Справа № 368/556/15-ц Головуючий у І інстанції Іванюта Т. Є.
Провадження № 22-ц/780/5361/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 56 13.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

13 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Ігнатченко Н.В., Сушко Л.П.

за участю секретаря Токар Т.Ю.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання недійсними частин договору та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсними п.п.10.11, 10.12 Договору фінансового лізингу №01/14-00324 від 29 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»; стягнути з відповідача на користь позивача утримані в якості штрафу в розмірі 30 % від суми авансу 15 000 грн. та стягнути 10 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу, який за заявою позивача було розірвано. Відповідно до умов договору позивач сплатила комісію за організацію в розмірі 34 000 грн. та аванс 50 000 грн. ОСОБА_2 звернулася до відповідача з проханням про не застосування до неї штрафних санкцій, оскільки вважає, що п.п.10.11, 10.12 порушують її права як споживача. Відповідач зазначив, що згідно умов договору комісія за організацію в розмірі 34 000 грн. не повертається, а аванс у розмірі 50 000 грн. було повернуто відповідачем з вирахуванням 30 % штрафу, а саме 35 000 грн. Позивач вважає несправедливими п.п.10.11, 10.12 договору фінансового лізингу.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 02 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним п.10.11 Договору фінансового лізингу №01/14-00324 від 29 жовтня 2014 року (у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу на дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачем повертається), укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Визнано недійсним п.10.12 Договору фінансового лізингу №01/14-00324 від 29 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 15 000 грн. та 5 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог чинного законодавства. Стягнення штрафу та неповернення сплаченої комісії за організацію платежу не суперечить вимогам закону, так як є забезпеченням виконання лізингоодержувачем своїх обов'язків. Позивач не довів, що відповідач з моменту виникнення договірних відносин, передбачав для останнього негативні наслідки. Суд першої інстанції не з'ясував чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №01/14-00324, предметом якого є трактор Беларус-920.

Згідно п.п.10.11, 10.2 зазначеного договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу на дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачем повертається. У випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем після сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі нарахованого авансового лізингового платежу за дострокове розірвання Договору. В такому випадку сума фактично сплаченого авансового платежу лізингоодержувачем підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу, нарахованого згідно умов даного договору. Комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

19 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулася до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» з заявою про розірвання вищезазначеного договору.

Згідно листів ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, розірвано з 19 листопада 2014 року. За умовами договору сплачена комісія за організацію в розмірі 34 000 грн. позивачу не повернута, а авансові платежі повернуто в розмірі 35 000 грн. з урахуванням штрафу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що п.п.10.11, 10.12 Договору фінансового лізингу є недобросовісними та несправедливими, а тому відповідач має повернути штраф та відшкодувати моральну шкоду.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Згідно вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, суд належним чином не мотивував свої висновки та не зазначив в чому саме полягає несправедливість п.10.11, 10.12, які позивач просить визнати недійсними.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними окремих пунктів договору фінансового лізингу, ОСОБА_2 не зазначила в чому саме полягає їх несправедливість та чим саме порушені її права як споживача.

Підписуючи договір фінансового лізингу, позивач була ознайомлена з його змістом, в тому числі вона знала про правові наслідки розірвання зазначеного договору з ініціативи лізингоодержувача.

Відповідно до п. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що права ОСОБА_4 не були порушені відповідачем. Кошти, які просить повернути ОСОБА_4, правомірно утримані ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», а тому відсутні підстави вважати, що незаконними діями чи бездіяльністю відповідача позивачу було заподіяно моральні страждання чи переживання.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання недійсними частин договору та стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» 365.4 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Сушко Л.П.