Справа № 443/1866/14 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/3264/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2, представника Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, заступника директора департаменту - начальника управління освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації Бабія Р.П. - Стрепка Л.В., представника комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ст.» - директора комунального закладу Пітули С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області 11 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, заступника директора департаменту - начальника управління освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації Бабія Романа Петровича, комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ст.», директора комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ст.» Пітули Світлани Андріївни про визнання звільнення з посади вихователя незаконним, визнання незаконними дій відповідачів щодо винесення наказів про звільнення, визнання незаконними наказів про звільнення з роботи та їх скасування, скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

встановила:

рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 11 березня 2015 року в задоволені вказаному вище позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішенням районного суду є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що районний суд прийшов до хибного висновку про те, що строк звернення до суду вона пропустила без поважних причин, оскільки не враховано того, що вона чекала на рішення апеляційного суду за її скаргою на ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 07 липня 2014 року.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - позивача ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, заступника директора департаменту - начальника управління освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації Бабія Р.П. - Стрепка Л.В., представника комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ст.» - директора комунального закладу Пітули С.А. на заперечення апеляційної скарги, вивчивши обставини та матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені вимог позивача районний суд виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причин, при цьому суд керувався нормами ЦК України.

Однак повністю з таким висновком колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Проте зазначеним вимогам закону рішення районного суду не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_2 01 вересня 2005 р. була призначена на посаду вихователя комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ст.» на період відпустки основного працівника. Згодом була переведена на посаду керівника гуртка цього ж закладу, а з 01 вересня 2009 року, у порядку переведення, призначена на посаду вихователя з педагогічним навантаженням, меншим тарифної ставки, відповідно до наказу Головного управління науки і освіти Львівської обласної державної адміністрації, що стверджується копією трудової книжки позивача (а.с.6-7 т.1).

Наказом директора комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька СЗШІ І-ІІ ст.» № 45-к від 25 березня 2013 року ОСОБА_2 було оголошено догану за невихід (прогул) на роботу 18 та 19 березня 2013 року (а.с.174 т.1).

Наказом директора комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька СЗШІ І-ІІ ст.» від 18 жовтня 2013 року № 151-к ОСОБА_2 оголошено догану за прогул (невихід на роботу) 05 та 12 жовтня 2013 року (а.с.203 т.1).

Зазначені в наказах обставини та про ознайомлення позивачки з ними підтверджуються належними доказами, зокрема актами від 18-20 та 25 березня, 28, 30 вересня 2013 року, 05, 07, 12, 14 та 18 жовтня 2013 року, доповідними записками (а.с.175-178, 202, 204-214 т.1), які не спростовані позивачкою.

Відповідно до наказу Департаменту освіти і науки Львівської ОДА № 341-к від 18.11.2013 року та наказу комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька СЗШІ І-ІІ ст.» № 174-4 від 22.11.2013 року позивача звільнено з посади вихователя вказаного навчального закладу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за невихід на роботу 19 жовтня, 09 та 16 листопада 2013 року (а.с.58, 169 т.1).

Зазначені в наказі обставини підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема актами, доповідними записками і зазначені обставини не спростовані позивчакою (а.с.215-222, 226-231 т.1).

Відповідно до п.7.13 Статуту комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька СЗШІ І-ІІ ст.» спеціалісти та робітники приймаються на роботу та звільняються директором спецшколи-інтернату (а.с.232-241 т.1).

Відповідно до ст. 233 КзПп України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може ці строки поновити за клопотанням позивача.

Як вбачається з матеріалів справи позивач із вказаним вище позовом звернулась до суду 17 жовтня 2014 року, тобто після спливу більш ніж десять місяців. Клопотання про поновлення пропущеного строку не подавала.

В той же час, у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим, а причини пропуску строку не є поважними.

Однак зазначеного районний суд не врахував.

В той же час, районним судом вірно встановлено, що позов позивача є необґрунтованим і з цим висновком погоджується і колегія суддів.

Позивач не заперечувала та не заперечує факту відсутності її на роботі у зазначені роботодавцем у наказах днях та свою відсутність пояснила це тим, що вона через віросповідування не може працювати у суботу та з приводу вказаного питання зверталась із відповідними заявами, як до директора школи, так і до департаменту освіти і науки Львівської ОДА, однак будь-якої відповіді від них не отримувала. Крім того, ствердила, що трудову книжку із записом про звільнення отримала у день звільнення, тобто 22.11.2013 р. в приміщенні школи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано суду доказів поважності своєї відсутності на роботі у дні, які роботодавцем було визначено робочими.

Посилання апелянта на те, що вона із-за релігійних переконань не виходила в суботу на роботу, є неповажними причинами, оскільки позивач влаштовуючись на роботу і працюючи у відповідача знала графік роботи установи, що підтвердила у судовому засіданні, а відтак вона добровільно обрала вид своєї діяльності та місце праці, добровільно уклала угоду з роботодавцем та зобов'язалась виконувати роботу, визначеною угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові. Крім того, встановлено, що позивачка в деякі суботні дні вже ж виходила на роботу.

Частиною 2 ст. 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Частина 2 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлює, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов'язків. Заміна виконання одного обов'язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Крім того, КЗпП України передбачає рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

На звернення позивачки до працедавця щодо її релігійного переконання та роботи у суботу працедавцем було надано відповідь і згоду на невихід та звільнення від роботи в суботу від роботодавця не було (а.с.56, 132-133, 140-142 т.1). Такі дії роботодавця ОСОБА_2 не оскаржувалися та не визнавались неправомірними.

Судом встановлено, що позивач не є членом профспілкової організації, що стверджується відповідними та належними доказами у зв'язку з виходом позивачки з організації (а.с.187-189 т.1).

Відтак, з урахуванням доводів сторін, наданих ними доказів, колегія суддів погоджується, що накази щодо притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, наказ про звільнення з роботи були видані уповноваженою власником особою, у відповідності до норм трудового законодавства, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених проступків, обставин, за яких вони вчиненні, попередню роботу позивачки.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовій договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, доказам, що надані сторонами, дана належна оцінка, однак суд невірно застосував норми ЦК України до трудових правовідносин, а відтак рішення районного суду слід скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у позові за безпідставністю вимог.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст.313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 березня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий : Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.