Справа № 459/1030/14 Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/2439/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи Жарського І.Р. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб Приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С., ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з указаним позовом до відповідача та з посиланням на ст. 234 ЦК України просив визнати недійсним укладений 27 травня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Рішення суду оскаржив позивач. Вважає його незаконним та необґрунтованим, викладені в рішенні висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Винесення такого рішення стало можливим внаслідок неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, ухваленим з порушенням процесуального закону та невідповідністю вимогам матеріального права.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовним вимог. Свої вимоги мотивує тим, що відмовляючи у задоволенні позову за спливом строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем ОСОБА_6 заява про застосування строків позовної давності взагалі не подавалась. Питання про застосування строків позовної давності порушив представник ПАТ КБ «Приватбанк», який не був стороною у справі, а залучений до справи в якості третьої особи без самостійних вимог згідно поданої його позовної заяви. Тому, суд не мав правових підстав для застосування строку позовної давності, оскільки така заява сторонами не подавалась. Більше того, застосування наслідків спливу позовної давності по даній справі не могла застосовуватись, оскільки укладення договору купівлі-продажу даної квартири від 27.05.2005 року є триваючим правопорушенням, оскільки ОСОБА_2 до цього часу так і не заплатив за продаж ним йому квартири. Вважає, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 27.05.2005 року був укладений без створення будь-яких юридичних наслідків, а був оформлений лише з метою отримання ОСОБА_2 кредиту.

При розгляді справи за апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_2 з мотивами такої погодився. Просить врахувати, що вишукує можливості для погашення боргу перед банком за кредитними зобов»язаннями, оскільки бажає повернути квартиру позивачу, котра фактично залишилась у його володінні. Оспорюваний договір дійсно укладався виключно з метою отримання відповідачем кредитних коштів, а не з метою набуття реально прав власника на це майно. Крім того, вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано строк позовної давності та відмовлено у позові з цих підстав.

Представник третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» проти доводів апеляційної скарги заперечив. Вважає, що суд вправі був застосувати строк позовної давності за заявою третьої особи, як учасника процесу. Крім того, вважає, що вимоги є безпідставними по своїй суті. Після укладення договору, відповідач вступив у володіння придбаною квартирою, передавши таку в іпотеку за договором 27.05.2005 року між відповідачем та банком, оскільки отримано кредитні кошти. Просить врахувати, що дійсно оспорюваний договір укладено у травні 2005 року і з його чинністю годився позивач, як продавець протягом майже 9-ти років, оскільки до суду про визнання такого договору недійсним звернувся лише у березні 2014 року. При вирішенні справи за позовом банку до відповідача про повернення кредитних коштів, що мало місце в 2009 році, ОСОБА_2 не заявляв про недійсність договору, на підставі якого набув право власності на спірну квартиру і не заявляв своїх прав на цю квартиру позивач у даній справі. Договір породив реальні наслідки, які визначені законом, тому підстав для визнання його недійсним з мотивів зазначених у позові немає.

Інші учасники в судове засідання не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, про що до справи долучено розписки. Про причини неявки не повідомили. Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у їх відсутності.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст.ст.58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказми, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що термін позовної давності стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу сплив 28.05.2008 року, а тому дійшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку позовної давності, про що у рішенні навів відповідні мотиви.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується та вважає його таким, що не відповідає вимогам процесуального закону.

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами по справі, 27 травня 2005 року укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1438.

Згідно п.5 даного договору продаж здійснено за 4 461 грн. Згідно з п. 10 договору, сторони підтвердили, що договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. /а.с. 73 зворот/.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним даного договору з підстав, передбачених сит. 234 ЦК України, позивач вказував на те, що насправді даний договір був укладений між ним та відповідачем без наміру створити юридичні наслідки. Договір був укладений лише з метою отримання ОСОБА_2 кредиту у ПАТ КБ «Приватбанк» з цільовим призначення /для придбання житла/.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно ч.1 ст. 30 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що строк позовної давності є нормою матеріального, а не процесуального права і відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем у справі є ОСОБА_4, а відповідачем ОСОБА_2. Жодною із сторін заява про застосування строку позовної давності у справі не подавалась.

Згідно матеріалів даної справи, із заявою про застосування строку позовної давності звернувся, у письмовому запереченні на позов, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Лаврович О.В. Банк залучений до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог. /а.с.62/

Враховуючи те, що треті особи, в силу наданих законом прав, не наділені правом звернення до суду із заявою про застосування строків позовної давності, то у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування такого.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлене як з порушенням норм матеріального так і процесуального права, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними.

Щодо мотивів апеляційної скарги про те, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 27.05.2005 року був укладений без створення будь-яких юридичних наслідків, а був оформлений лише з метою отримання ОСОБА_2 кредиту, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Відповідно до п.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений між сторонами 27.05.2005 року.

Покупець ОСОБА_2 після купівлі даної квартири, такою розпорядився, надавши її в іпотеку банку, уклавши 27.05.2005 року договір іпотеки №CGV02V/1 з метою забезпечення зобов'язань за Кредитним договором №CGH0GK00240176 від 27.05.2005 року.

Таким чином колегія суддів приходить до переконання, що на виконання договору купівлі-продажу, квартира перейшла у власність ОСОБА_2, якою він в подальшому як власник розпорядився, передавши таку в іпотеку банку. Позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні ст.. 57-60 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог, а тому не довів, що правочин є фіктивним та вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Колегія суддів враховує ту обставину, що протягом тривалого часу з 2005 року по березень 2014 року позивач з вимогами до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не звертався. Звернувся лише після того, як Червоноградським міським судом Львівської області 29 грудня 2009 року було ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру №43, що знаходиться по вул. Клюсівська, 13 у м. Червонограді. Даних про оскарження цього рішення позивачем, як особою, котра б вважала, що рішенням вирішено про його права чи обов»язки - у справі немає.

Ураховуючи, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження фіктивності оспорюваного договору купівлі-продажу, тому відсутні правові підстави для визнання недійсності цього правочину.

Із долученого представником третьої особи копії ухвали апеляційного суду Львівської області від 13 січня 2014 року, якою залишено без змін рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 грудня 2009 року за позовом банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки, убачається, що рішення суду оскаржувалось ОСОБА_8 Із змісту зазначених судових рішень убачається, що відповідач з дружиною зареєстровані у спірній квартирі та проживали у такій, оскільки банком в тому числі заявлено вимогу про їх виселення. Таким чином ОСОБА_2 вступив у володіння придбаним майном за оспорюваним договором, як власник такого майна. Оскаржуючи рішення суду ОСОБА_8 заявляла про свої права на частину цієї квартири, як набуту в період шлюбу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено позовних вимог про укладення правочину без наміру створення правових наслідків, тому підстав для задоволення позову немає.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі вимогам ст.. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову по суті з наведених вище підстав.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб Приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С., ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді