Справа № 2033/2-2673/11
Провадження № 2/645/4/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року . м. Харків

Фрунзенський райсуд м. Харкова. у складі:

головуючого судді Алфьорової Т. М.

за участю секретаря судових засідань Савченко В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

встановив :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що у нього з відповідачем була досягнута усна домовленість про позику коштів в еквіваленті 41530 дол. США, що складає 332244 грн. 11.08.2011 року він передав відповідачу грошові кошти у вказаному розмірі на термін до 01.09.2011 року, а ОСОБА_3 надав розписку про їх отримання. Однак в зазначений термін відповідач свої зобовязання в порушення ст.526 ЦК України не виконав, грошові кошти не повернув в повному обсязі і тому просить стягнути борг за договором позики у розмірі 332244 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України також стягнути 3% річних у розмірі 1529,00 грн., судовий збір 1700 грн. та 120 грн. за інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю і дали пояснення про обставини, викладені вище.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позивні вимоги не визнав та предявив зустрічний позов про визнання правочину недійсним, вказує на те, що працював у ОСОБА_5, виконуючи функцію - керівника/ менеджера проекту та організовував для нього торгівлю овочами та фруктами в кіосках «Чипполіно» на території м. Харкова.Він замовляв товар у ОСОБА_2, потім забирав, розвозив по кіоскам та розраховувався за отриманий товар та вів облік доходів та витрат, первинних бухгалтерських документів на товар не складав. Часто ОСОБА_2 реалізовував товар в кредит і у «Чипполіно» виникла заборгованість перед ним. ОСОБА_2 Домовленості щодо поставки товару були усними чи в неофіційній формі. ОСОБА_5 знав, що перед ОСОБА_2, за поставлену продукцію накопичилась заборгованість у розмірі 332244 грн. 02.08.2012 року ОСОБА_5 його звільнив, а борг ОСОБА_2 не сплатив і тому той став вимоги борг з нього. ОСОБА_2 почав по декілька разів на день телефонувати і погрожувати як йому так і його дружині 10.08. 2011р. він зробив звукозапис телефонної розмови. ОСОБА_2 повідомив його, що він замовив у групи людей послугу із спричинення особисто йому та його матері тілесних ушкоджень, наприклад, матері виллють кислоту в обличчя і ці люди мають в своєму розпорядженні різноманітні засоби та знаряддя, що дозволяють їм слідкувати за ним і таке інше. Такі погрози були усвідомлені ним як реальні та глибоко вразили. Він почав хвилюватися за своє життя та за життя родичів. Кожного разу ці погрози ОСОБА_2 супроводжувалися вимогою сплатити борг, тому вимушений під впливом погроз, проти дійсної волі написати розписку від 11.09.2011р. про борг у розмірі 332244,000 грн., при цьому не розумів наслідків, а тільки, щоб захистити рідних. Після, ОСОБА_2 став продовжив погрожувати що стягнення суми боргу за судовим рішенням. ОСОБА_2 зібрав щодо нього інформацію, а саме: місце прописки, місце проживання. Відповідно до вимог ч. І ч.2 ст. 231 ЦК України просить визнати правочин недійсним.

Представники позивача ОСОБА_2 зустрічні позовні не визнали та пояснили ,що вимоги не обґрунтовані і такі що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що у ОСОБА_2 товар замовляв ОСОБА_3, з ОСОБА_5 він не знайом і ніяких стосунків не підтримував. У нього є розхідні накладні на товар, згідно яких він відпускав товар ОСОБА_3 Вказані накладні виписані на фірму « Пан Перец» і одна на « Чипполіно». ОСОБА_4 займався підприємницькою діяльністю. Останній разОСОБА_4 розрахувався 04.08.2011р. в сумі 15000 грн., хоча по його ствердження він звільнений 02.08.11р. Доказів стосовно того, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були ділові стосунки, а також доказів що він працював у ОСОБА_5 не надані. При складенні боргової розписки ніякого насильства та погроз насильством до відповідача не застосовувалися, останній добровільно написав в офісі розписку, а пізніше став ухилятися від своїх зобовязань про сплату боргу.

Суд, вислухавши пояснення представників позивачів, відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини

Як встановлено в судовому засіданні, 11 серпня 2011 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 уклали між собою договір позики на строк до 01.09.2011 року , предмет договору 332244 грн.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначає форму договору позики, а саме: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 297 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні. відповідачем взяти на себе обовязки не виконані і тому наступає відповідальність передбачена цивільним законодавством.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобовязання не виконав і не повернув гроші в передбачений законом строк до 01.09.2011 року.

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентів річних від простроченої сум.

Позивачем розрахована сума 3% річних, яка складає у розмірі 1529,23 грн., яку він не уточнював в ході розгляду справи, яка підлягає стягненню на користь позивача.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не надав суду письмових доказів, що позивачу була сплачена будь яка сума боргу, тому суд вважає, що в цієї частини позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Частиною І ст. 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При цьому, за змістом ч. 2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики у письмовій формі, (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то такий правочин згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею ст. 203 ЦК України насамперед встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218 - 235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

Частиною І ст. 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При цьому, за змістом ч. 2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики у письмовій формі, (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Твердження відповідача про безгрошовість укладеної між сторонами угоди з посиланням на застосування до нього психічного насильства, належними доказами не підтверджено.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики від 11.08.2011 року недійсним, ОСОБА_3 посилався на те, що сума заборгованості у вказаному розмірі дійсно була, так як за поставлену ОСОБА_2 продукцію з ним не завжди розраховуюсь зразу і тому накопичилася ця сума боргу, але її повинен віддавати ОСОБА_5, так як він брав товар для його кіосків.

