Справа № 310/5053/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

28 квітня 2015 року Бердянський міськрайонний суд

У складі: головуючого судді Троценко Т. А.

При секретарі: Корнієнко М. Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління житлово- комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, треті особи ОСОБА_3, реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції про визнання незаконним набуття права власності на житло внаслідок приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, визнання незаконними і скасування розпорядження УКБ виконкому Бердянської міської ради і свідоцтва про право власності на житло,

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив і вказав, що у березні 1998 року він отримав квартиру АДРЕСА_1, де прописав і ОСОБА_2, з якою знаходився у фактичних шлюбних відносинах, шлюб між ними було зареєстровано 10 квітня 1998 року.

В жовтні 1998 року він звернувся до органу приватизації з проханням приватизації квартири, і до кола осіб, які приймали участь у приватизації, була включена також і ОСОБА_2

06. 11. 1998 року він отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі розпорядження № 8654, згідно якому квартира стала їх спільною сумісною власністю.

14. 10. 2010 року шлюб між ним та ОСОБА_2 був розірваний, а рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20. 12. 2011 року квартира визнана спільною частковою власністю і поділена між ним та ОСОБА_2 по 1/2 частці за кожним.

26. 07. 2013 року ОСОБА_2 подарувала свою частку квартири своєму сину ОСОБА_3

З листопада 1998 року по квітень 2013 року він помилково вважав, що ОСОБА_2 приймала участь у приватизації вказаної квартири на законних підставах, проте з відповіді Енергодарського міського голови у 2012 році він дізнався про те, що вона скрила від нього факт приватизації нею квартири АДРЕСА_2 Інтернаціоналістів в м. Енергодарі. З відповіді заступника прокурора Запорізької області в квітні 2013 році він дізнався, що відносно неї відкрито кримінальне провадження за фактом шахрайських дій при приватизації квартири.

Таким чином, було порушено ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», у якому вказується, що кожний громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно лише один раз.

На момент приватизації ним квартири ОСОБА_2 постійно мешкала у м. Енергодарі, в квартирі АДРЕСА_3 ніколи не жила.

Вона мала право безоплатно приватизувати площу в межах залишку житлових чеків, надлишки площі повинна була оплатити виходячи з їх ринкової вартості, але приховавши попередню приватизацію, вдруге використала вже раніше використану частину житлових чеків, надлишки площі нею не оплачені, і не можуть бути оплачені, бо квартира вибула з її власності.

За цих підстав просить поновити строк позовної давності, визнати приватизацію вказаної квартири і набуття ним та ОСОБА_2 права спільної сумісною власності на неї незаконними, розпорядження УКБ виконкому Бердянської міської ради від 06. 11. 1998 року і свідоцтво про право спільної власності на квартиру від 06. 11. 1998 року незаконними, такими, що підлягають скасуванню, оскільки не відповідають ст. 203 ЦК України, в порядку реституції повернути квартиру у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська.

На тій підставі, що власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, який набув це майно безоплатно, зобовязати реєстраційну службу Бердянського МУЮ скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири і про право власності ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_4.

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги і пояснив, що він познайомився з ОСОБА_2 у 1996 році в м. Енергодарі, в 1998 році по місцю служби в м. Бердянську став на облік як такий, що має право на отримання квартири спочатку один, а в подальшому в ордер була вписана ОСОБА_2 та двоє її дітей як його сім»я. Після отримання квартири уклали шлюб з відповідачкою, а у листопаді 1998 року приватизував квартиру на себе і на неї. При цьому ОСОБА_2 постійно проживала в м. Енергодарі, працювала на атомній станції, і він включив її в приватизацію, так як на цьому наполягали працівники БТІ. Якщо б на той момент він знав, що вона вже приватизувала квартиру в м. Енергодарі, він би її не включав у приватизацію своєї квартири.

Оскільки вказана кватира приватизована обманним шляхом, просить приватизацію скасувати і повернути квартиру назад територіальній громаді м. Бердянська.

Вказав, що він знав по слухам про те, що відповідачка має приватизовану квартиру в м. Енергодарі, але точні відомості про це отримав лише у 2013 році, тому пропустив строк позовної давності, який просить поновити.

Прокурор Святенький М. Г., який діє в інтересах позивача, підтримав позовні вимоги за тих підстав, що порядок приватизації було порушено, ОСОБА_2 мала права на приватизацію лише 8 кв. метрів у квартирі АДРЕСА_5, а не 1/2 частку, і при приватизації цієї квартири не можна було не враховувати приватизовану нею квартиру м. Енергодарі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що на момент її знайомства з ОСОБА_1 вона вже мала приватизовану квартиру в м. Енергодарі на себе і на двох її неповнолітніх дітей.

У 1997 році ОСОБА_1 перевели служити в м. Бердянськ, вона з дітьми залишилася жити в м. Енергодарі.

У 1998 році позивач отримав квартиру в м. Бердянську, і у склад сім»ї включив її та її дітей, прописав їх, і у цьому ж році вони одружилися.

На час приватизації квартири у м. Бердянську ОСОБА_1 знав про те, що вона вже приймала участь у приватизації у м. Енергодарі, говорив, що в неї ще є право на приватизацію, узяв її документи і сказав, що усе вирішить сам, вона підписувала усі документи, він сам займався приватизацією.

Оскільки вони не знайшли їй роботу в м. Бердянську, то вона залишилася постійно жити в м. Енергодарі, працювала на АЕС, і іноді разом з дітьми приїжджала в м. Бердянськ до чоловіка. В подальшому відносини між ними погіршились, він забрав в неї ключі і перестав пускати її та дітей у квартиру, після чого вона вирішила поділити квартиру, і у судовому порядку визнала за собою право власності на 1/2 її частку, яку подарувала синові.

Після розлучення у 2010 році ОСОБА_1 дуже не хотів, щоб вона ділила майно, тому погрожував їй, мотивуючи це тим, що квартиру ділити не можна, у противному разі виявиться, що вони незаконно приватизували квартиру. Просить у задоволенні позову відмовити за пропуском позовної давності, її представник за довіреністю ОСОБА_4 подав заяву про застосування позовної давності.

Вважає, що не можна застосовувати реституцію і повертати квартиру територіальній громаді, тому що вона набула на неї право власності за рішенням суду, і власність припинила статус спільної часткової, який мала на момент приватизації, а стала спільною сумісною власністю подружжя, а відтак не можна і скасовувати запис про право власності на 1/2 частку за нею та її сином.

Представник відповідача управління житлово комунального господарства до суду не явився, про дату слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив, і суд розглядає справу за його відсутності на підставі наявних доказів.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що його мати була замужем за ОСОБА_1, який мешкав в м. Бердянську, а він з матір»ю і сестрою жили в м. Енергодарі, де мати працювала. Вони періодично приїжджали в м. Бердянськ, жили в квартирі АДРЕСА_6, а після розлучення мати подарувала свою частку у цій квартирі йому. Оскільки у 1998 році він був неповнолітнім, то йому нічого не відомо про приватизацію квартири в м. Бердянську, знав проте, що на них приватизована кватира в м. Енергодарі.

Представник третьої особи - реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції до суду не явився, про день слухання справи сповіщений належним чином, зі згоди сторін справа розглядається у його відсутність.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 суду пояснили, що вони є сусідами ОСОБА_1, спілкуються з 1998 року, знають про те, що він одружений, але його дружина ніколи у квартирі не жила, а мешкала у м. Енергодарі.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона проживає у м. Енергодарі, знає ОСОБА_1 і ОСОБА_2, після того, як вони одружилися у 1998 році вони з чоловіком їх поздоровили, запросили в гості, і вона спитала, як вони будуть приватизовувати квартиру в м. Бердянську, якщо ОСОБА_2 вже приймала участь у приватизації в м. Енергодарі, на що ОСОБА_2, сказала, що цією справою займається чоловік. Вона запамятала цю розмову, оскільки у її сина була схожа ситуація, і вона хотіла дізнатись, що треба діяти у таких випадках. Розмова відбувалася в присутності ОСОБА_1

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 з наступних підстав.

Судом встановлено, що за ордером № 326 від 20 березня 1998 року ОСОБА_1 виконавчим комітетом Бердянської міської ради надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 на сім»ю з 4-х осіб : ОСОБА_2 дружину, ОСОБА_8, сина дружини і ОСОБА_9 доньку дружини на підставі рішення від 19. 03. 1998 року.

Шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено 10 квітня 1998 року.

14 жовтня 1998 року ОСОБА_1 звернувся до УКБ Бердянського міськвиконкому із заявою про приватизацію вказаної квартири, при цьому надав довідку ДКП «Житлосервіс 2» від 13. 10. 1998 року про реєстрацію у квартирі ОСОБА_2 та двох її неповнолітніх дітей.

У заяві про приватизацію він вказав, що приміщення квартири він займає разом з членами своєї сім»ї на умовах найму, заява підписана ним та ОСОБА_2

На підставі розпорядження №8654 від 06. 11. 1998 року, виданого УКБ м. Бердянська виконкому міської ради, на ім.»я ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Ю, видано свідоцтво про право власності на житло на вказану квартиру.

Квартира приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Посилаючись на той факт, що на момент приватизації вказаної квартири ОСОБА_2 вже приймала участь у приватизації іншої квартири - № 51 в будинку № 14 по вул. Воїнів Інтернаціоналістів в м. Енергодарі, просить визнати незаконним набуття права власності на житло внаслідок приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, визнати незаконними і скасувати розпорядження УКБ виконкому Бердянської міської ради і свідоцтво про право власності на житло.

Сторонами не заперечувалося, що такі обставини дійсно існували, і фактично порядок приватизації був порушений, оскільки ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що кожний громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно лише один раз.

Встановлено також, що ОСОБА_2 не використала житлові чеки у повному обсязі, і мала право приватизувати лише 8 кв. метрів у спірній квартирі. У даний час вона втратила право сплатити надлишків житлової площі у квартирі, оскільки квартира вибула з її власності у звязку з укладанням договору дарування.

Вказані обставини підтверджені копією приватизаційної справи з приватизації квартири АДРЕСА_2 Інтернаціоналістів в м. Енергодарі, згідно якої у 1993 році квартира приватизована на ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_9, проте на даний час державна реєстрації квартири у БТІ м. Енергодара відсутня, про що свідчить довідка БТІ, яка міститься у матеріалах кримінального провадження відносно ОСОБА_2

Судом встановлений факт порушення приватизації квартири АДРЕСА_7 з боку ОСОБА_1, який у 1998 році достовірно знаючи про те, що ОСОБА_2 та її діти ніколи не мешкали в м. Бердянську, прописав їх в м. Бердянську як членів своєї сім»ї, хоча на той момент не знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, отримав з урахуванням кількості членів сім»ї 4 особи трикімнатну квартиру, яку у тому ж році приватизував на себе і ОСОБА_2

Згідно до п.2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім»ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

На момент приватизації квартири ОСОБА_2 не мешкала постійно у м. Бердянську, а жила та працювала у м. Енергодарі, тобто ОСОБА_1, достовірно знаючи про цей факт, протиправно включив її до приватизації квартири.

Суд також вбачає порушення порядку приватизації і з боку ОСОБА_2, яка на момент приватизації вже приймала участь у приватизації іншої квартири, вдруге використала частину вже використаних житлових чеків, і на даний час позбавлена права сплатити за надлишки жилої площі.

У цій частині позов ОСОБА_1 обґрунтований, проте суд вважає за необхідне застосувати позовну давність до цих правовідносин.

Оскільки правовідносини між сторонами по приватизації квартири виникли у 1998 році, суд застосовує правила ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності згідно зі ст. 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмовлення в позові.

При цьому у зверненні до прокурора м. Енергодара у 2011 році ОСОБА_1 вказує на те, що йому стало відомо про те, що ОСОБА_2 двічі приймала участь у безоплатній приватизації житла, але з якого джерела та коли саме йому стало це відомо не зазначає, тому не можна вважати, що строк позовної давності починає діяти з момент отримання офіційної відповіді прокурора на його звернення.

Крім того, суд приймає до уваги показання свідка ОСОБА_7 про те, що позивач ще у 1998 році знав про те, що ОСОБА_2 Ю, вже приймала участь у приватизації, ОСОБА_1 ці пояснення ніяким чином не спростував, тому суд вважає доведеним, що строк позовної давності ним пропущений ним без поважних причин, а він почав звертатися до правоохоронних органів тільки після того, як розірвав шлюб з ОСОБА_2, і вона звернулася до суду з позовом про поділ квартири як спільного майна подружжя.

За цих підстав суд відмовляє у цій частині позову за пропуском строку позовної давності.

При цьому суд враховує, що діями ОСОБА_2 дійсно порушено права територіальної громади м. Бердянська як власника житла, а позивач, звертаючись до суду з цим позовом, не довів, яким чином відповідачка порушила його особисті права, і які саме права, адже право на отримання житла, право власності на житло він не був позбавлений і на час приватизації, не позбавлений і до теперішнього часу.

Вирішуючи питання про повернення квартири в порядку реституції територіальній громаді м. Бердянська та скасування запису про реєстрацію права власності на неї, суд виходить з наступного.

У момент приватизації 06. 11. 1998 року квартира знаходилася у приватній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як сумісних власників нерухомого майна без визнання їх часток, про що свідчить копія свідоцтва про право власності на житло.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20 грудня 2011 року спірна квартира визнана спільним сумісним майном подружжя, яке набуто у періоду шлюбу, і на цій підставі за кожним співвласником визнано право власності на 1/2 частку квартири, тобто квартира набула статусу спільної часткової власності.

Реституція за умовами ст. ст. 215, 216 ЦК України повинна застосовуватись до недійсних правочинів, проте між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Ю, не було укладено ніякого правочину, який би був визнаний недійсним або нечинним.

Згідно до п. 10 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06. 11. 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі.

За договором дарування від 26. 07. 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу ОСОБА_2 подарувала належну їй на праві власності на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду 1/2 частку квартири ОСОБА_3.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 19. 12. 2013 року, постановленого за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним вказаного договору дарування, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Таким чином, ОСОБА_1 не довів на підставі якого нормативного акту необхідно скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на належне йому нерухоме майно, який той набув за правомірним правочином.

Стаття 388 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачає право власника майна витребувати його у добросовісного набувача у всіх випадках, натомість крім ОСОБА_1, який не є власником 1/2 частки квартири, що належить ОСОБА_3, ніхто з таким позовом до суду не звернувся, а у самого позивача таке право вимагати повернення майна відсутнє.

Таким чином у звязку з незаконністю і безпідставністю цієї частки позовних вимог вони задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 71,76 ЦК УПСР 1963 р., ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 215,216,388 ЦК України, ст. ст. 10,60,212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бердянський міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:ОСОБА_10