі викладеного, просив накласти арешт на автомобіль НОМЕР_3, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Ухвалою судді від 01.04.2015 року в задоволенні клопотання було відмовлено, а ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06.05.2015 року зазначена ухвала була скасована, а питання про розгляд заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб направлено до того ж суду на новий розгляд.

В судовому засіданні 18.06.2015 року представник позивача - адвокат ОСОБА_1 зазначила, що наполягає на забезпеченні позову але вже не шляхом накладення арешту на автомобіль НОМЕР_3, що належить ОСОБА_4, оскільки він його продав, а тимчасовим обмеженням у праві виїзду відповідача за межі України, причину забезпечення вказала велику ціну позову, а необхідність застосування даного виду забезпечення це не визнання ОСОБА_4 позову та не бажання спілкуватися.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 заперечувала проти застосування такого виду забезпечення, як тимчасове обмеженням у праві виїзду відповідача за межі України, оскільки ЦПК України такого не передбачає, тим більш ОСОБА_4 не виїздить за кордон, погоджується сплатити 70 тисяч гривень, має представника в процессі, робив оцінку вартості завданих збитків, що свідчить про намагання дійти мирової угоди і добровільно вирішити спір.

Вислухавши учасників процесу суд вважає, що клопотання позивача є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно роз'яснень, викладених у абзаці першому п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, слід виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним.

Однак, згідно ч.3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до положень ч.1 ст. 153 ЦПК України судом перевірено реальність загрози невиконання судового рішення, відповідність виду забезпечення позовним вимогам, та встановлено відсутність передбачених законом підстав для застосування такого заходу.

Обґрунтування причин і необхідності застосування забезпечення позову зазначені представником позивача є формальними і безпідставними тим більш зважаючи на активну участь другої сторони у процесі, представник відповідача відвідує судові засіданні, надає докази і фактично визнає позов частково.

Щодо самого виду забезпечення позову, то здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері врегульовано Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Представник позивача передбачає можливість тимчасового виїзду відповідача за кордон.

Згідно з п. 2 ст. 6 цього Закону підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон є наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Виходячи з положень статті 377 ЦПК України (внесеної до ЦПК 4.11.2010 року), пункту 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», обмеження згаданого права можливе не в порядку забезпечення позову, а в процесі здійснення виконавчого провадження, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням. За приписом цієї норми, за таких умов державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням суду.

Окрім цього, само по собі невиконання боржником судового рішення, в тому числі в добровільному порядку, не може свідчити про те, що він ухиляється від виконання покладених на нього обов'язків.

Тому підстав для задоволення клопотання представника позивача немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.151-153, 209-210 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В :

Представнику позивача ОСОБА_3 - адвокату ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеженням у праві виїзду відповідача за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення.

Суддя: Висоцька Г.А.