Справа № 461/1461/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/229/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю:позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача Білинського-Гродзь Ю.М. та третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційними скаргами Інституту народознавства НАНУ та ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Інституту народознавства НАНУ про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного зберігача фондів МЕХП (Музей Етнографії та художнього промислу) Інституту народознавства НАН України.

Стягнуто з Інституту народознавства НАН України на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20 435,78 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі стягнення заробітку за один місяць в сумі 3969,58грн. допущено до негайного виконання.

В задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржили Інститут народознавства НАНУ та ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі Інститут народознавства НАНУ України в особі представника Ю.Білинського-Гроздь зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, вважає помилковим висновок суду про те, що звільнення працівника ОСОБА_2 повинно бути проведено за п.1 ст.40 КЗпП України, оскільки чинне законодавство дозволяє таке право роботодавця лише у випадку коли працівника неможливо перевести за його згодою на іншу роботу. Враховуючи те, що на час попередження ОСОБА_2 про звільнення в інституті були вакантні посаді такі були запропоновані позивачу та належним чином про це повідомлено. Однак у зв"язку з відсутністю згоди на переведення або відмови від переведення позивачку було повідомлено, що з 17.01.2014 року її буде переведено на єдину вакантну посаду доглядача. При ознайомленні з наказом позивачка відмовилась від переведення, а відтак трудовий договір був правомірно припинений на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Щодо висновку суду про те, що звільнення повинно відбуватися за п.1 ст.40 КЗпП України, зазначає, що суд в порушення вимог ч.9 ст.43 КЗпП України мав зупинити провадження у справі та витребувати згоду або відмову в дачі згоди на звільнення від профспілкової організації та з урахуванням даного документу розглянути справу по суті. Крім цього, суд задовольнив позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не врахувавши, що позивачу при звільненні виплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку. Також порушені норми процесуального права, які полягали в тому, що суд жодного разу не викликав в судове засідання третю особу ОСОБА_5 чим порушив його права як учасника процесу передбачені ст.35 ЦПК України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначає, що судом під час ухвалення рішення грубо порушені норми процесуального права, а зокрема в тому, що він жодного разу не був викликаний в судове засідання, хоча зазначений у справі як третя особа, що позбавило його можливості висловити свою позицію з приводу предмета спору та спростувати доводи сторін. Зазначає, що не погоджується з рішенням, оскільки посада на якій суд поновив позивачку ліквідована ще 16.01.2014 року, а тому незрозуміло на якій посаді та в який спосіб зараз він як директор інститут повинен поновити позивачку. На думку апелянта, судом не дано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та відверто перекручено існуючі факти. Стверджує, що в рішенні суд не навів мотивів у відповідності до яких він дійшов висновку, що середній заробіток позивачки становить 3969,58 грн. та не навів розрахунку, який би міг підтвердити такий висновок. Враховуючи викладене просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника Інституту народознавства НАНУ Білинського-Гроздь Ю.М. та третьої особи директора Інституту НАНУ ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення з приводу апеляційних скарг позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 працювала в інституті народознавства Національної Академії наук України з 1991 року на посаді провідного зберігача фондів МЕХП (Музей етнографії та художнього промислу).

Наказом №6-К від 16.01.2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади провідного зберігача фондів МЕХП з 16.01.2014 року за ст.36 п.6 КЗпП України.

Даному наказу передував наказ №75-К від 11.11.2013 року про ліквідацію з 16.01.2014 року посади провідного зберігача фондів МЕХП, про що ОСОБА_2 було завчасно попереджено та запропоновано посаду доглядача МЕХП на переведення якої позивачка не давала погодження (а.с.15-18).

Наказом №5-К від 15.01.2014 року ОСОБА_2 переведено на посаду доглядача МЕХП з 17.01.2014 року з оплатою відповідно до штатного розпису.

Із наказом №5-к ОСОБА_2 ознайомилася, однак не погодилась, оскільки не подавала заяви на переведення на посаду доглядача.( а.с.19).

Згідно ст.32 ч.1 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків передбачених у ст.33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Наказом №6-к від 16.01.2014 року позивачку ОСОБА_2 звільнено з посади провідного зберігача фондів МЕХП з 16.01.2014 року за ст.36.п.6 КЗпП України.

Відповідно до ст.36 п.6 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв"язку із зміною істотних умов праці.

Враховуючи те, що мала місце реорганізація в роботі МЕХП, а не зміна істотних умов праці, відтак суд першої інстанції підставно поновив ОСОБА_2 на посаді, яку вона займала до звільнення. Відтак, доводи апеляційної скарги, що Інститут намагався забезпечити роботою позивачку суперечать підставі звільнення з роботи по п.6 ст.36 КЗпП України, оскільки зміни істотних умов праці на посаді провідного зберігача фондів не було.

Згідно ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів не погоджується із сумою, яка визначена судом першої інстанції для виплати позивачці ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу.

Відповідно до діючого трудового законодавства та роз"ясень постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року "Про затвердження порядку обчислення середньомісячної заробітної плати" середньомісячна заробітна плата визначається працівникові за два повні останні місяці роботи перед звільненням.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції за середньомісячний заробіток прийнято нарахування ОСОБА_2 період з 01 січня 2014 року по 16 січня 2014 року в сумі 3969,58 грн. В той же час у матеріалах справи є довідка №40 від 29 травня 2014 року ( а.с.59) про те, що заробітна плата ОСОБА_2 за два останні повні місяці перед звільненням становила в сумі 5113, 69 грн. (2348,09 + 2765,60 = 5113,60 грн.).

За листопад та грудень 2013 року було в сукупності 43 робочі дні, а тому 5113,69 : 43 = 118,92 грн. середньоденного заробітку.

За період з 16 січня по 04 липня 2014 року було 114 робочих днів, а тому 118,92 грн. помножити на 114 робочих дні = 13557,22 грн. за час вимушеного прогулу.

Отже, до виплати позивачці ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу підлягає сума 13557,22 грн., що відповідає 5-ти денному робочому тижні.

Відповідно до ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для зміни рішення суду в частині нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Щодо інших доводів апеляційних скарг, такі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Інституту народознавства НАНУ та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2014 року в частині стягнення з Інституту народознавства НАН України на користь ОСОБА_2 середньомісячного заробітку в сумі 20 435,78 грн. за час вимушеного прогулу змінити та викласти абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції:

Стягнути з Інституту народознавства НАН України на користь ОСОБА_2 середньомісячну заробітну плату в сумі 6778,60 грн. за час вимушеного прогулу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин