АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2138 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Маліновська В.М.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Невідомої Т.О., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника стягувача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на дії Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві в особі старшого державного виконавця Стельмах Олесі Олександрівни;

за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 05 листопада 2014 року

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.11.2014 року відмовлено в задоволенні вимог скарги ОСОБА_3 у повному обсязі.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення скарги в повному обсязі. Посилається на її необґрунтованість, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку наявних в матеріалах справи доказів.

Апелянт зазначає про те, що в оскаржуваної ухвалі суд встановив той факт, що ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві невчасно надіслав ОСОБА_3 копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №43870520, проте не визнав, що це є порушенням ч.5 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження». Тоді як це було однією з вимог скарги, а саме визнати неправомірними (незаконними) дії ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві щодо несвоєчасного направлення Боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №43870520.

Так, постанова про відкриття виконавчого провадження №43870520 була винесена 03.07.2014, а надіслана лише 15.07.2014 року, про що свідчить поштовий штепмель на конверті.

Таку Постанову Боржник отримав лише 31.07.2014р., про що свідчить дані УДППЗ Укрпошта».

В порушення вимог ч.3 ст.387 ЦПК України, при встановленому порушенні ч.5 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», суд неправомірно постановив ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Суд помилково встановив, що ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві надав 7-денний строк для добровільного виконання рішення суду з дня повідомлення останнього про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2014 року.

Як вбачається з п.2 постанови про відкриття виконавчого провадження №43870520 Заявнику (Боржнику) було надано 7-денний термін без відліку такого строку з дня його повідомлення, тобто суд не дослідив належним чином саму постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2014 року.

Таким чином, суд неправомірно встановив, що ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві було надано 7-денний строк для самостійного виконання з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження (з 31.07.2014р.), а не з дня її винесення - 03.07.2014р., що порушує вимог аб.2 ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, слід взяти до уваги і той факт, що відповідно до вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про виконавче провадження» у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувана чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладення провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

На виконання цієї вимоги Заявник (Боржник) надіслав відповідну заяву від 07.08.2014 про відкладення ВП №43870520 на 10 робочих днів щодо надання можливості самостійного виконання судового рішення, проте ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві не надав жодної відповіді.

Таким чином, скаржник вважає, державний виконавець не здійснив в повному обсязі виконавчі дії, що призвело до невиконання рішення суду.

В суді апеляційної інстанції представник стягувача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали. Скаржниця ОСОБА_3, її представник ОСОБА_4, старший державний виконавець ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві СтельмахО.О. в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчать відповідні рекомендовані повідомлення про вручення їм поштового відправлення.

Колегія суддів розцінила причини неявки ОСОБА_3, державного виконавця як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31.07.2014р. ОСОБА_3 отримала поштою постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 43870520 від 03.07.2014р., винесену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Стельмах О.О. В порушення ч. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про відкриття виконавчого провадження була дійсно надіслана боржнику з порушенням визначеного Законом строку, так постанова винесена 03.07.2014р., а надіслана Боржнику лише 15.07.2014р., про що свідчить поштовий штемпель на конверті, яким була надіслана постанова.

Боржник зазначила, що в постанові від 03.07.2014р. їй було надано строк для самостійного виконання рішення суду по 10.07.2014р., тоді як сама постанова була надіслана їй лише 15.07.2014р., таким чином, надсилання постанови з порушенням строків, встановлених ч. 2 та ч.5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» та позбавлення її строку для добровільного виконання рішення суду призвело до примусового виконання рішення та стягнення з неї ще й 10% виконавчого збору, що грубо порушує вимоги ч. 2 та ч. 5 ст. 25 Закону.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, статтею 124 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Положеннями ч 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, державний виконавець: - здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; - надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; - розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; - заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; - роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

З матеріалів справи вбачається, що постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Стельмах О.О. від 03.0.2014р. було відкрито виконавче провадження ВП №43870520 по примусовому виконанню виконавчого листа № 761/8907/13-ц, виданого 19.09.2013р. Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованості у сумі 59 433,94 грн. (а.с.4).

Згідно ч. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Разом з тим, судом вірновстановлено, що копію постанови про відкриття виконавчого провадження було надіслано боржнику - ОСОБА_3 лише 15.07.2014р., що підтверджується конвертом з відбитком поштового штемпеля, на якому зазначена дата прийняття поштовим відділенням поштового відправлення (а.с.5).

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом. і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно ч. 2 зазначеної статті у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст. 27 Закону визначено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом (ч. 1 ст. 28 Закону).

Разом з тим, згідно ст. 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Так, судом встановлено, що в постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 43870520 державний виконавець постановив боржнику самостійно виконати рішення суду в семиденний термін, надавши при цьому підтверджуючи документи про отримання постанови (конверт).

Таким чином, державним виконавцем було встановлено Боржнику семиденний строк для добровільного виконання рішення суду, починаючи з дня повідомлення останнього про відкриття провадження, тобто з моменту фактичного отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2014р., у зв'язку з чим суд дійшов обгрунтованого висновку, що боржник протягом 7 днів з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження міг реалізувати своє право на добровільне виконання рішення суду у встановлений державним виконавцем строк.В такому разі виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій не підлягали б стягненню.

Разом з тим, доказів того, що державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у зв'язку з невиконанням останнім у строк наданий державним виконавцем рішення суду, ОСОБА_3 не надано.

Статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», відповідно до статей 28, 41, 89 Закону про виконавче провадження при визначених умовах у разі невиконання боржником рішення самостійно державний виконавець виносить постанови про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафу та про стягнення витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону про виконавче провадження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. У зв'язку із цим справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів.

Таким чином, у разі порушення прав Боржника та неправомірного стягнення виконавчого збору в разі виконання останнім рішення суду в семиденний строк з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_3 не позбавлена процесуального права на оскарження такої постанови шляхом звернення до відповідного суду.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи, а якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд дійшов правомірного висновку, що скарга не підлягає задоволенню, оскільки обставинисправи та відповідні докази підтверджують те, що фактично права боржника у виконавчому провадженні - ОСОБА_3, щодо самостійного виконання рішення суду в семиденний строк з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, не були порушені з боку державного виконавця, оскільки останній безпосередньо у постанові про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2014р. зазначив, що боржнику необхідно виконати рішення суду в семиденний термін, надавши при цьому підтверджуючі документи про отримання постанови, разом з тим суд зазначає, що саме по собі несвоєчасне направлення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику, не порушує права боржника щодо надання строку для добровільного виконання рішення суду, оскільки ОСОБА_3не була позбавлена можливості реалізувати таке своєправо, починаючи з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, згідно п. 18 Постанови, суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, таким чином суд не вправі зобов'язати відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надати семиденний строк для самостійного виконання судового рішення в межах виконавчого провадження № 43870520, оскільки такий строк вже був наданий боржнику при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження. Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять.

Отже, твердження апелянта про незаконність постановленої судом ухвали, невірну оцінку наявних в матеріалах справи доказів, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції була постановлена з додержанням вимог закону. Підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 05 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: