Справа № 369/3046/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/3588/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 16.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності,-

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання права власності. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 07 квітня 2014 року за договором купівлі-продажу набула приватної власності на житлові будинки, що знаходиться у м. Боярка Києво-Святошинського району по вул. Будьонного, 6 літ. А, Б. В подальшому нею було подано заяву до Боярської міської ради про надання дозволу на розроблення та обслуговування землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,10 га. для обслуговування придбаних житлових будинків, однак рішення з цього приводу Боярською міською радою не прийнято в звязку з недостатньою кількістю голосів для прийняття рішення. Відтак вона не має повного права на володіння належним їй на праві власності майном, оскільки не має жодного права на земельну ділянку, на якій розташовані житлові приміщення для їх обслуговування. Просила визнати право власності на земельну ділянку у розмірі 0,10 га. за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка вул. Будьонного 6 для обслуговування житлових будинків А, Б, що знаходяться за даною адресою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд не взяв до уваги п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якою передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом визнання прав; навела зміст ст. ст. 81, 82, 120 ЗК України щодо набуття права власності на земельну ділянку; вказувала, що судом не задоволено її клопотання щодо витребування доказів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання права власності, суд першої інстанції виходив із того, що суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування, та не є розпорядником земель, та врахував, що позивачем не оскаржується рішення, дія чи бездіяльність відповідача.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2014 року між ТОВ «Українська боргова компанія» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 241,2 кв.м., житловою площею 109,2 кв.м., житлового будинку літ. «Б» загальною площею 249,7 кв.м., житловою площею 150,2 кв.м., № 6, що розташоване за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Будьонного, яке належить іпотекодавцю ДП «Дніпровський круг» на праві приватної власності на підставі рішення суду, виданого 26 лютого 2008 року Києво-Святошинським районним судом Київської області та зареєстрованого КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 20 березня 2008 року за реєстраційним № 978304.

07 квітня 2014 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказане майно.

Згідно п. 1.3.8 іпотечного договору від 21 березня 2008 року, укладеного між ТОВ КБ «Арма» та ДП «Дніпровський круг», земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, іпотекодавцю на праві власності не належить (державний акт на право власності на земельну ділянку не отримувався). Договір оренди земельної ділянки та договір встановлення суперфіція не укладався.

13 листопада 2014 року виконавчим комітетом Боярської міської ради направлено ОСОБА_2 листи № П3/49-1299.2, № П3/49-1300.2, якими повідомлено, що виконавчий комітет Боярської міської ради розглянув клопотання від 09 вересня 2014 року стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,1000 га. у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в м. Боярка вул. Будьонного 6 літ. А, Б. Повідомлено, що клопотання винесене на розгляд чергової 51 сесії Боярської міської ради, яка відбулася 30 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 31 Регламенту Боярської міської ради VI скликання, рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини від складу ради. За результатами голосування питання «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га. у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в м. Боярка вул. Будьонного, 6 ОСОБА_2В.» не набрало достатньої кількості голосів, рішення не прийняте.

Відповідно до ч. 3 ст. 24, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. ст. 12, 83 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші обєкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно розяснень п. 7 постанови Пленуму Верховної Ради України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобовязує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобовязує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що розпорядження земельними ділянками комунальної власності не входить до компетенції суду, а тому позов не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до спірних відносин п. 7 постанови Пленуму Верховної Ради України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно якого захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом визнання прав, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Разом із тим, у контексті даної статті визнання права можливе лише у випадку наявності передбачених законом підстав для цього, чого позивачем у даній справі доведено не було.

Також апелянт посилається на п. 18 даної постанови, а саме, що згідно з частиною першою статей 81, 82 ЗК право власності на земельну ділянку набувають громадяни України та юридичні особи, створені громадянами або юридичними особами України, а іноземні громадяни та юридичні особи й особи без громадянства та спільні підприємства, засновані за участю іноземних юридичних і фізичних осіб, можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення на підставах, передбачених частинами другою, третьою статті 81, частинами другою, третьою статті 82 ЗК; з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року.

Статтею 81 ЗК України закріплені підстави набуття права власності громадянами України на земельні ділянки: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Колегія суддів звертає увагу, що законом не віднесено до підстав набуття права власності на земельну ділянку рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, у разі придбання обєктів нерухомості, право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, не переходить до набувача автоматично. Оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку та належить до компетенції відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції правомірно вказав на те, що позивачем не оскаржувалось рішення, дія чи бездіяльність відповідача, а тому в межах заявлених вимог суд позбавлений можливості забезпечити захист її права.

Не впливають на правильність рішення суду і спростовуються матеріалами справи доводи апеляційної скарги щодо відхилення судом першої інстанції клопотання про витребування доказів, та в звязку із цим порушення процесуальних прав позивача.

Так, в матеріалах справи знаходиться письмове клопотання позивача про витребування доказів відомостей, що стосуються наявності присвоєного кадастрового номеру відносно земельної ділянки, що розташована за адресою вул. Будьонного, 6 м. Боярка Київської області, та наявність зареєстрованого права власності; інформацію, що стосується зареєстрованого права власності та встановлення меж сусідніх земельних ділянок, а також заявлено клопотання про призначення експертизи, на вирішення якої позивач просила поставити питання про визначення розміру земельної ділянки, яка відповідно до технічно-нормативних норм, необхідна для належного обслуговування житлових будинків.

Однак, виходячи із журналу судового засідання від 27 квітня 2015 року та технічного запису судового засідання, дослідженого колегією суддів, суд зясовував питання щодо наявності клопотань сторін, проте позивачем впродовж всього розгляду справи даних клопотань заявлено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Ігнатченко Н.В.

ОСОБА_3