Справа № 447/482/14 Головуючий у 1 інстанції: Березюк Г.М.
Провадження № 22-ц/783/2548/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді: Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 третя особа - Орган опіки та піклування Миколаївської РДА Львівської області про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3. Зобов'язано батька ОСОБА_2 повернути малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, матері ОСОБА_3. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає рішення незаконним та необґрунтованим. В апеляційній скарзі зазначає про те, що позивач з власної ініціативи в листопаді 2013 року будучи вагітною покинула його та їх сина ОСОБА_5, стала проживати з ним у м.Львові у своєї сестри, де з червня 2014 р. зареєструвалась в т.ч. і з народженим в травні 2014 р. другим сином - ОСОБА_6. Він, як батько, опікується сином ОСОБА_5 з дня народження, який проживає разом з ним та зареєстрований у АДРЕСА_6 Жодних перешкод у побаченнях та спілкуванні з сином ОСОБА_5 він позивачці не чинить, з цього приводу жодного рішення суду немає.

Позивач провокувала неодноразові конфлікти, які супроводжувались викликом міліції, що є виявом її неадекватної поведінки, такою подією і була подія 10.09.2014 р. коли він забирав сина з дитячого навчального центру «Кузя», з синою ОСОБА_4 сідав в автомобіль у центрі м.Львова, та така вчинила скандал та шарпанину. Відповідачка не цікавиться розвитком дитини, матеріальної допомоги не надає, створює перешкоди в намаганні оздоровити дитину, поїхати за кордон. Лише він оплачує навчання в дошкільних закладах, гуртки, приватного вчителя. Згідно його характеристики, така є позитивною, та скарг у виконком Дроговизької сільської ради щодо нього не поступало. Відповідач жодним чином не обґрунтувала про прихильність сина ОСОБА_5 до неї, через подружню зраду така вирішила проживати окремо. Висновком експерта від 24.10.2014 р. обумовлено бажання сина ОСОБА_5 проживати саме з ним та прихильність такого саме до нього. Окрім того, зазначає, що Миколаївським районним судом Львівської області скасовано розпорядження Миколаївської районної адміністрації від 13.03.2014 р., яким затверджено висновок про проживання ОСОБА_4 з матір`ю - ОСОБА_3

Суд не скерував запит в адресне бюро щодо перевірки підтвердження місця реєстрації дитини, в ухвалі про відкриття провадження невідомо, яку особу в якості третьої особи залучив, оскільки про таку не зазначив, чим не пересвідчився у належній підсудності даного спору. Суд не звернув увагу на зміну предмету позову, у поданій позовній заяві, якою позивач збільшила позовні вимоги, така посилалась і на ст. 162 ч.1 СК України, позов долучено до справи за його відсутності. Суд діяв упереджено, скеровуючи запити до органу опіки щодо обстеження умов проживання позивачки, збираючи замість такої докази. Суд в порушення вимог ст. 19 ч.3 СК України не припинив розгляд справи, а звернувся до органу опіки та піклування за повторним висновком щодо розв`язання даного спору. Органом опіки та піклування позивачці надано висновок про участь у вихованні сина ОСОБА_5, однак суд всупереч такому продовжив розгляд справи про визначення місця проживання дитини, попри висновок позивачка не вживала заходів щодо побачень з сином, прибула лише раз, тоді, коли син був на навчанні, не телефонувала йому, батькові, щоб узгодити такі зустрічі.

Позивач неодноразово виявляла агресивну поведінку щодо нього та сина, він фіксував відео такої поведінки на свій телефон, однак суд відмовив про долучення до справи таких відео фактів. Всупереч агресивній поведінці позивачки, свідчень свідків - медиків за освітою, які підтвердили про симптоми невротичних розладів позивачки, суд першої інстанції відхиляв клопотання про призначення щодо такої психіатричної експертизи. Суд не взяв до уваги як об`єктивний доказ висновок експерта психолога щодо намірів дитини проживати саме з ним, батьком. Суд не заслухав думки сина щодо місця його проживання.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача - ОСОБА_3, її представників - ОСОБА_7, ОСОБА_8, представника третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації - Цибульської З.Я., які заперечили апеляційну скаргу, у відсутності апелянта, який в судове засідання не з`явився, надавши при цьому листок непрацездатності про звільнення від роботи з 20.04.2015 р. та перебування на амбулаторному режимі лікування, що не є поважною причиною відсутності у судовому засіданні за наявності представництва, окрім того, представник апелянта свою неявку у судове засідання не підтвердив жодними письмовими доказами про поважність такої неявки, відтак, суд розглянув справу відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 з 18.01.2007 року перебували у шлюбі. Від подружнього життя в них народився син, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (шестирічного віку).

На даний час малолітній ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_2 у АДРЕСА_8, а малолітній ОСОБА_6 - разом з матір'ю ОСОБА_3 у АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що з січня 2014 року між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4.

24.02.2014 року служба у справах дітей при Миколаївській РДА Львівської області надала висновок про те, що малолітню дитину не слід розлучати з матір'ю, тому місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, слід визначити з матір'ю ОСОБА_3. Розпорядженням Миколаївської РДА №84 від 13.03.2014 року вказаний висновок було затверджено.

Відповідач ОСОБА_2 не погоджуючись із даним розпорядженням оскаржив таке в судовому порядку. Згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29.07.2014 року визнано неправомірним та скасовано Розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації від 13.03.2014 р. року №84 «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір'ю ОСОБА_3»

Судом першої інстанції встановлені обставини та досліджені письмові документи щодо місця проживання сторін та їх способу життя.

Так, згідно довідки про обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 АДРЕСА_2, складеної комісією служби у справах дітей Миколаївської РДА 17.02.2014 року - для повноцінного розвитку та проживання дитини створені належні умови. ОСОБА_3 має окрему кімнату для проживання дитини, обладнану усіма необхідними меблями. У дитини є окреме ліжко, стіл, куток для ігор. Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3, складених комісіями Сихівської РА 28.07.2014 р. та 02.12.2014 р., матір'ю, ОСОБА_3, створено належні житлово-побутові умови для проживання, відпочинку та розвитку дітей.

Окрім того, як видно з довідки про обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_2 по АДРЕСА_8, складеної комісією служби у справах дітей Миколаївської РДА 04.02.2014 року, дитина ОСОБА_4 проживає разом з батьком. Дитина забезпечена усім необхідним для повноцінного розвитку та проживання. У будинку створені належні умови для виховання малолітнього ОСОБА_6

Як встановлено та видно з витягу наказу по Львівській обласній клінічній лікарні №б5-к від 06.06.2014 року лікар - офтальмолог офтальмологічного відділення №2 - ОСОБА_3, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 річного віку з 06.08.2014 року по 05.05.2017 року (т.1 а.с.98).

За характеристикою щодо ОСОБА_3, виданою Житловим - будівельним кооперативом №244 28.07.2014 року, позивач за час проживання АДРЕСА_7 не мала жодних конфліктів із сусідами та іншими мешканцями будинку. Була привітною і комунікабельною, підтримувала дружні стосунки з мамами дітей-ровесників сина, часто проводила час на дитячому майданчику разом із сином (т.1 а.с.99).

Згідно характеристики на ОСОБА_3, виданої головою ОСББ «Вашингтон 4а», з листопада 2013 року до січня 2014 року ОСОБА_3 АДРЕСА_4 проживала з сином ОСОБА_4, 2008 р.н. На даний час проживає з новонародженим сином ОСОБА_6, 2014 р.н. Самостійно виховує та утримує дитину. За час проживання показала себе турботливою мамою, яка належно виховує та створює усі необхідні умови для розвитку дітей. В побуті доброзичлива, комунікабельна, працьовита, ввічлива, чуйна.

Згідно висновку Органу опіки та піклування райдержадміністрації від 12.01.2015 року щодо розв'язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, орган опіки та піклування вважає, що малолітній ОСОБА_4, може проживати з матір'ю ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1. (т.1 а.с. 196).

Судом першої інстанції досліджено і ряд письмових доказів, які підтверджують про участь дитини ОСОБА_4 у навчальних програмах, курсах, навчальних гуртках, дитячому центрі розвитку дитини, відвідування садочку та докази того, що обоє батьків, як мати, так і батько - сторони по справі, брали активну участь у вихованні дитини, сприяли у її розвитку, турбувались про її благополуччя. Зазначені обставини підтверджені і поясненнями ряду свідків, які не є родичами сторін та підтвердили щодо участі у вихованні дитини обох батьків, окрім того, суд критично оцінив пояснення свідків, які є родичами сторін, а отже заінтересованою стороною, та пояснення таких розцінив як голослівні.

Суд першої інстанції належно дослідив наданий стороною відповідача висновок №3130/3131/3132 від 24.10.2014 року експертного психологічного дослідження малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, та вірно зазначив про те, що дане експертне дослідження, яке було проведено 24.10.2014 року з малолітньою дитиною ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_2 без матері, так як протягом десяти місяців малолітній ОСОБА_4, проживаючи окремо від матері, фактично не мав можливості вільно спілкуватися з мамою, ОСОБА_3 була позбавлена можливості брати участь у вихованні своєї дитини, зустрічатись та спілкуватись з ним, бачила дитину лише чотири рази по кілька хвилин. А тому відомості вказані у даному висновку судом взяв до уваги в загальному, зокрема у тому, що дитина ОСОБА_4 сприймає батька як джерело безпеки та захисту, а маму як джерело цікавого та емоційного спілкування і підтримки, що фактично свідчить про те, що дитина позитивно ставиться по відношенню до батька та матері. ( т.1 а.с. 199-212). Окрім того, як вбачається з зазначеного висновку, відповісти на питання, хто з батьків сприяє кращому розвитку дитини, є неможливим з огляду на те, що мати у освідченні участі не брала /а.с.211 т.1/.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обоє з батьків мають належні умови для проживання дитини, не зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами, не ведуть аморальної поведінки, мати та батько люблять дитину, однак малолітній ОСОБА_4, проживаючи з батьком, фактично позбавлений материнської любові та ласки, оскільки тривалий час мати ОСОБА_3 не може бачитись із дитиною, спілкуватись з ним, брати участь у його вихованні та піклуватись про нього. Малолітній ОСОБА_4 не бачиться із своїм новонародженим братиком ОСОБА_6, який проживає з матір'ю, не знає його, між дітьми відсутній родинний зв'язок. Мати змушена звертатись в правоохоронні органи за захистом свого права на безперешкодне спілкування з дитиною, в органи опіки та піклування з приводу побачень з дитиною, однак рішення батьком не виконуються, розірвання природного та біологічного зв'язку матері з дитиною може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, а тому визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір'ю ОСОБА_3, з зобов'язанням батька повернути дитину матері.

В силу того, що Малолітній ОСОБА_4 проживає разом з батьком по АДРЕСА_8, де фактично і зареєстрований, місце проживання дитини між сторонами не було визначено, відповідач ОСОБА_2 не є чужою людиною, а рідним батьком, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що з метою виключення раптового стресового стану для шестирічного сина сторін ОСОБА_4, який протягом року звик жити з батьком, немає підстав для негайного виконання даного рішення та задоволення вимоги позивачки ОСОБА_3 щодо негайного відібрання дитини у батька.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Згідно з вимогами ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Так, статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно вимог ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За ч.2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу(установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" роз`яснено, що суди, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Доводи апелянта про те, що позивачу ОСОБА_10 не чиняться жодні перешкоди у зустрічах з дитиною та більш прийнятним є проживання дитини з батьком за місцем його проживання, на увагу не заслуговують. Як видно з матеріалів справи та встановлено судом, сторони у справі свого власного житла не мають, житло, де проживає відповідач ОСОБА_2 у АДРЕСА_8 належить батькам такого. Житло, де на даний час проживає позивач ОСОБА_3 у АДРЕСА_5, належить її сестрі. Обидві адреси цього житла інспектовані представниками служби у справах дітей з наданням позитивного висновку щодо належності умов проживання для дитини.

Матеріалами справи підтверджено про неприязні стосунки між колишнім подружжям, шлюб між якими на даний час розірвано та про тривалі недосягнення згоди щодо визначення місця проживання дитини. Як видно з матеріалів справи, про що зазначив і у рішенні суд першої інстанції, служба у справах дітей Миколаївської РДА спільно з представниками кримінальної міліції служби дітей Миколаївського РВ ГУМВС у Львівській області та лікаря-педіатра проводила відвідування дитини ОСОБА_4 за місцем проживання батька у зв`язку з неодноразовими зверненнями матері щодо перешкод зустрітись з дитиною та підтвердили про відсутність доступу до житла та у зв`язку, в інших випадках, з відсутністю дитини у будинку. Повертались без отримання і надіслані позивачкою на адресу місця проживання дитини у с.Дроговиж у спосіб експрес- доставки через ТОВ «Нова Пошта» дитячі речі та іграшки призначені для сина ОСОБА_5, що підтверджують експрес накладні. Про наявність таких перешкод підтвердила і в судовому засіданні представник органу опіки та піклування Цибульська З.Я., яка брала безпосередню участь у зазначеному інспектуванні та виконанні розпорядження органу опіки щодо участі матері у зустрічах та вихованні дитини № 502 від 19.12.2014 р.

Вказані обставини підтверджують відсутність можливості безперешкодної участі матері позивачки у вихованні дитини та контакту з такою, а отже спростовують доводи апелянта про свідоме нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини позивачки та відсутність у такої будь-яких перешкод у контактах з дитиною.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо безпідставного відхилення клопотань про заслуховування у судовому засіданні думки дитини. В силу ст. 160 СК України, така думка дитини, а саме щодо місця проживання, береться до уваги лише при досягненні дитиною десяти років.

Щодо посилання апелянта на відсутність висновку органу опіки та піклування , оскільки рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29.07.2014 р. скасовано розпорядження Миколаївської РД № 84 від 13.03.2014 року, яким затверджено висновок органу опіки та піклування «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір»ю» та неправомірність повторного звернення суду до даного органу з питанням надання такого висновку, таке є безпідставним, оскільки вищезазначене розпорядження скасовано лише з підстав порушення процедури прийняття та необґрунтованості та жодних застережень щодо неможливості проживання дитини з матір`ю не містить. Відтак, суд першої інстанції не обмежений у праві звернення до органу опіки та піклування повторно з питання надання такого висновку.

Не заслуговує на увагу і твердження апелянта про відсутність потреби продовжувати судом першої інстанції розгляд справи про визначення місця проживання дитини при наявності розпорядження Миколаївської РДА від 19.12.2014 щодо участі у вихованні дитини позивачкою. Як видно з матеріалів справи, дане розпорядження діє до набрання законної сили рішенням суду про визначення місця проживання дитини та жодним чином не змінює предмет чи підставу позову.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно взяв до уваги вимоги закону та принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій вказано, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Окрім того, жодних виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини з матір`ю чи потребу розлучати таких, матеріали справи не містять та належними та допустимими доказами в розумінні ст.57-59 ЦПК України про такі обставини не підтверджено. Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дав вірну оцінку доказам по справі та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307 , ч.1 ст.308, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в двадцятиденний строк з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.