Ухвала

іменем україни

5 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Ступак О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної компенсації за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 4 лютого 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 8 липня 1996 року вона з відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1. У зв'язку з неправомірним вибуттям даної квартири з її власності, питання по спірній квартирі неодноразово вирішувалось у судовому порядку. Зазначала, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2012 року договір купівлі-продажу вказаної квартири від 30 січня 2008 року визнаний недійсним, а рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2014 року за нею визнано право власності на Ѕ частку у спірній квартирі. Свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру від 8 липня 1996 року, на підставі якого їй та ОСОБА_4 на праві приватної спільної сумісної власності належить дана квартира, є чинним.

Просила стягнути з відповідача вартість Ѕ її частки в приватній спільній сумісній власності в розмірі 130 000 грн в порядку ст. 364 ЦК України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від

11 листопада 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 в сумі

10 000 доларів США, що еквівалентно 130 000 грн, припинено її право спільної часткової власності у даній квартирі, та 243,60 грн судового збору.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 4 лютого

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача про відновлення свого права власності, порушеного відповідачем шляхом продажу спільної сумісної власності, є обґрунтованими, відповідач не зацікавлений встановлювати порядок спільного користування власністю, вважає власником іншу особу, спірна квартира є однокімнатною, виділ в натурі є неможливим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що вимоги позивача про одержання від ОСОБА_4 грошової компенсації вартості Ѕ частки спірної квартири не відповідають положенням ст. 364 ЦК України, яка передбачає право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації від інших співвласників цього майна, оскільки за даними Рівненського міського бюро технічної інвентаризації співвласником квартири на підставі рішення суду від 11 квітня 2012 року є не ОСОБА_4, а ОСОБА_5

Крім того, позивач не довела, що у неї існують перешкоди в користуванні власністю через неможливість встановлення порядку користування спільною частковою власністю.

Проте повністю з висновками судів погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2014 року встановлено, що квартира АДРЕСА_1 з 8 липня 1996 року перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки була набута ними внаслідок приватизації.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30 січня

2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, останній набув право власності на вказану вище квартиру.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня

2012 року договір купівлі-продажу спірної квартири від 30 січня

2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, визнано недійсним. Рішення набрало законної сили.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 березня 2014 року

ОСОБА_7 є власником Ѕ частини даної квартири.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на відомості з органу державної реєстрації, та вважав, що не є належним відповідачем у справі, оскільки власником спірної квартири є ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, виходив із того, що співвласник спірної квартири є не ОСОБА_4, а ОСОБА_5, однак такий висновок суду спростовуються рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2014 року, яке було предметом перегляду судом касаційної інстанції і набрало законної сили.

Відповідно до рішення на даний час є чинним свідоцтво про право власності на житло від 8 липня 1996 року, на підставі якого

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної сумісної власності належить спірна квартира.

Проте з рішенням суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на наступне.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача матеріальну компенсацію вартості належної їй Ѕ частини квартири.

Оскільки стягнення матеріальної компенсації зі співвласника тягне за собою припинення права спільної часткової власності, то відповідно до

ч. 6 ст. 130 ЦПК України позовні вимоги підлягали уточненню.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, за якою вирішено спір, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Разом із тим зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

При вирішенні таких справ, крім спеціальної норми, слід керуватися і загальними засадами цивільного законодавства (ст. 3 ЦК) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників і рекомендувати судам ретельно вивчати обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає особа, яка бажає виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, наданим їй ч. 2 ст. 364 ЦК правом, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб.

Вирішуючи спір, місцевий суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не повністю визначився з характером спірних правовідносин, зосередився лише на нормах закону, які передбачають наявність у позивача права вимоги на отримання грошової компенсації за належну їй частку майна у спільній частковій власності, однак не звернув уваги й на наявність у ОСОБА_3 обов'язків власника відповідно до положень ст. 319 ЦК України і не вирішив питання, чи має відповідач реальну можливість сплатити позивачу грошову компенсацію в сумі 130 000 грн.

Крім того, суд першої інстанції не з'ясував коло осіб, права та інтереси яких рішення стосується, зокрема не вирішив питання про залучення ОСОБА_5 до участі у розгляді справи.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судом не повно встановлено фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від

11 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 4 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Ступак

О.В. Умнова

І.М. Фаловська