АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, що діє в своїх інтересах та в інтересах доньки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року,

встановила:

24.11.2014 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень від 17.12.2014 р. просила суд зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житловими кімнатами 11,9 кв.м. та 12,1 кв.м. у АДРЕСА_1 шляхом надання їй вільного доступу до вищевказаних житлових кімнат, а також родині ОСОБА_6 - ОСОБА_6, ОСОБА_4 та їх неповнолітній дочці ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також просила зобов'язати відповідачів не перешкоджати їй та родині ОСОБА_5 у користуванні коридором, кухнею, ванною, вбиральнею вказаною квартири. Також просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди та відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 16.03.2013 р. вона придбала Ѕ частину АДРЕСА_1. Інша Ѕ частина вказаної квартири належить ОСОБА_2 відповідно до рішення суду від 18.11.2009 р. Вказана квартира складається з трьох жилих ізольованих кімнат площею відповідно 11, 9 кв.м., 12, 1 кв.м. та 18 кв.м., загальною площею 73,7 кв.м. В квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, а також вона та члени її родини - невістка ОСОБА_4, онучка ОСОБА_9 та син ОСОБА_6 Відповідачі незаконно зайняли житлові кімнати площею 11,9 кв.м. та 12,1 кв.м., нікого до вказаних кімнат не впускають. Відповідач ОСОБА_2 також перешкоджає користуватись місцями загального користування квартири: перегороджує собою проходи до приміщень в квартирі, навмисно вимикає світло у кухні, вбиральні, ванній. Вказаними діями відповідачі створюються іншим мешканцям перешкоди у користуванні квартирою. На її вимоги усунути перешкоди в користуванні останні не реагують. Вважає, що своїми незаконними діями відповідачі завдали їй моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 3000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що розглянувши справу у відсутність позивача та його представника, без з'ясування поважності причин їх неявки, суд першої інстанції позбавив їх можливості прийняти участь у допиті свідка та в судових дебатах.

Також зазначив, що обставини самовільного зайняття відповідачами житлових кімнат 11,9 кв.м. та 12,1 кв.м. були визнані самими відповідачами, а тому вони не підлягали доказуванню.

На час ухвалення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2011 р. ОСОБА_2 не була юридично власником Ѕ частини квартири, оскільки зареєструвала своє право власності 22.08.2013 р., в той час, як її чоловік вже розпорядився своєю часткою квартири та вже не був співвласником. Вказане судове рішення на час продажу вказаної частки квартири також не було зареєстровано.

Крім цього, на час продажу ОСОБА_7 своєї частки квартири нотаріально посвідченого договору про порядок користування квартирою не було.

За таких підстав вважає, що визначений судом порядок користування квартирою не поширюється на позивача, як нового її співвласника, та не є для неї обов'язковим.

Зазначив, що між співвласниками квартири не досягнуто домовленостей про порядок користування та володіння майном, що є їх спільною частковою власністю, а тому кожен із співвласників має право користуватись рівною часткою від житлової площі 42 кв.м. Обмеживши доступ позивачу до кімнат 11,9 кв.м. та 12,1 кв.м., що значно більше ніж ідеальна частка, що належить ОСОБА_2, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні власністю.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2011 р. було визначено порядок користування спірною квартирою між її співвласниками. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.03.2014 р. у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення іншого порядку користування квартирою відмовлено. При цьому судом враховано відсутність доказів того, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні Ѕ частиною спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки останній відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, по Ѕ частині кожному.

Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. При цьому співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників. При цьому дія судового рішення з цього приводу поширюється також на особу, яка згодом придбає частку в спільній частковій власності, оскільки закон не дає підстави вирішувати питання про порядок володіння і користування майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, залежно від суб'єктивних особливостей кожного із співвласників. За таких умов рішення у спорі про порядок володіння і користування спільним майном з участю нового співвласника має бути таким же, як і з участю співвласника, що згодом здійснив відчуження своєї частини.

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно взяв до уваги рішення Дарницького районного суду м.Києва від 23 березня 2011 року, яким визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між бувшим співвласником ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.10).

Відповідно до вказаного судового рішення ОСОБА_7 в користування було виділено кімнату розміром 18 кв.м, а ОСОБА_2 - кімнати розміром 12,1 кв.м. та 11,9 кв.м. Кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишено в загальному користуванні сторін.

Як вбачається з рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року, вказана обставина також була підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення іншого порядку користування вказаною квартирою шляхом виділення у користування ОСОБА_1 двох окремих кімнат жилою площею 11,9 кв.м. та 12,1 кв.м., а в користування ОСОБА_2 - іншої жилої кімнати площею 18,0 кв.м. та про зобов'язання останньої не порушувати вказаний порядок (а.с.47-48).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що рішення у спорі за участю співвласника, який згодом здійснив відчуження своєї частки, не є обов'язковим для нового співвласника є необґрунтованими.

Відсутність реєстрації судового рішення на час відчуження співвласником своєї частки не є обставиною, що виключає можливість поширення його дії на нового співвласника.

Не є такою обставиною й дата здійснення ОСОБА_2 реєстрації свого права власності на Ѕ частину квартири, право власності на яку остання мала відповідно до свідоцтва від 08.10.1998 р., та половину якої їй було виділено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2009 року при вирішенні спору про поділ майна подружжя (а.с.8-9).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позовні вимоги в частині чинення відповідачами перешкод у користуванні місцями загального користування квартири: коридором, кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 перегороджує собою проходи до них, блокує двері та вимикає світло.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини,а також заподіяння позивачу моральної шкоди суду не надано.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо продовження розгляду справи за відсутності позивача та його представника, без з'ясування поважності причин неможливості явки останніх в судове засідання, не призвело до неправильного вирішення справи, а тому у відповідності до ч.3 ст.309 ЦПК України не може бути підставою для його скасування або зміни.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи, не суперечить загальним принципам і засадам цивільного законодавства України, зокрема, засадам добросовісності, справедливості та розумності. Підстави для зміни чи скасування судового рішення в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

судді:

Справа №22-ц/796/6160/2015 Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М