Провадження № 2/522/2591/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Нікітіної С.Й.,

При секретарі - Віноградовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Одеси справу за цивільним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив: розірвати шлюб між ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, код НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, код НОМЕР_2), який був зареєстрований 15.07.1997 р. Відділом громадянського стану с. Варниця (Республіка Молдова, муніціпій м. Бендери, Варницька селищна рада, свідоцтво про одруження серії НОМЕР_10 від 15.07.1997 р.); поділити майно, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, наступним чином: визнати за ОСОБА_2 права на наступне майно та майнові права: право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, площею 104 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1; право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру, площею 51 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2; право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, площею 50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3; право особистої приватної власності на легковий автомобіль Porsche Cayenne, 2010 р.в., державний номер НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4, колір коричневий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 від 15.10.2011 р.; право особистої приватної власності на легковий автомобіль BMW Х3, 2007 р.в., державний номер НОМЕР_5, номер кузова НОМЕР_6, колір чорний, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 від 01.12.2007 р; визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, код НОМЕР_2) права на наступне майно та майнові права: право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру, площею 157 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4; право особистої приватної власності на легковий автомобіль Audi Q5, 2013 р.в., державний номер НОМЕР_7, номер кузова НОМЕР_8, колір кузова сірий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 від 02.03.2013 р.; стягнути зі ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, код НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, код НОМЕР_1) грошову компенсацію 50% вартості спільного майна подружжя в сумі 431 058,72 грн. (чотириста тридцять одна тисяча п'ятдесят вісім гривень 72 коп.), що складає еквівалент 20.000,00 доларів США (двадцять тисяч доларів США 00 центів) за курсом НБУ станом на 12.03.2015 р.

Ухвалою від 07.11.2014 р. судом було відкрито провадження по справі №522/20894/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.07.1997 р. позивач та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, однак подружнє життя у них з відповідачкою не склалося, вже декілька років сторони не проживають разом, не ведуть спільне господарство, шлюбні стосунки між ними припинился декілька років назад, у зв'язку чим позивач просить розірвати шлюб зі ОСОБА_3 та поділити майно, яке було спільно нажите сторонами у період шлюбу. На підтвердження зазначених обставин позивачем було надано до суду свідоцтво про одруження, копію свідоцтва про народження дитини, копії паспортів сторін, документи, що підтверджують право власності на спільне майно (копії договорів купівлі-продажу, технічних паспортів, договорів про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу, свідоцтва про право власності, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виписки з банківських рахунків, звіти про оцінку ринкової вартості спільного майна).

05.01.2015 р. від ОСОБА_3 до суду надійшла зустрічна позовна заява про визнання права власності та визначення ОСОБА_2 солідарним боржником, в якій ОСОБА_3 з урахуванням уточнення позовних вимог просила: визнати за нею, на підставі вимог пунктів 2 та 3 ч. 1 ст. 57 СК України право особистої приватної власності на наступне майно, придбане за часів шлюбу, укладеного з ОСОБА_4: квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 155,5 кв. м., квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 104,1 кв. м.; два місця стоянки, кожне площею по 20 кв. м., за адресою: АДРЕСА_5; майнові права на новозбудоване майно - квартиру, АДРЕСА_6; однокімнатна квартиру, площею 50,2 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2; двокімнатну квартиру, площею 52 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3; автомобіль легковий Porsche Cayenne, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11; автомобіль легковий BMW ХЗ, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_5, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12; автомобіль легковий Audi Q5, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_7, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13; визначити ОСОБА_2 солідарним зі ОСОБА_3 боржником по зобов'язанню з повернення отриманих ОСОБА_3 позичок на загальну суму 550000,00 (пятсот п'ятдесят тисяч) доларів США, строк повернення яких настає у січні 2015 року, з яких 200000,00 (двісті тисяч) доларів США мають бути повернуті ОСОБА_5, а 350000,00 (триста п'ятдесят тисяч) доларів США мають бути повернуті ОСОБА_6; стягнути з ОСОБА_2 суму судового збору сплаченого у зв'язку з поданням зустрічного позову.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що все майно, яке було набуте за часів існування шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 можна поділити на дві категорії: майно, придбане на кошти виручені від подарованого ОСОБА_3 її матір'ю нерухомого майна та майно, придбане на кошти позичені ОСОБА_3 особисто дядьком відповідачки, ОСОБА_5, та подругою ОСОБА_3, ОСОБА_6.

На підтвердження вимог зустрічного позову до суду було надано копії документів, що підтверджують придбання та реєстрацію прав на спільне нерухоме майно, копії інвестиційних договорів, копію договору комісії, копії листів на адресу ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки ОСОБА_3 проти задоволення первісного позову заперечував.

Представник відповідачки ОСОБА_3 зустрічний позов підтримав частково, просив його задовольнити в частині поділу майна, в частині розірвання шлюбу просив вимоги ОСОБА_3 не розлядати та надати сторонам час для примирення. Представник позивача ОСОБА_2 проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При розгляді даної справи судом встановлені наступні фактичні обставини.

15.07.1997 р. між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_10 від 15.07.1997 р., виданим Відділом громадянського стану с. Варниця (Республіка Молдова, муніціпій м. Бендери, Варницька селищна рада). До суду було надано дублікат свідоцтва про реєстрацію шлюбу, що виданий 28.01.2014 р. НОМЕР_14 з нотаріально посвідченим перекладом, який долучений до матеріалів цивільної справи.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у подружжя народилась спільна дитина, донька ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_15 від 11.03.1998 р., виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Варниця (Республіка Молдова, муніципалітет Бендери, примарія Варніца).

З пояснень представників сторін, нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 11.03.2015 р. судом встановлено, що станом на момент розгляду справи відносини між сторонами погіршились, позивач та відповідачка декілька років не проживають разом, не ведуть спільне господарство і подальше подружнє життя вважають неможливим.

Під час розгляду справи від відповідачки надійшла письмова заява про надання судом сторонам часу для примирення, яка не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень п. 10 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Враховуючи вищевикладені обставини, не доведення відповідачкою обставини щодо того, які конкретні дії будуть вжиті для примирення сторін; відсутніть реальних кроків з боку ОСОБА_3 до примирення протягом чотирьох місяців, що судом розглядалася дана справа; висловлене представником ОСОБА_2 категоричне небажання позивача продовжувати шлюбні відносини; встановлені з пояснень сторін обставини щодо того, що позивач та відповідачка не проживають разом декілька років; відсутність доказів того, що розірвання шлюбу суперечитиме інтересам одного з подружжя; відсутність у подружжя малолітньої дитини, суд дійшов до висновку про неможливість задоволення заяви відповідачки про надання часу на примирення.

При вирішенні даної категорії справ суд приймає до уваги п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. відповідно до якого, вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин 1-3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було набуте наступне майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності:

двокімнатна квартира, площею 104 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, що зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_1, за реєстровим №8561;

трикімнатна квартира, площею 157 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4, що зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 відповідно до наявної у матеріалах справи Інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно №29510383 від 14.11.2014 р., ринкова вартість квартири разом з місце стоянки для автомобіля, площею 20 кв. м. згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-4/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 371 621,0 дол. США;

однокімнатна квартира, площею 51 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2, що зареєстрована на ім'я ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності від 28.11.2007 р. САВ №211669 ринкова вартість згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-2/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 43122,0 дол. США;

двокімнатна квартира, площею 50 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3, зареєстрована на ім'я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2004 р. ринкова вартість згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-1/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 43 888,0 дол. США;

майнові права на однокімнатну квартиру, площею 48 кв. м, за адресою АДРЕСА_7, які належали ОСОБА_3 на підставі договору про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.5п.8с/А12 від 18.10.2006 р. ринкова вартість згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-5/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 50 697,0 дол. США;

майнові права на однокімнатну квартира, площею 48 кв. м, за адресою: АДРЕСА_7, кв., які належали ОСОБА_3 на підставі договору про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.7п.8с/А12 від 18.10.2006 р. ринкова вартість згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-6/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 50 697,0 дол. США;

легковий автомобіль Audi Q5, 2013 р.в., державний номер НОМЕР_7, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13, що зареєстрований 02.03.2013 р. на ім'я ОСОБА_3, ринкова вартість згідно висновку №5 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості КТС від 26.01.2015 р. складає 42710 дол. США;

легковий автомобіль Porsche Cayenne, 2010 р.в., державний номер НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11, що зареєстрований 15.10.2011 р. на ім'я ОСОБА_2, ринкова вартість згідно висновку №7 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості КТС від 26.01.2015 р. складає 68 729 дол. США;

легковий автомобіль BMW Х3, 2007 р.в., державний номер НОМЕР_5, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12, що зареєстрований 01.12.2007 р. на ім'я ОСОБА_3, ринкова вартість згідно висновку №6 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості КТС від 26.01.2015 р. складає 22 420 дол. США.

Згідно ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно пункту 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р. у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Суд приймає до уваги той факт, що відповідачкою було переоформлено на ім'я ОСОБА_8 без відома та згоди позивача майнові права на придбані за спільні кошти подружжя дві однокімнатні квартири за адресою АДРЕСА_7, придбані шляхом укладення договорів про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.5п.8с/А12 та №1к4.7п.8с/А12 від 18.10.2006 р. Факт відсутності згоди позивача на переоформлення зазначеного спільного майна підтверджується наявною в матеріалах справи нотаріально посвідченою заявою позивача від 11.03.2015р. реєстровий №681. Відповідачка факт переоформлення майнових прав не заперечувала, посилалась на нього у запереченнях на позов ОСОБА_2, також твердження ОСОБА_3 про переоформлення майнових прав та реєстрацію права власності на дві однокімнатні квартрири за ОСОБА_8 підтверджені витребуваними з Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції засвідченими копіями реєстраційних справ на квартиру за адресою АДРЕСА_7 та на квартиру за адресою АДРЕСА_8. Станом на дату винесення рішення по даній справі право власності на вказані дві однокімнатні квартири зареєстроване за ОСОБА_8. При цьому суд критично відноситься на посилання ОСОБА_3 на укладений у простій письмовій формі договір комісії №1 від 01.09.2006 р. з ОСОБА_8 та посилання на те, що вказаний договір комісії свідчить про те, що майнові права на дві однокімнатні квартири в будинку за адресою АДРЕСА_7 були придбані на кошти ОСОБА_8 та в її інтересах. Надаючи оцінку договору комісії №1 від 01.09.2006 р., який нібито був укладений до дати укладення ОСОБА_3 договорів про участь у фінансуванні будівництва, суд прймає до уваги той факт, що в договорах про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.5п.8с/А12 та №1к4.7п.8с/А12 від 18.10.2006 р. немає ніяких вказівок на те, що ці договори були укладені на виконання договорів комісії від імені та в інтересах ОСОБА_8 При визначенні джерела фінансування будівнцтва в п. 3.1. договорів про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.5п.8с/А12 та №1к4.7п.8с/А12 від 18.10.2006 р. джерелом фінансування визначені «особисті грошові кошти ОСОБА_3", а не грошові кошти отримані за договором комісії від ОСОБА_8, також ОСОБА_3 не надано жодного розрахункового банківського документу, який був би належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування грошових коштів на фінансування будівництва від ОСОБА_8 до ОСОБА_3на виконання договору комісії. З огляду на викладене та зважючи на відсутність банківських документів які б підтверджували факт руху грошових коштів на виконання договору комісії №1 від 01.09.2006 р., зважаючи на відсутність будь-яких доказів того, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3, яка за твердженнями ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_3, в 2006 р. мала достаній обсяг доходів для фінансування будівництва двох однокімнатних квартир в м. Одесі, суд критично ставиться до наданих ОСОБА_3 доказів, та вважає, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в простій письмовій формі договір комісії, звіт комісіонера та акт приймання-паредачі грошових коштів не є належними та допустими доказами придбання майнових прав на дві однокімнатні квартири не за рахунок коштів подружжя.

При визначенні обсягу спільно нажитого майна суд критично відноситься до тверджень зустрічного позову про включення до спільного майна сторін майнових прав на новозбудоване майно - квартиру, АДРЕСА_6.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. підлягає встановленню обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У даному випадку відповідачкою не доведено факт реєстрації зазначеного майна за одним з подружжя станом на момент припинення ведення спільного господарства та розгляду справи. Позивач не визнав факту належності до спільного майна подружжя майнових прав на квартиру, АДРЕСА_6. Будь-які докази того, що вказане нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні. На думку суду з урахуванням вимог ст. 60 ЦПК України вказані обставини виключають можливість поділу між сторонами по справі нерухомого майна або майнових прав на вказану квартиру.

На підставі наявних у матеріалах справи висновків про проведення будівельно-технічних досліджень від 16.01.2015 р. №42-1/14, №42-2/14, №42-3/14, №42-4/14, №42-5/14, №42-6/14, виконаних судовим експертом Рапачем К.В. (свідоцтво ЦЕКК Міністерства юстиції України НОМЕР_16 від 31.10.2007 р.) та висновків експертних автотоварознавчих досліджень по визначенню ринкової вартості КТС від 26.01.2015 р. №5, №6, №7 , виконаних судовим експертом судовим експертом Ткач С.А. (свідоцтво ЦЕКК Міністерства юстиції України НОМЕР_17 від 27.10.2011 р.) судом встановлено, що загальна вартість спільного майна сторін становить 15251467,00 грн, що становить еквівалент 960000,00 доларів США за курсом НБУ станом на дату виготовлення звітів про визначення ринкової вартості майна. Вартість майна, що підлягає поділу між сторонами, встановлена зазначеними висновками про проведення досліджень - сторонами не оспорюється.

Судом встановлено наступні обставини щодо джерел грошових коштів для придбання спірного майна сторін, що підлягає поділу.

Матеріалами справи підтверджується, що джерелом доходів для забезпечення сім'ї та придбання нерухомого та іншого спільного майна сторін було грошові кошти грошових подружжя, отримані внаслідок продажу наступного майна: 1) квартири за адресою АДРЕСА_14; 2) квартири за адресою АДРЕСА_15; 3) квартири за адресою АДРЕСА_16; 4) квартири за адресою АДРЕСА_17; 5) квартири за адресою АДРЕСА_18; 6) квартири за адресою АДРЕСА_19; 7) квартири за адресою АДРЕСА_20. Також позивачем було надано до суду копії виписок з особових банківських рахунків ОСОБА_2 в ПАТ АБ «Південний» за період січень 2005 - січень 2015 р. Зокрема з виписки по основному рахунку ОСОБА_2 за НОМЕР_18 в АБ "Південний" вбачається, що рух грошових коштів за період 22.02.2007 - 25.01.2015 р. склав 515661,68 доларів США, з виписки по основному рахунку ОСОБА_2 за НОМЕР_19 в АБ "Південний" вбачається, що рух грошових коштів за період з 11.10.2006 р. По 26.01.2015 р. склав 149563,74 Євро.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до вимог чинного законодавства фізична особа має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

П. 7.1. ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" №2346-III від 05.04.2001 передбачено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки.

П. 7.1.2 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до Постанови Національного Банку України "Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України" №280 від 17.06.2004 р., яким затверджений План рухунків бухгалтерського обліку банків України передбачено, що група рахунків 26 - це кошти клієнтів банку, при цьому рахунки групи 2625 це кошти на вимогу фізичних осіб для здійснення операцій з використанням платіжних карток, рахунки групи 2620 - це кошти на вимогу фізичних осіб.

З наявних в матеріалах справи банківських виписок ОСОБА_2 по рахункам груп 2620 та 2625 вбачається, що вказані грошові кошти є грошовими коштами, що належать ОСОБА_2 в призначеннях платежу відсутні посилання на те, що грошові кошти були надані на підставі договорів позики або кредитних договорів. Також відсутні будь-які докази або посилання на те, що грошові кошти на вказані рахунки вносились від ОСОБА_3, що спростовує твердження представника ОСОБА_3, що вона позичала грошові кошти у родичів, а в подальшому вносила ці кошти на банківські рахунки чоловіка.

На думку суду наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт наявності у період шлюбу у позивача доходів, достатніх для забезпечення сім'ї та придбання нерухомого та іншого спільного майна сторін.

Суд приймає до уваги, що з наданих позивачем договорів купівлі-продажу нерухомого майна випливає, що загальна площа квартир, що були придбані та в подальшому реалізовані подружжям за період з 18.04.2007 по 23.10.2009 р., тобто, за час перебування в шлюбі, становить 444,6 кв. м, а загальна площа квартир, які є спільною сумісною власністю подружжя на момент розгляду справи і які позивач просить розділити становить 458 кв.м. Дані обставини додатково підтверджують, що джерелом придбання спільного майна подружжя був продаж зазначених вище квартир.

З зустрічного позову відповідачки слідує, що відповідачка ОСОБА_3 не мала власного джерела доходів, в період перебування у шлюбі зі ОСОБА_2 не працювала. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 Разом з цим ОСОБА_3 стверджує, що за весь час перебування в шлюбі подружжя невдало намагалося започаткувати власний бізнес, а єдиним джерелом доходів сім'ї були грошові кошти, які вона позичала у своїх родичів та подруги. Відносно вказаних тверджень суд вважає за необхідне відзначити наступне.

Суд критично відноситься до наданих ОСОБА_3 копій листів, які були написані у 2002, 2005 роках родичами та подругою ОСОБА_3 (тіткою ОСОБА_11, дядьком ОСОБА_5, подругою ОСОБА_6) якими нібито підтверджується факт отримання ОСОБА_3 від вказаних осіб позички на суму 550000,00 (п'ятсот п'ятдесят тисяч) доларів США. ОСОБА_3 були надані до суду лише копії листів від ОСОБА_5, ОСОБА_6, в яких виражено згоду на можливе надання грошових коштів, однак жодними належними та допустимими доказами не доведено факту укладення договору позички, факту отримання ОСОБА_3 грошових коштів від зазначених осіб, так само не доведено факту використання зазначених грошових коштів в інтересах сім'ї.

Також суд не може прийняти до уваги посилання представника ОСОБА_3 про те, що джерелом придбання за договором купівлі-продажу від 17.04.2009 р. спільної квартири за адресою АДРЕСА_4, є грошові кошти, виручені від продажу ОСОБА_3 квартири за договором купівлі-продажу від 16.04.2009 р., за яким ОСОБА_3 продала подаровану їй квартиру за адресою АДРЕСА_22. З наявних в матеріалах справи копій договорів вбачається, що відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 17.04.2009 р. квартира по АДРЕСА_4 була придбана в період перебування в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 за 1500000,00 грн., а квартира за адресою АДРЕСА_22 була продана відповідачкою за 389932,00 грн. Сума продажу вказаної квартири в розмірі 389932,00 грн. визначена в п. 2 договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_13, за реєстровим №4568. Суд критично відноситься до наданої до суду копії розписки ОСОБА_3 від 16.04.2009 р. нібито на підтвердження отримання ОСОБА_3 за продаж квартири грошової суми не в розмірі 389932,00 грн., що зафіксована в нотаріально посвідченому договорі, а у розмірі 1600000,00 грн, оскільки така розписка складена самою ОСОБА_3, у простій письмовій формі не може бути належним підтвердженням отримання грошових коштів за нотаріально посвідченим договором у розумінні ст. ст. 203, 205 ЦК України.

Позиція ОСОБА_3 додаткового спростовується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_3 від 11.03.2015р. реєстровий №681, відповідно до якої ОСОБА_2 не надавав згоди на укладення ОСОБА_2 правочинів на відчуження спільного майна та на отримання позичок, будь-які грошові кошти, якщо і були отримані, то вони були отримані особисто ОСОБА_3, та вони не були витрачені на потреби сім'ї, а були витрачені ОСОБА_3 на її особисті цілі без відома та згоди позивача ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судом встановлено, що в порушення зазначених вимог ст. ст. 63, 65 СК України відповідачка без згоди позивача, на свій розсуд здійснила відчуження належних подружжю на праві спільної сумісної власності майнових прав на дві однокімнатні квартири розташовані за адресою АДРЕСА_7, чим завдала шкоди майновим інтересам сім'ї. Відсутність згоди позивача на відчуження майнових прав було підтверджено нотаріальною заявою ОСОБА_2 від 11.03.2015 р. Будь-яких доказів того, що відчуження майнових прав відбувалося з відома та згоди ОСОБА_2 відповідачкою суду не надано.

Суд вважає наголосити на тому, що позиція відповідачки ОСОБА_3, яка стверджує про те, що все майно за період перебування у шлюбі було придбане за рахунок позичених нею коштів, однак при цьому в зустрічному позові вимагає визнати за нею право власності на все нерухоме і рухоме майно з одночасним визнанням ОСОБА_2 солідарним боржником по борговим зобовязанням, позбавлена логіки, економічного змісту та суперечить вимогам ст. 70 СК України. Також суд приймає до уваги, що всі докази надані ОСОБА_3 на підтвердження укладення нею договорів позики не підтверджені жодним банківським розрахунковим документом, або належним чином укладним договором позики. Про фіктивність договорів позики на загальну суму 550000,00 дол. США на укладення яких посилається ОСОБА_3 як на джерело придбання спільного майна, свідчить також той факт, що за період з 18.04.2007 по 23.10.2009 р. подружжям були продані 6 квартир в м. Одесі та 1 в м. Києві, однак в матеріалах справи немає доказів того, що будь-які виручені від продажу цих квартир кошти були витрачені на погашення позики. Всі докази якими ОСОБА_3 обгрунтовує джерело придбання майна зводяться до копій документів, складених в простій письмовій формі, які виходять або особисто від ОСОБА_3, або від її родичів чи послуг. На думку суду вказані докази не є належними та допустимими доказами наявності правовідносин позики, а тому не можуть бути прийняті до уваги в якості доказів джерела придбання спільного майна подружжя.

Згідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Згідно ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до абзацу 2 п. 30 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Враховуючи встановлені судом факти відчуження відповідачкою на користь третіх осіб спільної сумісної власності подружжя без згоди позивача, суд враховує вартість відчужених майнових прав при поділі. Ринкова вартість майнових прав на дві однокімнатні за адресою АДРЕСА_7 квартири визначена в наявних у матеріалах справи висновку №42-5/14 про проведення будівельно-технічного дослідження від 16.01.2015 р. та висновку №42-6/14 про проведення будівельно-технічного дослідження від 16.01.2015 р. Загальна вартість зазначених квартир становить 1601820,00 грн, що складає еквівалент 101394,00 доларів США за курсом НБУ станом на момент виготовлення звіту про ринкову вартість майна.

Таким чином, судом встановлено, що вартість судом встановлено, що загальна вартість спільного майна сторін наявного на момент припинення ведення спільного господарства становить 15251467,00 грн, що становить еквівалент 960000,00 доларів США.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

З огляду на викладене суд доходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності та визначення ОСОБА_2 солідарним боржником не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 не доведено факту придбання спільного майна подружжя за рахунок запозичених грошових коштів, не доведений факт укладення та виконання договорів позички, не доведений факт отримання грошових коштів та використання цих коштів в інтересах сім'ї. Суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя у повному обсязі, з урахування запропонованого позивачем варіанту розподілу спільного майна сторін. Судом встановлено, що вартість майна, яке ОСОБА_2 просить визнати за собою складає еквівалент 470000,00 доларів США, вартість майна на яке позивач просить визнати право власності за відповідачкою ОСОБА_3 з урахуванням вартості майнових прав на дві однокімнатні за адресою АДРЕСА_7, які були без згоди та відома позивача відчужені ОСОБА_3 складає еквівалент 490000,00 доларів США. У зв'язку з тим, що загальна вартість майна, яке позивач просить визнати за ним менше розміру належної йому частки у спільно майні та частина спільного майна була відчужена відповідачкою у власність третіх осіб та має бути врахована при поділі, суд вважає можлвим при розподілі спільного майна подружжя стягнути на користь позивача грошову компенсацію вартості частки позивача у майні, яке буде присуджено відповідачці, а також з урахуванням того, що ринкова вартість майна, що є предметом поділу визначена судовими експертами в доларах США, розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідача розраховується наступним чином: 490000,00 доларів США (ринкова вартість майна, що належить відповідачу) - 470000,00 доларів США (ринкова вартість майна, що належить позивачу) = еквівалент 20000,00 доларів США, що складає 431058,72 грн. (чотириста тридцять одна тисяча п'ятдесят вісім гривень 72 коп.) за курсом НБУ станом на 12.03.2015 р.

Керуючись ст. ст. 21-25, 57, 60, 63, 65, 68, 69-71, 110-112 СК України, ст. ст. 15, 16, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, код НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, код НОМЕР_2), який був зареєстрований 15.07.1997 року Відділом громадянського стану с. Варниця (Республіка Молдова, муніціпій м. Бендери, Варницька селищна рада, свідоцтво про одруження серії НОМЕР_10 від 15.07.1997 року).

Поділити майно, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, код НОМЕР_1): право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, площею 104 кв.м.; право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, площею 51 кв.м.; право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, площею 50 кв.м.; право особистої приватної власності на легковий автомобіль PORSCHE CAYENNE, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4, колір коричневий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 від 15.10.2011 року; право особистої приватної власності на легковий автомобіль BMW X3, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_5, номер кузова НОМЕР_6, колір чорний, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 від 01.12.2007 року.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, код НОМЕР_2): право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4, площею 157 кв.м.; право особистої приватної власності на легковий автомобіль AUDI Q5, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_7, номер кузова НОМЕР_8, колір кузова сірий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 від 02.03.2013 року.

Стягнути зі ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, код НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, код НОМЕР_1) грошову компенсацію 50% вартості спільного майна подружжя в сумі 431058 (чотириста тридцять одна тисяча п'ятдесят вісім) гривень 72 коп., що складає еквівалент 20000,00 (двадцять тисяч) доларів США за курсом НБУ станом на 12.03.2015 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності: на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 104,1 кв.м.; на два місця стоянки, кожне площею 20 кв.м., за адресою АДРЕСА_5; на майнові права на новозбудоване майно - квартиру, АДРЕСА_6; на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, площею 50,2 кв.м.; на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, площею 52 кв.м.; на автомобіль легковий PORSCHE CAYENNE, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11; на автомобіль легковий BMW X3, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_5, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12; про визначення ОСОБА_2 солідарним боржником з ОСОБА_3 по зобов'язанню з повернення позичок у розмірі 550000,00 доларів США, строк повернення яких настає у січні 2015 року, з яких 200000,00 доларів США має бути повернуто ОСОБА_5, а 350000,00 доларів США ОСОБА_6; про стягнення зі ОСОБА_2 судових витрат - відмовити

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Приморського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня виготовлення його вмотивованої частини.

Суддя:

12.03.2015