АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/2660/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Декаленко В.С.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4522/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк», ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «АУЗ Факторинг» (Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс») про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Заборонено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії відносно квартири АДРЕСА_1, в тому числі, але не виключно: дії щодо вселення в зазначену квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та/або будь-яких інших осіб; дії щодо виселення ОСОБА_4 та/або інших осіб, що проживають у квартирі; дії щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 з квартири; дії щодо заміни замків, вхідних дверей квартири; дії щодо входження до квартири, та/або перебування в ній ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та/або будь-яких інших осіб; дії щодо виносу речей (меблів, побутової техніки, одягу тощо), що належать ОСОБА_4, з квартири.

В апеляційній скарзі, з посиланням на порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даної ухвали та ухвалення нової про відмову в задоволенні заяви.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що у березні 2014 року позивач звернувся з позовом до ПАТ «Ерде Банк», ОСОБА_2, ТОВ «АУЗ Факторинг» про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги.

В обґрунтування позову зазначав, що 30.11.2010 р. між ним та ПАТ «Ерде Банк» укладено кредитний договір №61-КЛ.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02.02.2011 р. між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого позивачем було передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 09.01.2013 р. №4 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Ерде Банк» 10.01.2013 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про призначення Куреного О.В. уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Ерде Банк».

На протязі 2013 року здійснювалась реалізація майна, в тому числі майнових прав банку з метою задоволення вимог кредиторів банку.

Так, позивачу стало відомо що 24.10.2013 р. ТОВ «Фінансова компанія «Акцепт» було визнано переможцем конкурсу з продажу права вимоги за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки.

Проте з заяви ОСОБА_2 позивачу стало відомо, що 19.02.2014 р. укладено договір про відступлення права вимоги №16 за кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором між ОСОБА_2 та ТОВ «АУЗ Факторинг».

Предметом спору між сторонами в зазначеній справі, зокрема є: визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 19 лютого 2014 року, укладеного між ТОВ «АУЗ Факторинг» та ОСОБА_2 щодо відступлення права вимоги за кредитним договором № 61-КЛ від 30.11.2010 р., укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ «Ерде Банк» та визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором, укладеного між ТОВ «АУЗ Факторинг» та ОСОБА_2, щодо відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ «Ерде Банк».

З викладеного вбачається, що позивачем на даний час оспорюється правомірність укладених між ТОВ «АУЗ Факторинг» та ОСОБА_2 договорів про відступлення права вимоги до нього, по укладених в свій час між ним та ПАТ «Ерде Банк» кредитному Договору № 61-КЛ від 30.11.2010 р. та іпотечному договору від 02.02.2011 р.

Згідно наданого до суду позивачем вищезазначеного Іпотечного договору від 02.02.2011 р., його предметом є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 02.04.2001 р. Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, реєстраційний № КВ № 56163 (а.с. 13-18).

В той же час судом першої інстанції вірно встановлено, що 05.12.2014 року 16:29:23 державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру, об'єкт нерухомості, за адресою: АДРЕСА_1. Підставою виникнення права власності став вищезазначений іпотечний договір від 02.02.2011 р. та Договір відступлення прав за іпотечним договором що є предметом розгляду даної справи.

В грудні 2014 року позивач вже звертався до районного суду з заявою про забезпечення позову відповідно до якої просив накласти арешт на вищевказану квартиру та заборонити ОСОБА_2 вчиняти певні дії відносно зазначеної квартири.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2014 р. заяву задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_2 та заборонено останньому вчиняти певні дії відносно зазначеної квартири, зокрема дій щодо вселення у зазначену квартиру.

Звертаючись повторно до суду з заявою про забезпечення позову заявник зазначав, що незважаючи на постановлену судом ухвалу ОСОБА_2 продовжують вчинятися як безпосередньо, так і через своїх представників та пов'язаних осіб, зокрема, через ОСОБА_3, активні дії щодо позбавлення позивача будь-яких прав на квартиру, щодо подальшого відчуження квартири третім особам, проникнення (примусового входження) до квартири.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно ст.152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

За роз'ясненнями що містяться в п.п. 4, 7, 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову ", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову застосовуються для того щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з урахуванням викладених в позовній заяві обставин існує загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, а тому подана позивачем заява підлягає задоволенню.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали суду, оскільки з наданого апелянтами витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що судом вірно встановлено обставини, що існувала реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, оскільки правочин з приводу вказаної квартири вчинено відповідачем під час розгляду справи у суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Не спростовують правильність висновків суду доводи апеляційної скарги про те, що вказана квартира належить відповідачу на законних підставах, оскільки вказані питання підлягають з'ясуванню під час слухання справи по суті.

Посилання апелянтів на те, що квартира на яку накладено арешт не належить ОСОБА_2, оскільки був відчужений останнім 18.12.2014 року за договором купівлі-продажу, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки суд першої інстанції на момент постановлення оскаржуваної ухвали не мав жодних належних відомостей, які б свідчили про те, що квартира не належить на праві власності відповідачу.

Наданий апелянтами в суд апеляційної інстанції договір купівлі-продажу та витяг з Державного реєстру не був наданий до суду першої інстанції, а відтак суд не мав можливості надати йому відповідний правовий аналіз та врахувати його при вирішенні питання щодо забезпечення позову.

Посилання апеляційної скарги на те, що оскаржуваною ухвалою були вирішені права та обов'язки ОСОБА_3, який не був стороною справі та не залучався судом до її розгляду, не можуть бути підставою для скасування ухвали районного суду

ОСОБА_3 вважаючи, що можливим рішенням суду у спорі між сторонами можуть бути порушені його права, має право відповідно до ст. 33 ЦПК України, звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про залучення до участі у справі у якості третьої особи.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду є невмотивованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ухвала Подільського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року постановлена з дотриманням вимог ст.ст. 151-153 ЦПК України.

З огляду на викладене, оскаржена у справі ухвала відповідає нормам процесуального права, а тому ця ухвала не може бути скасованою з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.307, 312 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: