АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/1515/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Гребенюк В.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9081/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась в лютому 2015 року.

Зазначала, що в період з січня 2004 року по січень 2014 року вона проживала однією сім'єю з відповідачем. Під час спільного проживання у сторін народилась дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка наразі проживає разом з нею.

Після припинення стосунків відповідач періодично надавав допомогу на утримання дитини, але така допомога не є постійною. Також зазначала, що відповідач є приватним підприємцем, а тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 травня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона забов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають спільну дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1.

Сторонами не заперечується що дитина проживає разом з матір'ю ОСОБА_3

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

У відповідності до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів.

Враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що відповідач маючи неповнолітню дитину, неналежно виконує свої обов'язки щодо її утримання, тому з нього необхідно стягнути аліменти в розмірі ј частки усіх видів його доходу щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконні дії позивача стосовно погроз та переслідування відповідача, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки, з огляду на вимоги ст. 180 СК України, вказані обставини не звільняють відповідача від обов'язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Не є обґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права оскільки вказаним рішення не було визначено місця проживання дитини та порядку спілкування з нею.

Так, у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення в судовій справі», при ухваленні рішення вийти за межі позовних вимог з власної ініціативи суд має право лише в випадках, прямо передбачених законодавством.

Позовні вимоги про визначення порядку спілкування з дитиною позивачем до суду не заявлялись, а тому суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог.

Натомість відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з вказаними вимогами з метою захисту свого порушеного права в порядку визначеному діючим законодавством.

Також не впливають на висновки суду першої інстанції посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що позивач разом з дитиною проживає за іншою адресою.

Колегія суддів також виходить з того що відповідач за законом зобов'язаний утримувати свою неповнолітню доньку, він є працездатним, за станом здоров'я в змозі працювати та отримувати дохід, який би дозволив йому як батьку утримувати дитину та свою сім'ю в цілому.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: