Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Журавель В.І.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання незаконним рішення, визнання недійсним актів про право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року заступник прокурора м. Києва (далі - прокурор) звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 660/2729 передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. 30 грудня 2009 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продав ОСОБА_4 спірну земельну ділянку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс» (далі - ТОВ «Мегатранс») на Столичному шосе, 24 у м. Києві. Зазначеним рішенням підтверджено незаконність подальшої передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 На час прийняття оспорюваного рішення зміни до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2012 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста не були внесені, внаслідок чого земельну ділянку рекреаційного призначення надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що є грубим порушенням вимог чинного законодавства. Питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувались.

Посилаючись на неправомірність рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 660/2729, заступник прокурора м. Києва просив суд визнати його незаконність, визнати недійсними акти про право власності на спірну земельну ділянку та договір купівлі-продажу, відновити становище, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на земельну ділянку.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від № 660/2729 від 29 жовтня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1». Визнано недійсним, виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 22 листопада 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, вартістю 329007,70 грн, посвідчений 30 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Є.В. Визнано недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 22 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, вартістю 329007,70 грн за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2014 року заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15 вказану ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено позов, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 660/2729 від 29 жовтня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1» є незаконним та підлягає скасуванню, у зв'язку з чим визнається недійсним державний акт, який виданий на підставі цього рішення. Крім того, підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки продаж спірної земельної ділянки здійснено особою, яка не мала на те права, не була наділена повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження землею. Для захисту порушеного права необхідно відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради на підставі ст. 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та ст. 392 ЦК України.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Судами встановлено, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 660/2729 передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення 22 грудня 2009 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

30 грудня 2009 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продав ОСОБА_4 спірну земельну ділянку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 червня 2013 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року (а.с. 67 - 70). Вказаним судовим рішенням встановлено, що всупереч вимогам, які містяться в погоджувальній документації, зміни до рішення Київської міської ради від 19 липня 2005 року «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року» та зміни до Генерального плану розвитку м. Києва до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року, ні на стадії погодження землевпорядної документації, ні на стадії прийняття оспорюваного рішення, внесені не були.

На підставі вищевказаних обставин судами вірно встановлено, що на момент прийняття Київською міською радою рішення від 17 вересня 2009 року, земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення з відповідними гарантіями та заборонами щодо використання даної земельної ділянки, що виключає можливість використання спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

Встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення, тому не могла бути виділена для житлового будівництва, суди дійшли вірного висновку про визнання незаконним і скасування рішення міської ради від 29 жовтня 2009 року № 660/2729 та виданого ОСОБА_3 на підставі цього рішення державного акту на право власності на земельну ділянку. Враховуючи зазначене, судові рішення в цій частині позовних вимог є законними, підстави для їх та зміни чи скасування в цій частині відсутні.

Отже, в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення міської ради та визнання недійсним, виданого на ім'я ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку судові рішення слід залишити без змін.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, апеляційним судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 <nau://ukr/254к/96-ВР|st55>, 124 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st124> та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Київська міська рада не була стороною договору купівлі-продажу, а спірна земельна ділянка, яка була предметом оспорюваного правочину, вибула з володіння Київської міської ради у зв'язку з порушенням вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Проте апеляційний суд, залишаючи без змін рішення місцевого суду про задоволення позовних вимог щодо визнання недійним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та щодо повернення земельної ділянки у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, за таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

З урахуванням наведеного, обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Аналогічна правова позиція висловлена й у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

Вирішуючи спір, апеляційний суд всупереч вимогам статей 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> на вказане уваги не звернув, не встановив всі обставини справи, не врахував, що при встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені в частині вирішення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності, а судове рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року в частині вирішення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Т.П. Дербенцева

В.І. Журавель

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська