У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна в добросовісного набувача, за касаційною скаргою ОСОБА_10, який діє від імені ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що вона в період з 18 жовтня 1986 року по 23 серпня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, під час якого, ними за спільні кошти було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 в смт Тернівка. 25 жовтня 1989 року на зазначений будинок ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності. Зазначала, що 31 жовтня 2008 року, без її відома, ОСОБА_8 змінив адресу будинку та отримав нове свідоцтво про право власності на нього. У березні 2010 року, позивачка дізналась про наявність рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2009 року на підставі якого, право власності на спірний будинок визнано за матір'ю відповідача ОСОБА_7 Не погодившись із вищезазначеним судовим рішенням, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку, та за наслідками розгляду її апеляційної скарги зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому, ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2011 року позов ОСОБА_7 було залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ст. 307 ЦПК України.

30 квітня 2010 року ОСОБА_7 уклала із ОСОБА_9 договір купівлі-продажу спірного житлового будинку.

Позивачка вважала, що вищезазначений договір купівлі-продажу будинку є недійсним, ОСОБА_7 не мала права відчужувати спірне домоволодіння, оскільки судове рішення на підставі якого за нею було визнано право власності на будинок скасовано, а її позов залишено без розгляду. Крім того, позивачка вважала, що вона є добросовісним набувачем житлового будинку, а тому просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку від 3 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, витребувати на її користь у добросовісного набувача ОСОБА_9 спірний житловий будинок.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 серпня 2014 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовом ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 30 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Зобов'язано ОСОБА_9 повернути у власність ОСОБА_6 Ѕ частину вищезазначеного житлового будинку, а іншу Ѕ частину будинку віднесено до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8

В порядку реституції, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 вартість житлового будинку, на момент укладання договору купівлі-продажу від 30 квітня 2010 року, в сумі 84 773 грн.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_10, який діє від імені ОСОБА_9 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарги підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що будівництво спірного будинку розпочато ОСОБА_7 та її чоловіком ОСОБА_11 до моменту укладання шлюбу позивачки із ОСОБА_8, а тому враховуючи положення ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС, суд дійшов висновку, що житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою пропущено строк позовної давності щодо вимоги про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_8 Апеляційний суд зазначав, що спірний будинок вибув із володіння позивачки на підставі рішення суду першої інстанції, яке в подальшому було скасовано апеляційним судом. Крім того, апеляційний суд зазначив, що під час відчуження житлового будинку, ОСОБА_7 знала про наявність заяви ОСОБА_6 про накладення арешту на спірний будинок у справі про визнання за ОСОБА_7 права власності на домоволодіння, а тому вважав, що спірний договір купівлі-продажу є недійсним.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що в період з 18 жовтня 1986 року по 23 серпня 2005 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 17).

25 жовтня 1989 року ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в смт Тернівка (а. с. 12).

Замість вищезазначеного свідоцтва про право власності, 31 жовтня 2008 року ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 13).

На підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2009 року за ОСОБА_7 визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 (а. с. 15).

30 квітня 2010 року ОСОБА_7 уклала із ОСОБА_9 договір купівлі-продажу спірного житлового будинку (а. с. 7-8).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 10 червня 2010 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2009 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 9-10).

В подальшому, на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2011 року позовну заяву ОСОБА_7 про визнання права власності на житловий будинок залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а. с. 11).

Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), так із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 338 ЦК України).

ОСОБА_6 звернулась до суду із вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку із підстав його невідповідності вимогам закону. Крім того, позивачка з підстав, передбачений ст. 388 ЦК України просила суд витребувати від добросовісного набувача спірний будинок.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Вирішуючи спір щодо недійсності договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 30 квітня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, суд апеляційної інстанції вищезазначених положень норм матеріального закону не врахував, не визначився із нормою матеріального закону, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не звернув уваги на те, що позивачка не була стороною у зазначеному правочині, а тому помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 215, 216 ЦК України.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Частиною 1 статті 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, що підтверджується актовим записом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 155).

Апеляційний суд включаючи Ѕ частину спірного житлового будинку до складу спадщини ОСОБА_8, не врахував, що склад спадщини визначається законом на момент її відкриття та не потребує щодо цього окремого судового рішення.

Із зазначених підстав, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Також підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є житловий будинок АДРЕСА_1 в смт Тернівка.

На порушення вимог процесуального закону, судом першої інстанції не було встановлено чи є відмінним житловий будинок АДРЕСА_1

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, який діє від імені ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 серпня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко