У х в а л а

іменем україни

29 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Касьяна О.П., Наумчука М.І.,

Мостової Г.І., Остапчука Д.О.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Наталія Володимирівна, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_3, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позов, ПАТ «Укргазбанк» зазначало, що 26 грудня

2007 року між відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 644 000 доларів США зі сплатою відповідних відсотків за користування та строком повернення до

25 грудня 2012 року. Виконання умов вказаного договору забезпечено договором іпотеки, укладеним 9 червня 2008 року між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, предметом якого є багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2 285,6 кв. м.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня

2008 року на користь ПАТ «Укргазбанк» із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стягнуто 1 664 543,02 грн та 2 630 252,33 доларів США. Вказане рішення суду не виконано.

Рішенням Московського районного суд м. Харкова від 11 вересня

2009 року визнано недійсним договір іпотеки від 9 червня 2008 року, укладений між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, запис про іпотеку виключений із реєстру іпотек. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 4 квітня 2012 року вказане судове рішення скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ПАТ «Укргазбанк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Спірна квартира була неодноразово відчужена, останнім власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2012 року.

Ураховуючи викладене та посилаючись на положення ст. ст. 525, 575 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про іпотеку», ПАТ «Укргазбанк», з урахуванням уточнення позовних вимог, просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із реалізації зазначеної квартири з початковою ціною продажу предмету іпотеки у розмірі 90% від вартості предмету іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 червня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2014 року, позов ПАТ «Укргазбанк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_4 у розмірі 3 664 801,99 доларів США та 23 800 945,13 грн пені на користь банку шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу предмету іпотеки у розмірі 90% від вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 жовтня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від

10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від

13 серпня 2014 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 жовтня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2014 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укргазбанк».

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають не в повній мірі.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Укргазбанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що, придбавши спірну квартиру,

ОСОБА_3 набув статусу іпотекодавця і відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» має всі права й обов'язки за іпотечним договором, у тому обсязі й на умовах, що існували до набуття.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Судами установлено, що 26 грудня 2007 року між ВАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір (зі змінами, внесеними додатковою угодою від 9 червня 2008 року), за умовами якого банк надав позичальнику 2 млн 644 тис. доларів США на придбання житлового будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 зобов'язався використати кредит на зазначені цілі та повернути до 25 грудня 2012 року зі сплатою процентів і комісійних платежів у порядку та в розмірах, установлених кредитним договором. Сторонами узгоджено строк дії договору до 26 грудня 2013 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань, узятих за кредитним договором, ВАТ «Укргазбанк» 9 червня 2008 року уклало з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір іпотеки, за яким останні передали в іпотеку житловий будинок (літ В-5) загальною площею 6 422,9 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності.

Умовами договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами (п. 3.1.6. договору іпотеки).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від

11 вересня 2009 року договір іпотеки визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, з посиланням на те, що, укладаючи договір іпотеки, іпотекодавці перебували під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: їм не було роз'яснено ризики коливання курсу гривні відносно курсу долара США; запис про іпотеку виключений із реєстру іпотек (т. 1, а. с. 27 - 29).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укргазбанк» 1 млн 664 тис. 543 грн. 2 коп. та 2 млн 630 тис. 252 долари США 33 центи заборгованості за кредитним договором (т. 1, а. с. 30 - 32).

21 березня 2012 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним із ТОВ «Аліма-Т» (т. 1, а. с. 108 - 110).

Рішенням апеляційного суду Харківської області 4 квітня 2012 року скасовано заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від

11 вересня 2009 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 й ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено (т. 1, а. с. 33 - 37).

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як убачається з кредитного договору строк його дії - до 26 грудня

2013 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Суди встановили, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув і на час ухвалення рішення основне зобов'язання боржником не виконане.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня

2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від

17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов, у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі рішення суду, яке скасовано, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою та про поширення на ОСОБА_3 відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи, що до неї перейшло право власності на квартиру, яка є складовою частиною будинку - предмету іпотеки.

При цьому суд урахував, що дії попереднього іпотекодавця з відчуження спірної квартири під час зняття судовим рішенням обтяження та право власності ОСОБА_3 на цю квартиру кредитором не оспорюються.

За таких обставин, з огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин слід вважати, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін як однієї із умов надання (отримання) кредиту.

Дійшовши правильного висновку про поширення норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку» на правовідносини сторін, суд разом з тим не в повній мірі правильно застосував цю норму, оскільки не врахував положення чч. 3, 4 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та не звернув увагу на інші факти, які мають суттєве значення для правильного застосування норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку», зокрема щодо визначення предмету іпотеки та його вартості. Так, у справі, яка переглядається, судом звернуто стягнення на окрему квартиру як на предмет іпотеки, в той час як предметом іпотеки за договором від 9 червня 2008 року визначено не окремі квартири, а будинок в цілому (який складається зі 123 квартир), загальною оціночною вартістю

17 млн 70 тис. грн. Крім того, за погодженням сторін договору іпотеки з-під іпотеки виключено цілий ряд квартир будинку (26 квартир) без зміни попередньої вартості предмету іпотеки.

Звернувши стягнення на квартиру як на частину об'єкту нерухомого майна (частину предмету іпотеки), суд не обґрунтував таке рішення та не встановив, яким чином співвідноситься предмет іпотеки з його частиною та вартість предмета іпотеки (будинку) з вартістю набутої ОСОБА_3 квартири.

Крім того, на порушення вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд першої інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, не зазначив у рішенні всіх необхідних складових, передбачених цією нормою, зокрема загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмету іпотеки; спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмету іпотеки; початкову ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 цього Закону.

З наведених підстав оскаржувані судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

За таких обставин, рішення судів першої й апеляційної інстанцій не можуть залишатись у силі, а підлягають скасуванню на підставі ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 червня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2014 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Наталія Володимирівна, про звернення стягнення на предмет іпотеки передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.П. Касьян

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

Д.О. Остапчук