Справа № 459/2714/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1885/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Державного підприємства "Львіввугілля" на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державного підприємства "Львіввугілля", ПАТ "Шахта "Надія" про стягнення з Державного підприємства "Львіввугілля", ПАТ « Шахта «Надія» на його користь по 15000.00 грн. з кожного на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов"язків внаслідок професійного захворювання.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства "Львіввугілля" на користь ОСОБА_2 - 8000.00 грн. та з ПАТ "Шахта "Надія" - 3000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2, Державне підприємство "Львіввугілля", вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи

Державне підприємство "Львіввугілля» в апеляційній скарзі покликається на те, що довідка МСЕК від 21.09.2010 року не може бути доказом спричинення відповідачем моральної шкоди, оскільки вона встановлює лише факт втрати працездатності та потребу в санаторно - курортному лікуванні, витратах на ліки та лікуванні в лікувально - профілактичних закладах. Крім цього апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано "Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно пошкодження здоров"я, пов"язане з виконанням трудових обов"язків", затвердженого наказом МОЗ України від 22.11.1995 року №212, в якому встановлено, що висновком медичних органів, як підставою для відшкодування моральної шкоди, може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Такого висновок в матеріалах справи відсутній. Апелянт вказує, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004 спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією, тому має доводитись сам факт як спричинення моральної шкоди, так і її розмір. Також вказує на те, що відшкодування моральної шкоди в даному випадку пов"язане з трудовим спором, а у випадку порушення законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків, що потребують від працівника додаткових зусиль для організації свого життя - застосовується тримісячний строк позовної давності. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі покликається на те, що внаслідок роботи на підприємстві ДП "Львіввугілля" він отримав професійне захворювання, 21.09.2010 року йому вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 55% втрати працездатності, що підтверджується довідками МСЕК серії ЛВА-1 та серії ЛВА-2 від 21.09.2010 року. Професійне захворювання призвело до того, що його здоров"я не відновиться, він не зможе повністю соціально реабілітуватись, призвело до вимушених змін в його житті та втрати нормальних життєвих зв"язків, що спричиняє душевні страждання, він переносить біль, постійно відчуває незручності, переносить моральні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв"язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що розмір моральної шкоди в розмірі 30000.00 грн. повністю обгрунтований та є розумним і справедливим. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду змінити, стягнувши з Державного підприємства "Львіввугілля", ПАТ «Шахта «Надія» по 15000.00 грн. з кожного на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов"язків внаслідок професійного захворювання.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ДП «Львіввугілля», ОСОБА_2 не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції з врахуванням глибини моральних страждань позивача внаслідок професійного захворювання, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи погіршення стану здоров»я позивача, які призводять до обмеження життєдіяльності, втрати нормальних життєвих зв»язків, враховуючи стаж роботи в шкідливих умовах праці на шахтах ДП «Львіввугілля», ПАТ «Шахта «Надія», прийшов до переконання про стягення на користь позивача з ДП «Львіввугілля» 8000.00 грн., з ПАТ «Шахта «Надія» 3000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується трудовою книжкою, що стаж роботи ОСОБА_2 в умовах впливу шкідливих факторів становить 26 років 01 місяць, з 22.02.1983 року по 12.03.2002 року він працював на шахті № 10 «Великомостівській» та з 01.04.2002 року по 29.12.2009 року на Шахті № 9 «ВМ» (ДВАТ «Шахта «Надія») машиніст електровоза підземний.

З акту розслідування хронічного професійного захворювання від 10.09.2010 року вбачається, що професійне захворювання виникло внаслідок роботи в підземних виробках: з 22.02.1983 р. по 22.01.1993 р., з 27.09.1993 р. по 12.03.2002 р. - шахта «Степова», з 01.-4.2002 р. по 29.12.2009 р. - шахта №9 «Великомостівська» (ДВАТ «Шахта «Надія») при запиленості повітря, що перевищує гранично - допустимі концентрації, під час транспортної вібрації.

Згідно довідки серії ЛВА-1 № 465390 від 21.09.2010 року виданої Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК ОСОБА_2 було вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності. А відповідно до довідки серії ЛВА-2 № 028915 від 21.09.2010 року виданої Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК в результаті огляду ОСОБА_2 було вперше та безтерміново встановлено 55 % ступеня втрати працездатності.

У зв»язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці у нього погіршився стан здоров»я, внаслідок чого він неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається за наданих позивачем виписок з історії хвороби.

Згідно з роз»ясненнями п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи, стійка втрата працездатності позивача вперше була встановлена 21.09.2010 року, а тому при вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вірно виходив із вимог статей 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої працездатності вперше висновком медико - соціальної експертної комісії (МСЕК), обов»язок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на роботодавця.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 виходив з того, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди внаслідок професійного захворювання при виконанні трудових обов'язків, в зв'язку з чим позивачу 21.09.2010 року вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 55% втрати професійної працездатності, і з огляду на це прийшов до вірного висновку, що позивачу завдано моральної шкоди.

Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

В рішенні Конституційного Суду від 27 січня 2004 р. №1-рп/2004 зазначено, що громадяни, яким встановлена стійка втрата професійної працездатності мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення, ушкодження здоров»я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і переносить значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності.

З роз»яснень п.п. 3, 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 21.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вбачається, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.), за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під моральною шкодою слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, те, що позивач зазнав професійного захворювання внаслідок роботи у шкідливих, небезпечних для життя і здоров»я умовах праці, у зв»язку з чим став інвалідом 111 групи, внаслідок таких умов праці у нього погіршився стан здоров»я, він неодноразово був змушений звертатися за отриманням медичної допомоги до медичних закладів, де йому було встановлено діагноз: пневмоконіоз 1 ст., емфізема легень 11 ст. ДН 1-11 (один - два) ст., хр. попереково -крижова радикулопатія І ст., що підтверджується медичними довідками, всі ці обставини суттєво погрішили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації, беручи до уваги характер немайнових втрат, їх тривалість і неможливість відновлення, а також обсяг додаткових зусиль, необхідних йому для організації свого життя, неодноразове перебування на лікуванні, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, глибину його фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір морального відшкодування відповідає характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, глибині його фізичних та душевних страждань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, враховуючи характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань, а також вимоги розумності та справедливості, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача про відшкодування підлягають до часткового задоволення, і з урахуванням того, що стаж роботи позивача на підземних роботах в ДП «Львіввугіллля» становив більше 19 - ти років, а в ПАТ «Надія» - близько 7- ми років, прийшов до висновку про стягнення з Державного підприємства "Львіввугілля" на користь ОСОБА_2 - 8000.00 грн. та з ПАТ "Шахта "Надія" - 3000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про несправедливість визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди, яка в загальному становить 11000.00 грн., є безпідставними і спростовуються вищенаведеним.

Безпідставними також є доводи апелянта ДП «Львіввугілля» про те, що для встановлення факту наявності та розміру моральної шкоди, позивачу слід звернутись у МСЕК або у ЛКК Червоноградської міської лікарні, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 р., визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди.

Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_2, ДП «Львіввугілля» не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання у вищезазначеному розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги ОСОБА_2, Державного підприємства "Львіввугілля" - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.