Провадження №22-ц/784/547/15
Справа № 22-ц/784/547/15 Головуючий першої інстанції: Гуденко О.А.
Категорія: 23 Суддя-доповідач апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.,

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2015 року за позовом ОСОБА_4 до Миколаївської міської ради (далі - ММР), треті особи: Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі - ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області ), ОСОБА_5, про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ММР про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Позивач зазначала, що 26 березня 2010 року між нею як фізичною особою-підприємцем та ММР було укладено договір оренди землі № 7488, відповідно до умов якого ММР передала, а ФОП ОСОБА_4 прийняла в оренду земельну ділянку загальною площею 125 кв.м. для обслуговування вбудовано-прибудованих приміщень весільного салону, які розташовані на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1, з річною орендною платою у розмірі 3% від нормативної вартості земельної ділянки. 26 грудня 2012 року сторони уклали договір № 456-12 про зміни до вищевказаного договору оренди землі, зокрема щодо заміни у тексті договору слів «приватний підприємець ОСОБА_4» на «громадянка ОСОБА_4».

Як вказала позивачка, 29 березня 2011 року за нотаріально посвідченим договором дарування вона подарувала ОСОБА_5 нежитлові приміщення весільного салону, що знаходиться по АДРЕСА_1, а тому з цього часу укладений із ММР договір оренди земельної ділянки для обслуговування вбудовано-прибудованих приміщень весільного салону припинився.

Посилаючись на викладене та ст. 1212 ЦК України, позивач просила стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти, що були нею сплачені в рахунок орендної плати за період з 29 березня 2011 року по 31 грудня 2013 року в сумі 13 650 грн. 12 коп.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими, посилаючись на дію договору оренди земельної ділянки в період, за який була сплачена орендна плата, та той факт, що позивачка орендовану земельну ділянку не повертала, а про відчуження права власності на нежитлові приміщення весільного салону, що знаходиться по АДРЕСА_1 письмово їх повідомила 12 серпня 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачка на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом ММР 29 жовтня 2009 року, була власником нежитлових приміщень весільного салону, які розташовані на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 118,5 кв.м. 26 березня 2010 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ММР було укладено договір оренди землі № 7488, відповідно до умов якого ММР передала, а ФОП ОСОБА_4 прийняла в оренду земельну ділянку загальною площею 125 кв.м. для обслуговування вищевказаних приміщень весільного салону, з річною орендною платою у розмірі 3% від нормативної вартості земельної ділянки. Пунктом 3.1 цього договору встановлено, що він діє протягом одного року з дати реєстрації, а після закінчення цього строку у разі відсутності письмових заперечень орендодавця та орендаря протягом одного місяця, договір вважається поновленим на один рік без укладання додаткової угоди до цього договору, але не більше ніж до 12 квітня 2016 року.

Підпунктом "к" п. 9.4 Договору передбачений обов'язок орендаря у разі відчуження вбудованих приміщень, розташованих на земельній ділянці, повідомити про це міську раду у 10-денний термін з дня відчуження (та переоформити документи про право подальшого користування земельною ділянкою), а також повідомити нового власника про необхідність оформлення правових документів на землю. До посвідчення міською радою прав третіх осіб на користування земельною ділянкою орендна плата виконується орендарем у повному обсязі по день фактичного використання земельної ділянки або до укладання нового договору оренди.

Пунктом 12.7 Договору встановлений обов'язок орендаря у разі припинення або розірвання цього Договору повернути орендодавцю земельну ділянку, на умовах, визначених цим Договором, а у разі невиконання цього обов'язку - відшкодувати орендодавцнві завдані збитки.

Відповідно до листа ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 24.09.2014р. № 8081/10/14-02-1502-33 нарахована позивачці орендна плата за 2011-2013р.р. була нею повністю сплачена: за 2011рік - 2849грн.25коп., за 2012 рік - 5756грн.59коп., за 2013 рік - 5756грн.59коп. Станом на 24 вересня 2014 року нарахування та сплата орендної плати за землю відсутні (а.с. 44-45).

29 березня 2011 року позивачка ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 нежитлові приміщення весільного салону за адресою АДРЕСА_1 Право власності ОСОБА_5 зареєстровано в установленому законом порядку 05 квітня 2011 року (а.с 15-18).

Матеріали справи не містять доказів виконання позивачкою передбаченого умовами укладеного сторонами договору оренди обов'язку у 10-денний термін з дня відчуження нежитлових приміщень весільного салону повідомити про це ММР та переоформити документи про право подальшого користування земельною ділянкою, а також повідомити нового власника - ОСОБА_5 - про необхідність оформлення правових документів на землю.

При цьому 26 грудня 2012 року сторони уклали договір № 456-12 про зміни до вищевказаного договору оренди землі, зокрема, щодо заміни у тексті договору слів «приватний підприємець ОСОБА_4» на «громадянка ОСОБА_4» (а.с. 13-14).

Як вбачається з листування сторін, про відчуження нежитлових приміщень весільного салону позивачка повідомила відповідача 12 серпня 2014 року (а.с. 19-35).

Згідно до ч.1 ст. 93 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянкиі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 31 Закону України "Про оренду землі" набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій інший особою земельній ділянці є підставою для припинення договору оренди землі.

Згідно з ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із ч.ч.1, 2 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 3 ст.7 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Отже, вищевказані приписи законодавства встановлюють правові підстави для припинення правовідносин сторін за договором оренди землі внаслідок переходу права власності на об'єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, яка перебуває в оренді, втім, не визначають ні способу, ані порядку такого припинення.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, оскільки набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, позивач в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести саме ті обставини, на які він посилається, а відповідно до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як свідчить аналіз матеріалів справи відповідач набув спірні кошти за існування достатніх правових підстав, оскільки відповідно до умов укладеного сторонами договору оренди (підпункт "к" п. 9.4 Договору) сам по собі факт відчуження вбудованих приміщень, розташованих на орендованій земельній ділянці, не звільняє ОСОБА_4 від обов'язку внесення орендної плати до посвідчення міською радою прав нового власника нерухомого майна на користування земельною ділянкою.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в зв'язку з їх безпідставністю.

З огляду на викладене, посилання апелянта на отримання відповідачем орендної плати від позивачки після 29 березня 2011 року без достатніх правових підстав внаслідок припинення після цієї дати договірних відносин сторін, є необґрунтованими, оскільки доказів визнання укладеного сторонами договору оренди або його частини не надано, а тому правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а не ст. 1212 ЦК України.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги в обґрунтування вимог про повернення коштів саме з підстав ст. 1212 ЦК України про те, що договір оренди не набрав чинності, оскільки не була проведена його державна реєстрація.

Так, за змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Після державної реєстрації договору оренди він набирає чинності.

Підпунктом 2 пункту "б" частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належала реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею.

Зазначена норма була виключена з цього Закону на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» N 402-VII від 04.07.2013р., що набрав чинності 04.08.2013р.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073 «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі», що була чинною до 05 серпня 2011 року, передбачено, що державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки.

За такого, не можна погодитися з посиланнями апелянта на те, що державна реєстрація договорів оренди землі повинна була проводитись за Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 2 липня 2003 року № 174 (далі - наказ № 174), у силу того, що він є підзаконним нормативним актом (рішенням Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 18 квітня 2007 року № 35 дію цього акта зупинено з тих підстав, що Держкомзем України не наділений повноваженнями прийняття порядку ведення державного реєстру земель, оскільки він повинен установлюватись законом).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-55ц12.

Виходячи з вищенаведеного, укладений сторонами 26 березня 2010 року договір оренди пройшов державну реєстрацію у встановленому законом порядку шляхом його реєстрації Миколаївською міською радою 12 квітня 2010 року за № 7488, а тому набрав чинності і породжував для сторін права та обов'язки.

Отже, суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну правову оцінку доказам і дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді