Справа № 444/865/14 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
Провадження № 22-ц/783/2143/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в житловий будинок,-

встановила:

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_6, просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в будинку по АДРЕСА_1.

В обґрунтування покликалася на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину ВТТ №274219 від 21.02.2014 року ОСОБА_7 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який отримав у спадок від ОСОБА_8

В будинку зареєстрований ОСОБА_6, проте, відповідно до акту Куликівської селищної ради від 17.04.2014 року він не проживає в будинку з липня 2009 року. На підставі ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, ст. 11 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" просила визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування у даному будинку.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_6 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_7, просив усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням в АДРЕСА_1, які створює відповідач, вселити його по місцю реєстрації у вказаний житловий будинок, зобов"язати відповідача надати йому ключ до вхідних дверей та стягнути судові витрати.

Вимоги по власному позову мотивував тим, що з часу його народження, 01.01.1996 року, був зареєстрований разом із своїм батьком ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_1. Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а до 03.03.2009 року разом із мамою проживав за цією адресою. 30.07.2009 року під тиском попереднього власника будинку ОСОБА_8 разом з мамою залишили цей будинок і пішли проживати в м. Львів. З часу, коли став повнолітнім, почав вчиняти заходи по вселенню за місцем реєстрації, повідомив про це селищну раду заявою від 13.02.2014 року. Вважає, що має право на користування будинком та на вселення у такий, тому просив позовні вимоги по зустрічному позову задовольнити.

Ухвалою судового засідання від 09 вересня 2014 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_6 та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням (а.с. 37).

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 15 січня 2015 року позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в будинку по АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в житловий будинок - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 (в інтересах ОСОБА_7) сплачений судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_6, вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню з врахуванням наступного.

На думку апелянта, суд безпідставно визнав його таким, що втратив право на користуванням спірним житловим приміщенням в будинку на підставі ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, оскільки він ніколи не був наймачем даного житла, а членом сім"ї власника, і до нього могли бути застосовані вимоги лише ст. 405 ЦК України.

Запевняє, що він лише тимчасово, з 2009 року, не проживав у будинку, але тільки тому, що йому і мамі в цьому чинять перешкоди.

Суд не врахував, що цей будинок є його єдиним законним житлом, його волевиявленням є бажання проживати в цьому будинку, а відтак суд не захистив його житлові права.

Просить рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтерсах ОСОБА_7, а його зустрічний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням можливе лише по відношенні до тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась у нього у встановленому порядку, однак певний час без поважних на то причин у ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_7 та відмовляючи у зустрічних позовних вимогах ОСОБА_6, районний суд виходив з того, що відповідач за первісним позовом понад шість місяців без поважних причин не проживав в будинку по АДРЕСА_1, а доводи ОСОБА_6 спростовуються матеріалами справи.

Судом першої інстанції встановлено, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу ОСОБА_10 21.02.2014 року (а.с. 4).

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У частині 1 ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В свою чергу, постановою Жовківського районного суду Львівської області від 30.07.2014 року по справі № 444/694/14-а зобов"язано Жовківський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області внести зміни штампу реєстрації в паспорті громадянина України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 (а.с. 39-40).

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Проте, у ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З наданого суду акту, складеного комісією Куликівської селищної ради 17.04.2014 р. встановлено, що відповідач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою будинку по АДРЕСА_1 не проживає з липня 2009 року (а.с. 6).

Задовольняючи вимоги по первісному позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_6 понад шість місяців без поважних причин не проживав в будинку по АДРЕСА_1, а доводи ОСОБА_6 спростовуються матеріалами справи, а відтак, на підставі ст. 71 ЖК УРСР визнав відповідача таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням.

Вирішуючи спір на підставі ст. 71 ЖК УРСР, суд першої інстанції не звернув увагу на роз"яснення, які надані у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", а саме що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні

Відтак, встановивши що відповідач ОСОБА_6 не проживає без поважних причин у спірному будинку з липня 2009 року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що його необхідно визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщення, проте неправильно застосував норму матеріального права - ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, при цьому, необхідно було застосувати положення ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Доводи апелянта про те, він не проживав у спірному будинку через те, що йому та матері чиняться перешкоди у користуванні житлом, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовані показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Крім цього, безпідставним є покликання відповідача ОСОБА_6 на те, що він не проживав у спірному будинку з липня 2009 року з тієї причини, що на той час був неповнолітній і тільки після виповнення 18 років почав вживати заходи для вселення у будинок, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, а відтак, досягнувши 01.01.2010 року віку 14 років, він мав право обрати собі місце проживання, в тому числі і спірний будинок, в якому був зареєстрований.

Окрім цього, у позовній заяві позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_6 втратив право на користування спірним будинком також у зв"язку із тим, що припинилося право власності на будинок попереднього власника ОСОБА_8, яка померла 10.08.2013 року, при цьому відповідач не набув самостійного права на таке житло з підстав, передбачених законом.

Що стосується даного питання, остаточна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-158цс-14 від 05.11.2014 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК є обов'язковою для всіх судів України.

Зокрема, Верховний Суд України сформулював наступну правову позицію:

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином, оскільки припинилося право власності на будинок по АДРЕСА_1 у попереднього власника ОСОБА_8, як член сім"ї якої у будинок вселявся відповідач ОСОБА_6, при цьому відповідач не набув самостійного права на таке житло з підстав, передбачених законом, а відтак, він втратив право на користування вказаним жилим приміщенням і з цієї підстави.

З наведених підстав, оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключити з резолютивної частини рішення покликання на ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, та вважати що відповідач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 втратив право на користування жилим приміщенням в будинку по АДРЕСА_1, на підставі ст. 405 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 4 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 січня 2015 року - змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення покликання на ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, та вважати що відповідач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 втратив право на користування жилим приміщенням в будинку по АДРЕСА_1, на підставі ст. 405 ЦК України.

Врешті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин