У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Борщівської районної ради Тернопільської області, Борщівської центральної районної комунальної лікарні Тернопільської області, відділу охорони здоров'я Борщівської районної державної адміністрації Тернопільської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 7 травня 2012 року його поновлено на посаді головного лікаря Борщівської центральної районної комунальної лікарні Тернопільської області, визнано незаконним та скасовано рішення Борщівської районної ради Тернопільської області від 20 грудня 2011 року № 195 «Про звільнення ОСОБА_3 із посади головного лікаря Борщівської центральної районної комунальної лікарні Тернопільської області». Зазначене судове рішення не виконане з вини Борщівської районної ради Тернопільської ради. Згідно з вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2013 року йому заборонено займати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, строком на один рік. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 5 червня 2014 року його звільнено від подальшого відбування цього покарання. Посилаючись на викладене, порушення прав затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, просив задовольнити позов.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 22 лютого 1996 року ОСОБА_3 було призначено на посаду головного лікаря Борщівської центральної районної комунальної лікарні Тернопільської області.

Рішенням Борщівської районної ради Тернопільської області № 195 від 20 грудня 2011 року позивача звільнено з цієї посади.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 7 травня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 червня 2012 року, рішення Борщівської районної ради визнано незаконним та скасовано, ОСОБА_3 поновлено на посаді головного лікаря Борщівської центральної районної комунальної лікарні Тернопільської області з 26 грудня 2011 року, стягнуто з Борщівської центральної районної комунальної лікарні на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15942 грн 47 коп.

За заявою позивача головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову від 10 травня 2012 року про відкриття виконавчого провадження.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі не виконано, постановою від 14 серпня 2012 року виконавче провадження закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 4 грудня 2012 року, зазначену постанову визнано незаконною.

Згідно вироку Борщівського районного суду від 21 березня 2013 року, який набрав законної сили 3 липня 2013 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України і призначено йому покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, в установах, організаціях будь-якої форми власності строком на 1 (один) рік. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покладенням обов'язку в період іспитового строку повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 5 червня 2014 року ОСОБА_3 звільнено від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, в установах організаціях будь-якої власності строком на один рік за вироком Борщівського райсуду від 21 березня 2013 року відповідно до ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того що, ОСОБА_3 відповідно до рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 7 травня 2012 року підлягав поновленню на посаді головного лікаря Борщівської ЦРКЛ у період з 26 грудня 2011 року по 3 липня 2013 року, а з 4 липня 2013 року на виконання вироку Борщівського районного суду від 21 березня 2013 року мав бути звільнений із займаної посади в порядку, визначеному ст. 32 Кримінально-виконавчого Кодексу України із внесенням відповідного запису до трудової книжки, у зв'язку з чим правові підстави для стягнення на користь позивача середньомісячного заробітку головного лікаря в сумі 16500 грн за період з 14 червня 2014 року по 30 вересня 2014 року відсутні. Крім того, зазначили, що закінчення строку, на який вироком суду особа позбавлена прав займати певні посади чи виконувати певні види діяльності не може вважатися підставою для автоматичного поновлення її на попередній роботі, а може бути лише підставою для повторного укладення трудового договору, який не укладався.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" <nau://ukr/1700-18/> іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 цього Кодеску).

З матеріалів справи вбачається, що рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 7 травня 2012 року про поновлення позивача на роботі виконано не було.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суди не врахували, що позивача за вироком суду звільнено з роботи не було, на виконання рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 7 травня 2012 року він не був поновлений на роботі, вказане рішення суду не скасоване, тому підлягало виконанню. За затримку його виконання встановлені санкції передбачені ст. 236 КЗпП України. При невиконанні рішення про поновлення на роботі і не проведення звільнення позивача на виконання вироку Борщівського районного суду від 21 березня 2013 року його існування на права і обов'язки сторін у спорі, який був предметом розгляду, не впливає.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд помилок суду першої інстанції не виправив.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук