Справа № 438/760/14 Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/848/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Мельничук О.Я., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 06 жовтня 2014 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Просто -страхування» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Просто-страхування» затрати по виплаті страхового відшкодування у розмірі 10 378 грн. 50 коп. та 243 грн. 60 коп. оплаченого позивачем судового збору, а всього стягнути 10 622 грн. 10 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва від 23.09.2013 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Відповідно до Полісу № АЕ/0922041 від 23.11.2012 року було застраховано цивільно - правову відповідальність власника керованого апелянтом транспортного засобу марки «РЕНО» д.н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом д.н.з. НОМЕР_1, страховою компанією ПАТ «Просто -страхування». Після вчинення ним ДТП, яка мала місце 12.09.2013 року близько 21 год. 00 хв. апелянт зателефонував до ПАТ «Просто - страхування» та повідомив про настання страхового випадку, однак ні представник страхової компанії, ні страховий комісар на місце ДТП не прибули. На наступний день, а саме 13.09.2013 року апелянт звернувся із письмовою заявою - повідомленням про подію, яка мала ознаки страхового випадку до представника СК «Просто - страхування» Паньківа В.О., який прийняв в нього повідомлення.

На думку апелянта, позивач з метою введення суду в оману замовчав фактичні обставини справи, а саме те, що він своєчасно, належним чином повідомив про ДТП. Крім того, вважає, що суд прийшов до помилкового висновку, що відповідачем порушено вимоги п. п. 33.1.4., п. 33.1 ст. 33 ЗУ «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що призвело до ухвалення незаконного рішення.

З огляду на наведене просить рішення Бориславського міського суду Львівської області від 06 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Учасники судового процесу в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, про причини неявки суду не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Тому розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення такої, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що 23.11.2012 року між Приватним акціонерним товариством «Просто-страхування» та ОСОБА_4 був укладений договір, поліс АЕ/0922041 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно з яким було застраховано відповідальність власника транспортного засобу «Renault Magnum 440», реєстраційний номер НОМЕР_2, термін дії договору до 26.11.2013 року, що стверджується копією полісу АЕ/0922041 від 23.11.2012 року. 12.09.2013 року в м.Києві на перехресті просп. Палладіна та пр. Перемоги трапилася ДТП за участю вказаного застрахованого автомобіля під керуванням відповідача ОСОБА_2 та автомобіля «ЗАЗ TF69YP», реєстраційний номер НОМЕР_4, яким керував ОСОБА_5

Відповідно до копії постанови Святошинського районного суду м. Києва від 23.09.2013р. (справа № 759/14368/13-п), яка набрала законної сили, вищевказана ДТП сталася в результаті порушення ПДР України відповідачем ОСОБА_2, якого було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення. Зокрема, з копії постанови вбачається, що ОСОБА_2 12.09.2013 року близько 21 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Рено», д.н.з.НОМЕР_2 з напівпричепом д.н.з.НОМЕР_1, і рухаючись в м. Києві по пр. Палладіна - виїзд на пр. Перемоги в порушення вимог п.13.3 ПДР України, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ», д.н.з НОМЕР_4 (водій ОСОБА_5), що спричинило пошкодження вказаних транспортних засобів. ОСОБА_2 свою вину у вчиненні вказаного правопорушення визнав у повному обсязі.

13.09.2013 року до АТ «Просто-страхування» звернувся ОСОБА_5 із заявою про настання страхового випадку. Зокрема, внаслідок ДТП, яка трапилася 12.09.2013 року за участю автомобіля під керуванням відповідача, ОСОБА_5 зазнав матеріальної шкоди внаслідок пошкодження його власності - автомобіля «ЗАЗ TF69YP», реєстраційний номер НОМЕР_4. Згідно з копією звіту № 9428/87914 з оцінки транспортного засобу від 13.09.2013р. вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_5 внаслідок пошкодження його автомобіля при ДТП, становить 13610,62 грн.

04.10.2013 р. ОСОБА_5 звернувся до АТ «Просто-страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно з копією Страхового акту №87914 від 10.10.2013р. вищезазначена подія (ДТП) відповідає умовам страхування і є страховим випадком по ризику «Дорожньо-транспортна пригода», а також визначено, що розмір страхового відшкодування становить 10 378,50 грн. Відповідно до копії платіжного доручення №6130 від 18.10.2013р. та копії заяви на видачу готівки №11165, АТ «Просто-страхування» виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 10 378,50 грн.

Ухвалючи рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Просто-страхування» затрат по виплаті страхового відшкодування у розмірі 10 378 грн. 50 коп., суд першої інстанції вірно керувався приписами п. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого: у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Із Закону України від 17.02.2011 р. № 3045-VI вбачається неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 вказаного Закону. Аналіз вказаних статей свідчить про наявність права страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП, а також наявність обов'язку страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Однак, не з»ясувавши всі обставини справи суд першої інстанції невірно вказує про те, що відповідач ОСОБА_2 не звертався до позивача АТ «Просто-страхування» із заявою про настання ДТП, а відтак передчасно прийшов до висновку, що позивачем обґрунтовано заявлено вимоги до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі виплаченого страхового відшкодування, оскільки ОСОБА_2 не дотримано строків і умов повідомлення страховика (позивача) про дорожньо-транспортну пригоду.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції є передчасними та такими, що не відповідають матеріалам справи, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із повідомленням про те, що 12 вересня 2013 року близько 21 год. 00 хв. мало місце подія, що має ознаки страхового випадку (а.с.76).

Цю обставину визнав і позивач в суді апеляційної інстанції, скерувавши відповідну заяву (а.с.114).

Згідно із ст. 22 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Тобто, виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілого на відшкодування шкоди, але й захист інтересів самого страхувальника.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув і ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, неповно з»ясовано обставини справи, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень. Висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, лише частково відповідають обставинам справи, що полягає у помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України з Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» підлягають стягненню в користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, а саме, 121 грн. 80 коп. (сто двадцять одну грн. 80 коп.) судового збору за подання ним апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п. 3, 309 ч. 1 п. п. 3,4, 313, 314 ч.2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 06 жовтня 2014 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, а саме, 121 грн. 80 коп. судового збору за подання ним апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Монастирецький Д.І.