Справа № 466/6835/14 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/1318/15 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

при секретарі: Івановій О.О.,

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики 19591,38 грн., з яких 16500 грн. - основний борг, 2227,50 грн. - сума інфляції, 863,88 грн. 3 % річних.

Вирішено питання судових витрат.

Заочне рішення оскаржив ОСОБА_3, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що судом не встановлено характер відносин, які склалися між сторонами. Зокрема судом не встановлено, що розписка була написана проти його волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку позивача. Крім того, судом не було викликано в судове засідання двох свідків, які були присутні при написання розписки. Вказує на те що судом не встановлено та підтверджено факт передачі йому коштів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 на заперечення скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи убачається, що 20.12.2012 р. ОСОБА_3 власноручно написав розписку про те, що отримав від ОСОБА_4 16500 грн. та зобов'язується повернути ці кошти до 26.12.2012 р. Дану розписку було засвідчено підписами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 5).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі 6-63цс13, яка, згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова боргова розписка є належним доказом договірних правовідносин між сторонами, що підтверджує отримання позичальником грошових коштів від позикодавця.

У ч. 2 ст. 207 ЦК зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Твердження апелянта про те, що розписка була написана проти його волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку позивача, є безпідставними та не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до ст.. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Так як ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 16500 грн., проте у зазначений строк не повернув борг, то рішення суду першої інстанції про її стягнення є вірним.

Посилання апелянта на те, що судом не було викликано в судове засідання двох свідків, які були присутні при написанні розписки, є невірним, оскільки факт неотримання від позикодавця коштів не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і тому рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: