АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Головачова Я.В., Шахової О.В.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.02.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

Справа № 754/230/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/4653/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Ярошенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

В С Т А Н О В И Л А:

25.12.2014 позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ № 439 від 26.09.2014 про відсторонення її від роботи та стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачем відсторонено її від роботи до винесення Шевченківським районним судом м. Києва постанови у адміністративній справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності. Вважає такий наказ незаконним, оскільки підстав для відсторонення її від роботи та зупинення виплати заробітної плати, передбачених ст.46 КЗпП України, не було.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.02.2015 відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, позивачем подана апеляційна скарга, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального права. Позивач вказує на те, що суд прийшовши до висновку про незаконність оскаржуваного наказу Концерну РРТ від 26.09.2014 №439 констатував, що на підставі наданої відповідачем копії наказу Концерну РРТ від 06.10.2014 №450, що ним скасований оскаржуваний наказ відсутні підстави в задоволенні позовних вимог в цій частині. Але суд не дав жодної оцінки тому факту, що позивач не була ознайомлена з наказом Концерну РРТ від 06.10.2014 №450. Також суд не дав жодної оцінки наказу Концерну РРТ від 30.09.2014 №443 «Про відсторонення», згідно з яким позивач була повторно відсторонена від виконання своїх трудових обов'язків, а відповідно до пункту 2 цього наказу її допуск на територію підприємства взагалі був обмежений. З цим наказом позивач також не була ознайомлена.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили про задоволення заявлених позовних вимог.

Представники відповідача заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді Соколової В.В., пояснення сторін у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що норми ст.46 КЗпП України не містять такої підстави для відсторонення працівника від роботи, як факт притягнення працівника до адміністративної відповідальності, то має місце незаконність Наказу від 26.09.2014. Проте, наказом № 450 від 06.10.2014, оскаржуваний наказ скасовано, а тому і підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. Оскільки виплата заробітної плати не зупинялась, позивачу нараховувалась у повному обсязі, то вимоги про стягнення середнього заробітку також відхилені.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від робі власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом в.о. генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 25.02.2013 переведено на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності /а.с.30/.

22.09.2014 на адресу Концерну надійшов лист Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів України, в якому повідомлялось про складення протоколів про адміністративне правопорушення, зокрема, відносно позивача, як посадової особи, за несвоєчасну сплату податку на прибуток за 2013 рік та авансових внесків з податку на прибуток на 2012, складених за результатами проведеної позапланової перевірки /а.с.31-37/.

Наказом генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 439 від 26.09.2014 ОСОБА_1 відсторонено від роботи до винесення Шевченківським районним судом м. Києва постанови про адміністративне правопорушення. З вказаним наказом позивач була ознайомлена 26.09.2014, про що свідчить її особистий підпис із зазначенням про непогодження з ним /а.с.40/.

Проте, наказом генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 450 від 06.10.2014, скасований наказ № 439 від 26.09.2014 та наказ № 433 від 30.09.2014 в частині відсторонення від трудових обов'язків ОСОБА_1 /а.с.47/.

З копій розрахункових листів за вересень-листопад 2014, завірених належним чином, вбачається, що виплата позивачу заробітної плати не зупинялась, нараховувалась у повному обсязі.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 Постанови №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

Тобто середній заробіток у зв'язку з відстороненням працівника від роботи може бути стягнутий у разі зупинення виплати заробітної плати. Але в даному випадку відсторонення позивача мало тимчасовий характер протягом 10 календарних днів, з яких 6 робочих, і нарахування заробітної плати позивачу не зупинялось.

В силу ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

А отже судовий захист проводиться за наявності порушеного права особи. Враховуючи, що на час звернення до суду порушення прав позивача були усунуті відповідачем в позасудовому порядку, оспорюваний наказ був скасований, а виплата заробітної плати не зупинялась, то підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказу та стягнення середнього заробітку відсутні, як вірно і вказав суд першої інстанції.

Посилання представника позивача відсутність здійснення виплати заробітної плати у період з листопада 2014 по час ухвалення рішення судом першої інстанції не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у вказаний період наказ про відсторонення позивача вже був скасований, тобто правовідносини, що склались між сторонами є відмінними, від правовідносин щодо відсторонення працівника, хоча і трудовими, оскільки трудовий договір укладений між сторонами не припинився. Тому підстави для стягнення середнього заробітку за час відсторонення від виконання трудових обов'язків відсутні.

Твердження позивача про відсутність належного повідомлення про скасування наказу про відсторонення не впливає на його чинність.

Посилання на відсутність фактичного доступу до підприємства колегією суддів оцінюються критично, оскільки згідно виписки електронної системи доступу до приміщення позивач з 26.09.2014 12.36 год. мала доступ до приміщення, її картка була заблокована 30.09.2014 о 14.05. год. /а.с.139/. При цьому, як вбачається з Акту від 30.09.2014, складеного працівниками Концерну РРТ, позивач відмовилась від проходити до робочого місця та дати пояснення з приводу відсутності на роботі /а.с.109/.

Також Наказом № 314 від 03.07.2014 «Про посилення пропускного режиму в Концерні РРТ» надано розпорядження керівникам структурних підрозділів дирекції Концерну обмежити доступ на територію своїх працівників, що не зайняті виконанням службових обов'язків (знаходяться на лікарняному, у відпустці тощо)інформацію про яких надавати до відділу кадрів Концерну РРТ(п.1.6.). Начальник відділу кадрів Концерну РРТ має готувати узагальнений список працівників, що знаходяться на лікарняному і у відпустці, поновлювати його у разі змін, та передавати до відділу АГЗ таЕР (п.1.7). А Начальник відділу АГЗ та ЕР Концерну РРТ ОСОБА_5 блокувати службові перепустки у відповідності до списків працівників наданих відділом кадрів (п.1.8) /а.с.134/.

Згідно табелів використання робочого часу у вересні позивач відсутня на роботі з нез'ясованих причини, у жовтні, листопаді - з інших причин, у грудні з нез'ясованих причин /а.с.114-119/.

А отже наявність блокування персональної картки позивача не свідчить про відсутність доступу.

З Довідки Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві № 59/3451 від 01.04.2015 вбачається, що позивач зверталась до Шевченкісвського РУГУ МВС України в м. Києві 30.09.2014 о 8.20 год., 01.10.2014 о 8.30 год., 06.10.2014, 21.11.2014 та 16.12.2014, і за фактами звернення прийнято рішення про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками складу злочину передбаченого ст. 356 КК (самоуправство) та 170 КК України (перешкоджання законній діяльності профспілок). Проте факт реєстрації звернення не свідчить про встановлені факти, які були зазначені заявником у зверненні.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що наказ про відсторонення від 26.09.2014 був скасований 06.10.2014 і всі правовідносини, що виникли після цього є іншими, ніж правовідносини щодо відсторонення працівника.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності оцінки судом першої інстанції наказу Концерну РРТ від 30.09.2014 №443 «Про відсторонення», яким її також було відсторонено, не можуть бути прийняті до уваги апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

А в силу ст. 303 цього Кодексу під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги були заявлені виключно щодо скасування Наказу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 439 від 26.09.14 і в ході розгляду справи були уточнені лише щодо стягнення середнього заробітку. А отже підстав для перевірки законності Наказу № 433 від 30.09.2014 судом першої та апеляційної інстанцій не має, так як вказане питання виходить за межі заявлених позовних вимог. Крім того, вказаний Наказ в частині відсторонення від трудових обов'язків ОСОБА_1 також був наказом генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 450 від 06.10.2014.

Також підставами заявлених позовних вимог позивач визначила незаконне відсторонення згідно Наказу № 439 від 26.09.2014, а отже твердження представника позивача про наявність вимушеного прогулу, що виник у зв'язку з неповідомленням про скасування наказу про відсторонення виходять за межі заявлених позовних вимог, які розглядались судом першої інстанції, що унеможливлює їх розгляд апеляційним судом.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи в межах заявлених позовних вимог, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.02.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: