Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1163/14-ц
Провадження №: 2/332/5/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 р. м. Запоріжжя Заводський районний суд міста Запоріжжя у складі:

Головуючого - судді: Федоренка О.І.;

при секретарі: Педак С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його бабуся ОСОБА_4, якій на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 де мешкає позивач.

Після звернення до нотаріуса з заявою про спадкування він дізнався, що 10.9.2013 року ОСОБА_4 склала заповіт яким, все своє майно заповіла рідному братові позивача - відповідачеві по справі.

Посилаючись на те, що бабусі на час складання заповіту виповнилося 74 роки, вона мала поганий зір, певні психічні розлади, знаходилася в лікарні, не могла розуміти свої дії, вважає, що вона склала заповіт під впливом відповідача, просить визнати заповіт, складений 10.9.2013 року ОСОБА_4, недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування просять позов задовольнити.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, надали заперечення де зазначено, що заповідач хоча й була похилого віку, але на психічні розлади не страждала, на час, й безпосередньо під час складання заповіту, була адекватною, правильно розуміла свої дії. Заповіт ОСОБА_4 був складений самостійно за особистим волевиявленням без будь-якого тиску.

В судовому засіданні відповідач та його представник доводи, викладені в запереченні підтримали, просять в задоволенні позову відмовити, додавши, що останній час спадкодавиця проживала разом з відповідачем, який її доглядав, коли вона померла він поховав її за свої кошти. Перед тим, як скласти заповіт спадкодавиця видала відповідачеві довіреність на право розпорядження належної їй квартирою.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу зазначила, що спірний заповіт був складений ОСОБА_4 10.9.2013 року в її присутності, в приміщенні Запорізької міської лікарні № 5, добровільно без будь-якого тиску або обману, при складанні заповіту дієздатність ОСОБА_4 ніяких сумнівів не викликала.

Свідки по справі ОСОБА_5 - дружина позивача пояснила, що з 2013 року ОСОБА_4 була в пригніченому стані, після ампутації ноги в серпні 2013 року нікого не взнавала, догляд за спадкодавицею здійснював чоловік, оплативши її лікування в Запорізькій міській лікарні № 3, після чого спадкодавця лікувалася в Запорізькій міській лікарні № 5, де від інфаркту й померла;

ОСОБА_6 пояснила, що сторони по справі - онуку спадкодавці, зі слів матері ОСОБА_7 - сусідки спадкодавиці знає, що ОСОБА_1 радився з нею, ОСОБА_2 телефонував з проханням щоб допомогли посидіти з бабусею. Ніяких психічних розладів у спадкодавці не помічала. Про довіреність і заповіт не знає;

ОСОБА_7 - сусідки спадкодавиці, пояснила, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - онуки ОСОБА_4 На час смерті ОСОБА_4 була в здоровому розумі. Зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що ОСОБА_1 платив за операцію і за догляд, спадкодавця мала намір заповісти квартиру ОСОБА_8, ОСОБА_2 нічого давати не мала наміру;

ОСОБА_9 - подруга ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_4 до самої смерті була в здоровому розсудку, останній час проживала разом з онуком ОСОБА_2, який її доглядав, вона була хвора. ОСОБА_8 ніякої участі в догляді бабусі не приймав;

ОСОБА_10 - сусідка ОСОБА_4 зазначила, що остання до самої смерті була адекватною, онук ОСОБА_2 приймав участь в її догляду, ОСОБА_8 - ні;

ОСОБА_11 - сусідка ОСОБА_4, пояснила, що до самої смерті та була адекватною людиною. Останній час сусідка проживала у онука ОСОБА_2, онука ОСОБА_8 бачила лише один раз. Зі слів сусідки знає, що ОСОБА_8 образився на неї з приводу квартири;

ОСОБА_12 - сусід ОСОБА_4 зазначив, що та до самої смерті була адекватною людиною. Їй весь час допомагав онук ОСОБА_12, онука ОСОБА_8 побачив вже після смерті сусідки;

ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - сусіди відповідача зазначили, що з літа 2013 року ОСОБА_4 проживала разом з відповідачем, який її доглядав, була адекватною людиною. Про намір заповісти квартиру ОСОБА_12 знають, але деталі їм невідомі;

ОСОБА_15 - сусід відповідача пояснив, що з літа 2013 року ОСОБА_4 проживала разом з відповідачем, який її доглядав, була адекватною людиною;

ОСОБА_16 пояснив, що знає позивача і відповідача і, знав спадкодавцю, яка до самої смерті була адекватною людиною. Зі слів ОСОБА_4 знає, що після смерті квартира повинна була відійти онуку ОСОБА_12;

ОСОБА_17 - дружина відповідача, зазначила, що після ампутації ноги, вони забрали ОСОБА_4 жити до себе. До самої смерті та була адекватною людиною. ОСОБА_8 бачили лише один раз в день поховання. ОСОБА_4 добровільно подарувала квартиру чоловікові.

Вислухавши пояснення, перевіривши докази по справі, суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні й проти чого не заперечують сторони, ОСОБА_4 - бабуся позивач ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2, 10.9.2013 року вона склала заповіт, яким заповіла все належне їй на час смерті майно ОСОБА_2. Заповіт складений в приміщенні Запорізької міської лікарні № 5 по вул. Перемоги,81 в м. Запоріжжя, посвідчено нотаріусом ОСОБА_3 (а.с.154).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, і, за змістом ч.3 ст.202 ЦК України є одностороннім правочином.

Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225 ЦК України, ч.2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.5.2008 року № 8 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України).

На виконання вимог, відповідно, п.16 та п.18 вищезазначених Постанов, судом призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, за актом якої № 693 від 27.11.2014 року: «ОСОБА_4 під час складання заповіту 10.9.2013 року в приміщенні клінічної лікарні № 5 м. Запоріжжі виявляла ознаки психічного розладу у вигляді астенічного синдрому, викликаного гострим коронарним синдромом на фоні церебрального атеросклерозу енцефалопатії складного генезису (дисциркуляторної і діабетичної), наслідками перенесеного інсульту. Однак визначити ступінь наявності астенічного синдрому внаслідок відсутності описання психічного стану в медичній документації на період підписання заповіту не надається можливим» (а.с.159-169).

Проведена експертиза не встановила факту не можливості ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та (або) неможливості керування ними на момент складання заповіту.

Окрім того, факт підтвердження усвідомлення ОСОБА_4 своїх дій при складанні заповіту суд вбачає з припису в самому тексті заповіту: «Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем і власноручно підписаний в присутності нотаріуса» (а.с.154).

Окрім того, факт адекватності (здорового розсуду) ОСОБА_4 підтверджено свідками по справі ОСОБА_6 і ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7, щодо намірів спадкодавці заповісти квартиру позивачеві, оскільки дані покази спростовуються показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_16, щодо намірів заповісти квартиру саме відповідачеві.

Суд також не вбачає підстав застосування норм ч.2 ст.1257 ЦК України, оскільки, як зазначено в самому тексті заповіту, який ОСОБА_4 був прочитаний до підписання, їй роз'яснення зміст ст.ст.1241,1254,1307 ЦК України і, «текст заповіту надрукований нотаріусом з її слів вірно та відповідає її точній волі».

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані й задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.202,225,1233,1234,1257 ЦК України, ст.ст.10,14,57-60,88,208-209,212-215, 218, 294 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.І. Федоренко