Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, поданим в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» (далі - ПАОП «Промінь») про розірвання договору оренди землі, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою в інтересах ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 листопада 2006 року між ПАОП «Промінь» та ОСОБА_5 укладено договір оренди земельної ділянки, що розташована на території Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області, площею 6,14 га, строком на 25 років. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем її майна є ОСОБА_4, яка 24 грудня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку. Позивач зазначала, що направила на адресу відповідача лист з пропозицією внести зміни до договору оренди в частині орендної плати, збільшивши її до 20% від нормативно-грошової оцінки, проте отримала відмову. Посилаючись на те, що договором оренди передбачено підстави розірвання договору у зв'язку з переходом права власності на дану земельну ділянку до іншої особи та недосягнення нею згоди стосовно умов договору, просила суд розірвати зазначений договір оренди та повернути земельну ділянку.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 31 березня 2014 року задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року та зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_2 від 14 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАОП «Промінь».

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_5, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної інстанції повинно відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що орендодавець письмово не попередив відповідача про намір розірвати договір оренди земельної ділянки, а тому підстави для розірвання спірного договору оренди відсутні.

Проте таким з такими висновками апеляційного суду не можна погодитися з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 01 листопада 2006 року між ОСОБА_5 та ПАОП «Промінь» було укладено договір оренди землі НОМЕР_1, зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_2 14 березня 2007 року, строком на 25 років (а.с. 10-18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, спадкоємцем її майна стала ОСОБА_4, яка 24 грудня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, розташовану на території Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області, площею 6,14 га (а.с.6).

Частиною 4 ст. 32 Закону України «Про оренди землі <nau://ukr/161-14|st32>» визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України <nau://ukr/435-15|st627> сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Статтею 629 ЦК України <nau://ukr/435-15|st629> встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 651 ЦК України <nau://ukr/435-15|st651> зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом

Пунктом 14.5 договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року передбачено, що дія зазначеного договору припиняється шляхом його розірвання у зв'язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізації юридичної особи - орендаря.

Таким чином, оскільки інше передбачено умовами договору оренди земельної ділянки, то апеляційному суду слід було визначитись із порядком застосування зазначеної підстави для їх розірвання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки позивач, яка набула право власності на орендовану земельну ділянку після смерті орендодавця, як новий власник, має право в односторонньому порядку розірвати договір оренди з підстав, визначених договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вищевикладені обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, висновки суду першої інстанції не спростував та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо його законності й обґрунтованості.

Посилання апеляційного суду на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не направлено відповідачу попередження за два місяці про намір розірвати договір, не може бут взято до уваги, оскільки п. 14. 6 договору оренди земельної ділянки, на яку послався суд, регулює досудовий порядок вирішення спору та не може бути перешкодою для звернення до суду в разі його недотримання. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 2013 року, тобто більш ніж за два місяця до звернення з позовом до суду, позивач зверталася з письмовою пропозицією до відповідача про зміну умов договору оренди, на що 06 лютого 2014 року отримала відмову (а.с. 5, 9).

Зазначені вище порушення норм матеріального права призвели до помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено згідно із законом, що відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2014 року скасувати, рішення Красноградського районного суду Харківської області від 31 березня 2014 залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін