Справа № 698/1397/14-ц
Провадження № 2/698/56/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 р. Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді: Кухаренко О.В.,

за участю секретаря: Гончар Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Катеринопіль справу за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «Зарічанка» третя особа на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю» «Науково-Виробнича Фірма «Урожай» про визнання договору оренди землі недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом і просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,06 га розташованої в адміністративних межах Пальчиківської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області від 25 серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Зарічанка» в особі голови ОСОБА_2, який зареєстрований 09 вересня 2010 року у Катеринопільському райвідділі ЧРФ «Центр ДЗК» за № 04-10-787-00123 та просить стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати в розмірі: 243 грн. 60 коп., по оплаті судового збору та 600 грн., витрат повязаних з нотаріальним посвідченням документів приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу ОСОБА_3

На підставу обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на те, що відповідно до Держаного акту на право власності на землю серія ЯБ №182446 від 01 грудня 2004 року, він являється власником земельної ділянки загальною площею 3,06 га. 25.08.2009 року між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Зарічанка» в особі голови ОСОБА_2, укладено договір оренди даної земельної ділянки і зазначений договір зареєстрований 09 вересня 2010 року у Катеринопільському райвідділі ЧРФ «Центр ДЗК» за № 04-10-787-00123.

Позивач вважає, що договір оренди земельної ділянки, який укладений між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Зарічанка» в особі голови ОСОБА_2, є недійсним в зв'язку із наступним:

Невідповідністю в вищезазначеному договорі місця його проживання так як відповідно до паспорта громадянина України серія НН 166263 він ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, але на сторінці 8 договору - місце проживання фізичної особи, зазначено, що він ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно статті 17 Закону України «Про оренду землі» передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Відповідно до пункту 20 договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 10-ти денний термін після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі. Виходячи із даного змісту пункту договору, вбачається, що акт складений з порушенням пункту 20 договору та з порушенням статті 17 Закону України «Про оренду землі», оскільки був складений 25 серпня 2009 року, тоді як державна реєстрація даних договорів була здійснена 09.09.2010 року, а саме земельна ділянка за актом приймання-передачі була передана Позивачем на адресу Відповідача не після державної реєстрації, даного договору, а після його фактичного підписання.

Також тим, що договір оренди від 25.08.2009 року ОСОБА_1, не підписував, про що свідчить однаковий підпис в графі «орендодавець» зазначеного договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, а також порушення вимог ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

З тексту договору оренди від 25 серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Зарічанка» в особі голови ОСОБА_2 вбачається, що умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки не зазначені взагалі.

При укладенні спірного договору оренди землі відповідачем також було порушено вимоги статті 15 Закону України «Про оренду землі», у відповідності з якою невід'ємною частиною договору оренди є:

- план або схема земельної ділянки;

- кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів;

- акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

До договору оренди не долучені вищевказані документи, які є складовими частинами договору, що є порушенням порядку укладення договору оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Оскільки договір оренди земельної ділянки ОСОБА_1 та фермерського господарства «Зарічанка» в особі голови ОСОБА_2 не містить істотних умов передбаченої законом - умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, він є недійсним в повному обсязі, що передбачено ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Тому посилаючись на положення статті 360-7 Цивільного-процесуального кодексу України та постанови від 4 квітня 2012 та 16 травня 2012 року Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, де було вказано про те, що суди дійшли правильного висновку про те що в разі відсутності в договорі оренди землі хоча б однієї з істотних його умов такий договір підлягає визнанню недійсним відповідно до Закону України «Про оренду землі». На підставі ст. ст. 13, 14 Конституції України, статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 15, 17 Закону України «Про оренду землі», статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, просить задовольнити його позовні вимоги.

В запереченні проти позову представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала, вважає його безпідставним та необґрунтованим через наступне:

Відносно відсутності в вищевказаному договорі такої істотної умови, як умова передачі у заставу та внесення до статутного фонду прав оренди земельної ділянки, що є порушенням ч.1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі». Відповідно до абз. 12 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на момент укладення даного договору - істотними умовами договору оренди землі є умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Разом з тим, частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. В договорі, який є предметом дослідження по даній цивільній справі, відсутня така істотна умова, однак це не є підставою для визнання даних договорів недійсними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Разом із тим згідно з пунктом 14 розділу "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель (але не раніше 1 січня 2016 року) забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних фондів господарських товариств. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про заставу" предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Згідно з підпунктом "б" пункту 15 розділу "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель (але не раніше 1 січня 2016 року) не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.93 ЗК України ( в редакції яка діяла на момент укладення договору) та ч.5 ст.93 ЗК України (в редакції яка діяла на момент реєстрації договору) - право оренди може відчужуватись, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного фонду власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Тобто, відсутність у договорі оренди землі умов передачі у заставу та внесенні до статутного фонду права оренди земельної ділянки може вплинути лише на права орендаря, але ніяким чином не порушує прав позивача як власника земельної ділянки і, відповідно, орендодавця.

Крім того, відповідно до частини першої статті третьої ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

В позовній заяві не має жодного обґрунтування щодо факту наявності порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача, та відсутні докази якими дані факти підтверджуються. Крім того, з моменту укладення вищевказаного договору оренди землі позивач не звертався до Відповідача з відповідними заявами щодо уточнення умов цього договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність у договорі оренди землі, укладеному 25 серпня 2009 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Дана правова позиція викладена також в Постановах Верховного суду України від 03.09.2014 року по справі № 6-94цс14, від 24.09.2014 року по справі № 6-115цс14, від 01.10.2014 року по справі № 6-121цс14 (копії додаються). Відносно відсутності документів, які є невідємною частиною договору оренди землі відповідно до закону, а саме: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлення земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Представником позивача в позовній заяві зазначено про відсутність обовязкових додатків, які є невідємною частиною договору оренди землі. Однак, до матеріалів справи не додано жодних доказів на підтвердження відсутності таких документів.

Відповідно до ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлення земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) містяться в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 182446 від 01.12.2004 року. З огляду на вищезазначене, вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню, оскільки сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі».

Дана правова позиція викладена також в Постановах Верховного суду України від 14.05.2014 року по справі № 6-48цс14, від 04.06.2014 року по справі № 6-55цс14 (копії додаються).

Відносно порушень пункту 20 вищевказаного договору та статті 17 Закону України «Про оренду землі» під час складання акту приймання-передачі, а саме земельної ділянки за актом приймання-передачі було передано Позивачем на адресу Відповідача не після державної реєстрації, даного договору, а після його фактичного підписання.

Дійсно, в п.20 договору оренди землі закріплено положення відповідно до якого передача земельної ділянки орендарю здійснюється у строк 10 днів після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про оренду землі» - передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Відповідно до вимог ст. 17 вищевказаного закону орендодавець здійснює активні дії на адресу орендаря, повязані з передачею земельної ділянки в користування орендарю, натомість будь-яких доказів, які б підтверджували затримання передачі земельної ділянки в оренду позивачем до матеріалів позовної заяви додано не було. Разом з тим, до матеріалів справи також не надано інших доказів, які містять інформацію про недійсність вказаного правочину (договору оренди землі).

Дана позиція викладена також в Постановах Верховного суду України від 30.04.2014 року по справі № 6-27цс14, від 14.05.2014 року по справі № 6-48цс14 (копії додаються).

Відносно відсутності підпису ОСОБА_1 в вищезазначеному договорі оренди, то переглянувши вищевказаний договір оренди від 25.08.2009 року укладений ФГ «Зарічанка» з однієї сторони та громадянином ОСОБА_1, з іншої сторони було встановлено, що підпис у договорі та підпис в паспорті громадянина України виданого на імя ОСОБА_1 візуально схожі, тобто підпис в договорі зроблено ОСОБА_1, відносно невірно вказаних, на думку представника позивача, відомостей про проживання громадянина ОСОБА_1 в договорі оренди, то належних доказів того, що саме в момент укладення договору він там не проживав судові не надано, а крім того, відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст.215 ЦК України Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Однак, до матеріалів позову не додано будь-яких пояснень та нема жодної вказівки на норму закону, згідно якої внесення стороною відповідних невірних відомостей про місце свого проживання в договір оренди землі є підставою для визнання договору недійсним чи нікчемним.

Щодо заявленої вимоги про стягнення з Відповідача витрат, пов'язаних з нотаріальним посвідченням документів приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу ОСОБА_3 в сумі 600 грн., представник відповідача вказала в заперечені, що жодного доказу на підтвердження понесених витрат до матеріалів справи позивачем додано не було.

В судове засідання, представники позивача ОСОБА_5В, ОСОБА_6, не зявились, надали суду заяву від 15.04.2015 року в якій позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задовольнити та розглянути справу без їх участі. Крім того представник позивача ОСОБА_6, збільшив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі: 10 070 грн. 42 коп., повязані з наданням йому правової допомоги адвоката.

Представник відповідача фермерського господарства «Зарічанка» ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, надала суду заяву в якій позову не визнала, підтримала заперечення проти позову, просить відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог та розглянути справу без участі відповідача.

Представник третьої особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробнича Фірма «Урожай», ОСОБА_7, подав заяву про розгляд справи без його участі та заперечення на позов в якому просив відмовити позивачеві в задоволені позову повністю посилаючись на те що позивач отримував орендну плату, а відтак погоджувався з умовами договору і не заявляв ніколи про те що підпис в договорі не його, а також на те що зазначені ним підстави для визнання договору недійсним не є істотними умовами для договору і зазначив, що відповідно до вимог ст. 257 ЦПК України позивач пропустив строки звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з врахуванням наступного:

Судом встановлено, що позивачеві на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 3,06 га, яка надана на підставі розпорядження Катеринопільської райдержадміністрації від 30.11.2004 року № 300 рішення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в адмінмежах Пальчиківської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області, що підтверджено державним актом на право приватної власності на землю серія ЯБ № 182446, виданим 01.12.2004 року і зареєстрованим за № 150.

25 серпня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 3.06 га, яка належить позивачеві на підставі державного серія ЯБ № 182446, виданим 01.12.2004 року і зареєстрованим за № 150, та розташована в адмінмежах Пальчиківської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області строком на пять років, починаючи з дати його реєстрації. Договір засвідчений підписами обох сторін та печаткою відповідача, зареєстрований зазначений договір зареєстрований 09 вересня 2010 року у Катеринопільському райвідділі ЧРФ «Центр ДЗК» за № 04-10-787-00123 (а. с. 9-17).

Після дослідження даного договору клопотання про призначення експертизи сторони не заявили.

Відповідно до ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача на відсутність в договорі оренди між позивачем та відповідачем умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, незважаючи на те, що в договорі, який є предметом дослідження по даній цивільній справі, відсутня така істотна умова, однак це не є підставою для визнання даних договору недійсними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Разом із тим згідно з пунктом 14 розділу "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель (але не раніше 1 січня 2016 року) забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних фондів господарських товариств.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про заставу" предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Згідно з підпунктом "б" пункту 15 розділу "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель (але не раніше 1 січня 2016 року) не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.93 ЗК України (в редакції яка діяла на момент укладення договору) та ч.5 ст.93 ЗК України (в редакції яка діяла на момент реєстрації договору) - право оренди може відчужуватись, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного фонду власником земельної ділянки на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.

Тобто, відсутність у договорі оренди землі умов передачі у заставу та внесенні до статутного фонду права оренди земельної ділянки може вплинути лише на права орендаря, але ніяким чином не порушує прав позивача як власника земельної ділянки і, відповідно, орендодавця.

Крім того, відповідно до частини першої статті третьої ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

В позовній заяві не має жодного обґрунтування щодо факту наявності порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача, та відсутні докази якими дані факти підтверджуються.

Крім того, з моменту укладення вищевказаних договорів оренди землі позивачі не звертались до Відповідача з відповідними заявами щодо уточнення умов цих договорів.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність у договорі оренди землі, укладеному 25 серпня 2009 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Дана правова позиція викладена також в Постановах Верховного суду України від 03.09.2014 року по справі № 6-94цс14, від 24.09.2014 року по справі № 6-115цс14, від 01.10.2014 року по справі № 6-121цс14.

Посилання позивача як на підставу визнання договору оренди земельної ділянки недійсним на те, що при укладенні спірного договору оренди землі відповідачем було порушено також вимоги ст. 15 ЗУ "Про оренду землі", у відповідності з якими вказано, що відсутність обовязкових додатків, які є невідємною частиною договору оренди землі.

Однак, до матеріалів справи не додано жодних доказів на підтвердження відсутності таких документів.

Крім того, план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлення земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) містяться в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 182446, виданим 01.12.2004 року.

Відповідно до ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню, оскільки сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі».

Дана правова позиція викладена також в Постановах Верховного суду України від 14.05.2014 року по справі № 6-48цс14, від 04.06.2014 року по справі № 6-55цс14.

Підстави для визнання спірного договору оренди земельної ділянки, які вказані представником позивача в тексті позовної заяви, є надуманими, не підтверджені доказами.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення ВСУ є обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право.

Згідно правової позиції ВСУ від 25 грудня 2013 року (справа № 6-94цс13) суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених ст. 15 ЗУ від 06.10.1998 року № 161-ХІV "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Представниками позивача не вказано і не доведено в судовому засіданні, які саме права позивача порушені, відсутністю яких істотних умов договору оренди землі порушені права позивача, не надано суду доказів порушення прав позивача відповідачем, судом таких порушень не встановлено.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку визначеному ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 202-205, 207, 208, 210, 215, 216, 230, 236, 373, 627 ЦК України; Законом України "Про оренду землі" № 161-XIV від 06.10.1998 року; ст. ст. 124, 210 ЗК України, Постановою ПВС України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"; Постановами ВСУ № 6-99 цс13 від 18.09.2013 року; № 6-127 цс13 від 18.12.2013 року; ст. ст. 3, 5-8, 10, 11, 14, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294, 360-7 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фермерського господарства «Зарічанка», третя особа на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю» «Науково-Виробнича Фірма «Урожай» про визнання договору оренди землі недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Катеринопільський районний суд Черкаської області. У разі якщо рішення було винесене без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кухаренко О.В.