Доводи відповідача щодо того, що сума боргу у розмірі 332244 грн., це фактично борг ОСОБА_5 судом не може бути прийнято до уваги, так як ОСОБА_3 не були надані докази ( відповідно до ст. ст. 58-59 ЦПК України) стосовного того, що він дійсно був прийнятий на роботу до фірми ОСОБА_5 та мав з ним ділові стосунки. В судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_2 був знайом з ОСОБА_5 і у них була домовленість на поставку товару для продажу. Відповідач ОСОБА_3 не надав даних ОСОБА_5 щоб суд міг викликати його і допитати про обставини справи.

Крім цього, ОСОБА_2 були надані копії розхідні накладних на поставку товару, де є підписи ОСОБА_3 і ці накладні виписані на «Пан Перець», а не на «Чиполліно». ОСОБА_3 в позові взагалі стверджував, що первинні документи не складалися.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач наголошував на тому, що правочин був вчинений проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_6, а саме: погроз з боку позивача щодо нього та його родичів про застосування відносно насильства якщо він не віддасть гроші.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Погроза полягає у здійсненні психічного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що в серпні 2011 року ОСОБА_2 телефонував сину приблизно три рази, де висловлював погрози у разі, якщо він не віддасть борг за товар, який він брав на реалізацію, або у нього є люди, які вирішать з ним питання своїми незаконними засобами, а також, про те, що кислотою обіллють матір. Син обіцяв поговорити з ОСОБА_5 і вирішити питання щодо боргу. Потім ОСОБА_2 приходив з якимось то людьми, стукали в двері, але вона їм не відкрила, а потім пришли з працівником міліції та державним виконавцем для опису майна. Особисто їй ніхто не погрожував.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що працювала у ОСОБА_5 реалізатором у кіоску , а ОСОБА_8 купував товар у ОСОБА_9 для реалізації, за який не завжди сплачували гроші і накопилася велика сума заборгованість ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 і тому ОСОБА_2 став у серпні 2011 року дзвонити ОСОБА_8 та вимагати сплати борг і висловлював погрози, казав: тобі не сховатися, на матір виллють кислоту. З нею особисто ОСОБА_2 розмовляв один раз, погроз з його боку не було, він тільки казав, щоб вона поговорила з чоловіком, щоб він віддавав борги. Знайомі чи ні ОСОБА_5 з ОСОБА_2 їй невідомо, будь яких документів укладених між ними вона не бачила.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами, зокрема, можуть бути письмові докази (різного роду документи, акти, листування службового або особистого характеру) і речові докази (зокрема звуко - та відеозаписи), висновки експертів, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом проглянуто відеозапис від 11.08.2011року в судовому засіданні, де можна побачити, що ОСОБА_3 в офісі добровільно пише розписку про отримання грошей.

Відповідачем ОСОБА_3 надана аудіозапис телефонної розмови на СDR диску, де висловлювалися погрози, але з цього диску неможливо встановити коли сталася розмова та хто розмовляв.

Відповідачем не заявлялися клопотання щодо призначення фоноскопічної експертизи на предмет того щоб встановити належність голосу телефонувавшому по мобільному телефону.

Крім того, суд приймає до уваги, що з заявою до правоохоронних органів про неправомірні дії позивача ОСОБА_3 звернувся не відразу, а тільки в 23.02.2012 року, а саме: через декілька місяців після звернення ОСОБА_2 з даним позовом до суду.

Згідно постанови від 25.02.2012 р. в порушенні кримінальної справи було відмовлено на підставі п.2 ст. 6 КПК України із за відсутності складу злочину і зазначена постанова ОСОБА_3 не оскаржена.

В ході перевірки був допитаний ОСОБА_5, який вказував на те, ОСОБА_3 займався підприємницькою діяльністю і він давав йому для цього гроші, але не підтвердив факту його роботи у нього, а також вказував на те, що йому не відомо про стосунки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та про заборгованість.

Правочин, вчинений фізичною особою під фізичним чи психологічним тиском визнається недійсним, але вплив на фізичну особу повинен бути реальним та незаконним, а також сторона по справі повинна довести дані обставини. В ході судового розгляду відповідач не надав суду належних та допустимих доказів для підтвердження цього факту.

Таким чином, враховуючи те, що укладений між сторонами договір позики від 11.08.2011 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, спрямований на реальне настання правових наслідків, суд дійшов до висновку, що відсутні були підстави для визнання зазначеного правочину недійсним.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Підписуючи договір позики, ОСОБА_3 підтвердив факт отримання коштів від ОСОБА_6, тому письмовий договір позики від 11.08.2011 року є належним доказом договірних зобов'язань між сторонами та отримання позичальником грошових коштів, як позики.

Відповідно до ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням. Тому суд вважає, що якщодійсно ОСОБА_3 заборгував ОСОБА_2 зазначену суму і оформив її за згодою з ОСОБА_2, договором позики, то таким чином він мав намір відшкодувати завдані збитки.

Крім цього, у порядку ст.88 ЦПК України необхідно стягнути на користь позивача витрати повязані зі сплатою ним при предявленні позову судового збору у розмірі 1700 грн. та 120 грн. за інформаційне технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 10-11,58,59 60 ,99, 209,212 ,214- 215 ЦПК України та

ст.ст. 203, 215-216, 231 , 526, 536, 625 , 1046 -1047,1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, 13.05.1973 року народженця, уродженця м. Дергачі, Дергачівського району, Харківської області на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 332244 грн. ( триста тридцять дві тисячі двісті сорок чотири та три відсотків річних у розмірі 1529, 23 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Дергачі, Дергачівського району, Харківської області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1700 ( тисяча сімсот ) грн. та 120 грн. за інформаційне технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя