Справа № 466/7900/14 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/2492/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю представника позивача Жарського І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 03 грудня 2014 року у позові відмовлено за закінченням строку позовної давності.

Заочне рішення суду оскаржив позивач ПАТ КБ «Приватбанк» .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що у суду не було підстав застосовувати строк позовної давності, оскільки відповідачем заява про застосування строку позовної давності не подавалася. Крім цього, позивач звернувся в суд в межах строку позовної давності та судом не враховано, що остання проплата за кредитним договором була здійснена 12.04.2011 року, що свідчить про визнання боргу відповідачем та про те, що строк позовної давності слід відраховувати саме з цієї дати. Зазначає, що в листопаді 2013 року банк звертався з позовом до відповідачів про стягнення боргу, що підтверджується копією ухвали від 12.11.2013 року, а відтак не пропустив строку позовної давності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача Жарського І.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 21 січня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір № Е/ЕY-206 відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 1000,00 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом на термін до 23.01.2006 року. Позичальник ОСОБА_3 зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому договором.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Згідно статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Із матеріалів справи встановлено, що банк повністю виконав взяті на себе зобов»язання згідно договору від 21 січня 2005 року.

Відповідач взяті на себе зобов»язання не виконав, а тому станом на 11.09.2014 року заборгував ПАТ КБ «Приватбанк» кошти по кредитному договору в загальній сумі 52 476, 23 грн.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

З метою забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_4 виступила поручителем по даному зобов»язанню, що дає право кредитору вимагати виконання зобов»язання повністю як від позичальника так і від поручителя разом, так і від кожного окремо.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд посилався на статтю 257 ЦК України та відмовив позивачу у стягненні грошових коштів у зв»язку із закінченням строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з того, що судом порушено вимоги ст. 267 ЦК України.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України «Про окремі питання застосування строків позовної давності» від 16.01.2013 року № 10-70/0/4-13 суди мають право застосовувати наслідки спливу строку позовної давності при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, в тому числі, у спорах щодо споживчого кредитування, тільки якщо подається заява про застосування позовної давності.

Відповідач взагалі не приймав участі у судовому засіданні, не подавав заяви про застосування строку позовної давності, а відтак у суду не було правових підстав застосовувати ч.4 ст.267 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач ОСОБА_3 неодноразово погашав кредит. Остання проплата ним здійснена 12.04.2011 року, що свідчить про те, що відповідач визнавав борг, а тому повинен його проплатити.

Відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново і закінчується 12.04.2014 року із врахуванням трьохрічного строку позовної давності.

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду вперше у листопаді 2013 року, що підтверджується копією судової ухвали від 12.11.2013 року. ( а.с.4), а надалі 05.11.2014 року, отже в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із статтею 309 ч.1п.4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Із врахуванням вищезазначеного та що судове рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки не дотримані вимоги ст.213 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 314 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» з а д о в о л ь н и т и .

Рішення Шевченківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення згідно якого:

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно в користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № Е /ЕУ 206 від 21.01.2005 року в сумі 52 476, 23 грн., що відповідає 4 045, 97 доларам США за курсом 12,97 службового розпорядження НБУУ від 11.09.2014 року.

Стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати по справі в рівних частках по 417,80 грн. з кожного. ( Судовий збір 573, 38 грн.+ 262 грн.38 коп. оголошення в газеті).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин