Справа № 750/2629/15-ц Провадження № 22-ц/795/1177/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Литвиненко І. В. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:апелянта ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, позивача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 10080 грн. інфляційних, 3231,12 грн. трьох відсотків річних та 10387 грн. 24 коп. процентів за користування позикою, а всього 23698 грн. 36 коп.; вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи. ОСОБА_5 посилається на ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог без врахування положень ст.624 ЦК України. За доводами апелянта, судом при стягненні на відшкодування збитків, завданих невиконанням грошового зобовязання, з урахуванням індексу інфляції в сумі 10080грн., не було враховано ту обставину, що завдані інфляцією збитки за час прострочення виконання зобовязання уже покриті неустойкою, яку суд стягнув з відповідача на користь позивача рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що юридична природа правовідносин сторін є грошовим зобовязанням, на які поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Також судом зазначено, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена, а відповідно до положень ст. 536 ЦК України передбачено обовязок боржника сплати процентів за користування чужими грошима.

Такі висновки суду грунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 26 лютого 2015 року, стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 кошти в сумі 28000 грн. за договором позики та 17640 грн. пені, а всього 45640 грн.; вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що дійсно ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_7 позику в сумі 28000 грн., які зобовязана була повернути 01.05.2011 року, зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Згідно розписки ОСОБА_5 від 05 березня 2015 року (а.с.6) вона повернула ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 28 000 грн. та пеню у сумі 17 640 грн. за договором позики між нею та ОСОБА_7 від 31 березня 2011 року.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.ст. 1048, 1050 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач взятих на себе зобовязань за договором позики у встановлений строк не виконала, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 інфляційних, трьох відсотків річних та процентів за користування позикою, які передбачені ст.ст. 625, 1048, 1050 ЦК України.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані судом правильно.

Доводи позовної заяви отримали належну оцінку у рішенні районного суду, висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Так, районний суд правильно виходив з того, що, виходячи з аналізу ст. 536, ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення стороною договору своїх грошових зобовязань законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України), індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України), і процентів за користування чужими коштами (ст. 536).

Саме таку правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 6 червня 2012 року у справі №6-49 цс12.

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків районного суду, апеляційна скарга відповідача не містить, в ході апеляційного розгляду ОСОБА_5 також не навела таких обставин.

Заява відповідача та її представника в суді апеляційної інстанції про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не може бути задоволена апеляційним судом з врахуванням повноважень апеляційного суду, визначених ст. 303 ЦПК України, оскільки в суді першої інстанції відповідачем така заява не подавалася.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: