АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Побірченко Т.І., Соколової В.В.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4830/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мазур І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не врахувавши тієї обставини, що на час складання оспорюваного заповіту спадкодавець ОСОБА_5 внаслідок онкологічного захворювання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Також, суд не врахував пояснень допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили наявність у ОСОБА_5 тяжкої хвороби та те, що вона, позивач, здійснювала за ним догляд.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними доньками ОСОБА_5, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина (а.с.5,11).

За життя ОСОБА_5, 22.11.2011 року на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_7 Заповіт був посвідчений секретарем Малосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області Гребіником П.А. та зареєстровано в реєстрі за № 28 (зворот арк. 47).

ОСОБА_1 порушила перед судом питання про визнання заповіту недійсним, оскільки спадкодавець на момент вчинення заповіту внаслідок онкологічного захворювання не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Оскільки заповіт як односторонній правочин також підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними в ці моменти.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9та в п. 18 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу (в даному випадку посмертну судово-психіатричну експертизу) за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що волевиявлення ОСОБА_5 на час складання 22.11.2011 року оспорюваного заповіту не було вільним, оскільки на момент його вчинення він страждав захворюванням, внаслідок якого не розумів значення своїх дій.

Відповідно до ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 57 ЦК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивачки судом першої інстанції 07.04.2014 р. було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_5 на час складання ним оспорюваногозаповіту, проте матеріали справи були повернуті до суду без виконання експертизи у зв'язку з не оплатою позивачкою її проведення (а.с.73, 95). Питання проведення відповідної експертизи в суді апеляційної інстанції позивачем також не порушено.

Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів психічного стану заповідача в момент вчинення заповіту, тобто доказів, чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними, колегія суддів відхиляє посилання апелянта щодо не врахування судом тієї обставини, що на час складання оспорюваного заповіту ОСОБА_5 внаслідок тяжкої хвороби не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував пояснень допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили те, що ОСОБА_9 здійснювала за ним догляд колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказана обставина не стосувалася підстав і предмету даного позову.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено ту обставину, що ОСОБА_5 на час складання оспорюваного заповіту не розумів значення своїх дій та чи міг керувати ними, а тому вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: В.В. Соколова

Т.І. Побірченко