Справа № 307/829/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

01 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 15 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом та просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі 1500 грн. щомісяця на утримання малолітніх доньки й сина.

Рішенням Тячівського районного суду від 15 травня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_2 для утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1100 грн., щомісячно.

ОСОБА_1 подав на дане рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про задоволення позову лише щодо сина та в меншій сумі. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 не зявився, але про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, та разом із цим подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Позивачка ОСОБА_2 теж не зявилась в судове засідання, проте повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином, але заяви про відкладення розгляду справи не подала. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Протягом судового розгляду, судом першої інстанції встановлено, що під час шлюбу в сторін народилась дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які перебувають на утриманні ОСОБА_2, та проживають з нею у дворогосподарстві її батьків. ОСОБА_1, матеріальної допомоги на утримання малолітніх дітей не надає.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

А ст. 8 ЗУ Про охорону дитинства також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виходячи із правил ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обовязком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

За змістом ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд ураховує в тому числі : стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення по справі.

Звертаючись у суд із позовом, ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 працює по найму в їх селі, має задовільний стан здоровя, та зважуючи на його майновий стан, доходи отримує досить значні. Хоча при цьому матеріальної допомоги на утримання їх малолітніх дітей не надає їй, та не цікавиться вихованням дітей. Інших непрацездатних осіб на своєму утриманні немає.

У той же час державою Україна в 2015 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1286 гривень на дитину віком від 6 до 18 років.

А звідси, батьки мають обовязок утримувати свою дитину матеріально на рівні не нижчому за розмір прожитковий мінімум на одну особу відповідного віку.

Заперечуючи частково визначений судом розмір аліментів на утримання дітей, ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що після звернення ОСОБА_2 з даним позовом до суду, дочка сторін стала проживати у відповідача, і дану обставину підтвердила позивачка. У звязку із цим просить стягнути аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 400 гривень.

Як убачається з одного із принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року - малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлученою зі своєю матірю.

Із цього слідує, що перевага належить матері, яка природно є більш близькою до своєї дитини у взаємозвязку із принципом 4 цієї Декларації при забезпеченні дитині права на здоровий зріст і розвиток.

Крім цього, апелянт не зазначає на якій правовій підставі, малолітня донька стала проживати по місцю його проживання, оскільки, нове місце проживання доньки не визначалось ні угодою сторін, ні органом опіки та піклування, а, ні рішенням суду.

Та обставина, що малолітня Дарина, ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасово змінила своє місце проживання не являється достатньою правовою підставою для відмови позивачці в стягненні з відповідача аліментів на утримання дочки.

Зазначаючи про зменшення розміру аліментів до суми 400 гривень на сина, апелянт не навів обґрунтованості такої вимоги, і на підтвердження такої не надав належні й допустимі докази, що його матеріальне становище не дозволяє йому забезпечувати належне утримання своїх дітей на рівні не нижчому за прожитковий мінімум.

Оскільки, ОСОБА_1 має нерегулярний, мінливий дохід, та/або частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення то суд першої інстанції обґрунтовано на підставі заяви ОСОБА_2 у відповідності до вимог ч. 1 ст. 184 СК України й визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

А звідси, наведені апелянтом доводи не слугують тією підставою, яка б дозволяла суду стягувати аліменти нижче прожиткового мінімуму, оскільки такий мінімум і є тим мінімальним розміром, який дає змогу дитині забезпечити певен рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального, і соціального розвитку.

Та й матеріали справи не містять доказів того, що апелянт можливо за станом здоровя не в змозі сплачувати аліменти в достатньому розмірі, чи являється непрацездатним через інвалідність. Отже, ОСОБА_1 не має протипоказань відносно належного та своєчасного матеріального забезпечення власних малолітніх дітей.

За цих обставин, усунення апелянта від надання своїм дітям достатньої матеріальної допомоги не може являтись перепоною для останнього по невиконанню ним свого обовязку з належного утримання дітей до досягнення ними повноліття. Оскільки, таке матеріальне утримання дітей із боку батьків, забезпечує їм фізіологічний розвиток, і вони повністю залежить від наявності такого утримання.

Під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Та позаяк доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ____________________

____________________