Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.07.2015 Справа №607/147/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Грицака Р.М.

за участю секретаря Субчак Г.

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору кредиту недійсним та розірвання кредитного договору, визнання іпотеки недійсною,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідача ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 04 серпня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір №1901/0808/71-204 за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 34000 доларів США на строк до 04.08.2038 року. 08.02.2012 року в даний договір сторонами внесено зміни, щодо розміру ануїтентного платежу, що має вноситися позичальником на погашення кредиту. Однак вважає, що при укладенні даного кредитного договору було грубо порушені її права, як споживача оскільки ні в даному договорі та в договорі про внесення змін до нього їй не надано детальний розпис сукупної вартості кредиту (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, також не зазначено розмір фактичного здорожчання кредиту. Також вказує, що умови договору містять дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки та при укладенні договору Банком її не повідомлено про всі переваги та недоліки пропонованих схем кредитування та вважає, що між нею та банком фактично взагалі не виникали правовідносини валютного кредитування так як кредит їй видано не у валюті, а в гривневому еквіваленті. Крім цього кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту, однак ВАТ «Сведбанк» не повідомив її про передачу своїх прав ПАТ «Альфа-Банк». А тому вважає, що при підписанні договору відповідач ввів її в оману щодо істотних умов даного правочину та посилаючись на ст. 230 ЦК України просить визнати вищевказаний кредитний договір та договір про внесення змін до нього - недійсними. Окрім того просить визнати недійсним Іпотечний договір посвідчений 4 серпня 2008 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 згідно якого вона в забезпечення виконання зобовязань, що виникають з умов кредитного договору №1901/0808/71-204 передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1, оскільки на момент посвідчення даного договору право власності на нерухоме майно, що передане в іпотеку їй не належало.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з урахуванням поданих ним доповнень до позовної заяви, та просив суд їх задовольнити, визнати недійсним та розірвати укладений між сторонами кредитний договір №1901/0808/71-204 від 04.08.2004 року та визнати недійсним Іпотечний договір посвідчений 4 серпня 2008 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні позову не визнав з підстав викладених у письмових запереченнях, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступних підстав:

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» після укладення вищевказаного договору, набуло статус нового кредитора з усіма правами та обов'язками визначеними договором та законом. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» продав (відступив), а ПАТ «Дельта Банк» купив (прийняв) за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі права вимоги за кредитними договорами та Договорами забезпечення.

Згідно витягу від 26.07.2012 року про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек змін, а саме по типу відступлення права, зазначено, що вилучено іпотекодержателя ПАТ «Дельта Банк» та додано іпотекодержателя ПАТ «Альфа-Банк» згідно договору купівлі продажу прав вимог від 15.06.2012 року.

Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Виходячи з положень ст.ст.6, 526, 626, 631 ЦК України, укладений договір та додаткові угоди до нього є обовязковими для належного виконання сторонами, відповідно до обумовлених сторонами умов, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно заяви-анкети написаної та завіреної підписом ОСОБА_3, остання просить ВАТ «Сведбанк» надити їй кредит в сумі 34000, 00 Доларів США за відсотковою ставкою 11,9% річних. 04 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №1901/0808/71-204 ( далі Кредитний договір), згідно якого ОСОБА_3 (Позичальник) отримала кредит у розмір 34 000, 00 доларів США, зі сплатою відсотки за користування кредитом за відсотковою ставки у розмірі 11,9 % річних та строком повернення кредиту до 04.08.2038 року.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом ( ч. 3 ст.533 ЦК України ). Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті ( ч. 2 ст. 524 ЦК України ). Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно пп. 1.2, 1.4 Кредитного договору, кредит надається Банком у готівковій формі через касу Банку або у безготівковій формі на підставі заяви Позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 з метою здійснення позичальником розрахунків по придбанні квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу. За умовами п. 3.1.1 Кредитного договору позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за попередній місяць, нарахованих відповідно до п.3.2 цього Договору, шляхом здіснення фіксованих платежів ( Ануїтентних платежів) в сумі 352 доларів США в термін до 10 числа кожного місяця. На підставі заяви-анкети та кредитного договору №1901/0808/71-204 від 04 серпня 2008 року ОСОБА_3 отримала через касу банку - ВАТ «Сведбанк» кредит в розмірі 34000,00 доларів США, що еквівалентно 164733,40 грн., що підтверджується заявкою на видачу готівки №1 підписаною отримувачем ОСОБА_3 та завіреною підписами посадових осіб та печаткою банку. 08.02.2012 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору, яким сторони визначили розмір простроченої заборгованості за кредитом та погодили суму ануїтентного платежу, що має вноситися позичальником на погашення кредиту в розмірі 349,23 доларів США. 04.08.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» було укладено Іпотечний договір згідно якого ОСОБА_3 для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов'язань перед ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором №1901/0808/71-204 від 04.08.2008 року, передала в іпотеку Банку належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 04.08.2008 року та зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за №3059674 квартиру АДРЕСА_1. Пунктом 14 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких, є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що сторони погодили істотні умови кредитного договору, якими відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін, що свідчить про те, що між Банком і Позичальником було досягнуто згоди про умови видачі кредиту. Як вбачається з бюлетеня продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку», який підписаний 05.05.2008 року ОСОБА_3, остання підтвердила, що перед укладанням кредитного договору Банк надав їй в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту та розяснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Крім того, як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами, на виконання умов оспорюваного правочину ОСОБА_3 вносила необхідні платежі по погашенню кредиту та нарахованих відсотків, тобто остання підтвердила свою волю щодо усіх істотних умов договору, що відповідає змісту ст.203 ЦК України. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний кредитний договір суперечить нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладаючи кредитний договір, сторони по взаємній домовленості визначили умови його укладання, на які позивач погодилася. Вчинення ОСОБА_3 дій на виконання умов оспорюваного кредитного договору на час його укладання та в подальшому свідчить про те, що вона вважала ці умови для себе вигідними та справедливими, чим спростовуються посилання позивачки на введення її відповідачем в оману щодо істотних умов договору.

Також, суд критично оцінює посилання позивача на недійсність Іпотечного договору з тих підстав, що вона на момент укладення іпотечного договору не була власником іпотечного майна, так як право власності на предмет переданий в іпотеку не було зареєстровано за нею в державному реєстрі, оскільки дане твердження спростовується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек від 04.08.2008 року, підстава договір іпотеки від 04.08.2008 року, де іпотекодавцем є ОСОБА_3 та витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 04.08.2008 року, де зазначено обтяження згідно договору іпотеки на квартиру, яка належить ОСОБА_3

Безпідставними є посилання відповідача на неправомірну заміну кредитора, так, як згідно зі ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З цього випливає, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Така ж позиція висловлена і Верховним Судом України в постанові №3043гс15 від 15 квітня 2015 року, яка з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для суду. Згода відповідача, як боржника, на передачу банком права вимоги за Кредитним договором, укладеним з ним, також не передбачена.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до переконання, що підстав, встановлених законом, для визнання недійсним та розірвання кредитного договору №1901/0808/71-204 та визнання недійсним Іпотечного договору укладених 04.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 та Договорів про внесення змін та доповнень №1 від 08.02.2012 року за наслідками розгляду справи не встановлено, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212, 215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.203, 215, 230, 638, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору №1901/0808/71-204 укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» 04 серпня 2008 року недійсним та розірвання кредитного договору, визнання додаткового договору від 08 лютого 2012 року №1 недійсним та визнання іпотечного договору від 04 серпня 2008 року недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяОСОБА_7