АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/966/2015 Головуючий 1 інст. - Федосенко В.В.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Макарова Г.О.,

за участю секретаря - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, прокуратури Полтавської області про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та бездіяльністю відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою в якій просив стягнути з Державної казначейської служби України (далі по тексту - ДКС України) 73 080 грн. на відшкодування моральної шкоди, вказуючи, що така шкода йому заподіяна незаконним рішенням та бездіяльністю прокуратури Полтавської області.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року позовну заяву ОСОБА_3 повернуто позивачу як таку, що непідсудна даному суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу скасувати у зв'язку з порушенням судом норм матеріального права та постановити нову, якою направити матеріали справи на новий розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 вказує, що висновки суду першої інстанції про непідсудність йому даної справи не відповідають матеріалам справи, що суд при вирішенні питання щодо підсудності зробив неправильні висновки щодо змісту його позовних вимог і застосував норми матеріального права, які не стосуються заявлених ним позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, а також просив змінити коло відповідачів, виключивши ДКСУ, а всю суму стягнути лише з прокуратури Полтавської області як з єдиної особи, винної у заподіянні йому моральної шкоди.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи заявника, приходить до висновку, що апеляційна скарги підлягає задоволенню часткового, а ухвала суду - скасуванню з передачею питань, передбачених ст.121 ЦПК України, на новий розгляд до суду першої інстанції за таких підстав.

Згідно вимог ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених в статтях 119,120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в які зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк не більше 5 днів для усунення недоліків.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119,120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Крім цього, заява повертається позивачеві і у інших випадках, перелік яких визначено частиною 3 статті 121 ЦПК України, зокрема, коли справа не підсудна цьому суду (п.4 ч.3 ст.121 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що суддя суду першої інстанції, вирішуючи передбачені ст.121 ЦПК України питання, обґрунтовано і у відповідності з вимогами ч.1 ст.121 ЦПК України постановив 19 листопада 2014 року ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_3 без руху як таку, що подана без дотримання вимог ст.ст.119,120 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Виконуючи зазначені в ухвалі судді від 19.11.2014 року вимоги про усунення недоліків, допущених при подачі позовної заяви, ОСОБА_3 подав 01.12.2014 року Дзержинському районному суду м.Харкова листа з додатковим обґрунтуванням позову, а також письмові докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Також позивач надав копію посвідчення серії Є №124497, виданого 12.07.2011 року УПСЗНА Дзержинського району ХМР, в якому зазначено, що посвідчення є безтермінове і видане на підтвердження того, що його пред'явник є інвалідом 2 групи.

Так як, згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» інваліди 1 і 2 групи звільнені від сплати судового збору, суд, при вирішенні питання щодо відповідності позовної заяви ОСОБА_3 вимогам ст.ст.119,120 ЦПК України не застосував наслідки, передбачені ч.2 ст.121 ЦПК України.

Однак при вирішенні питання про підсудність даної справи суд першої інстанції припустився помилки, передчасно зробивши висновок про непідсудність йому справи.

Норми процесуального закону, за якими вирішується питання підсудності справ певному місцевому суду, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, містяться в главі 1 розділу 111 ЦПК України.

За загальним правилом, передбаченим статтею 109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Поряд з цим, стаття 110 ЦПК України передбачає альтернативне підсудність і надає право позивачу звертатися з позовом до суду як за місцезнаходженням відповідача так і за місцем проживання позивача, в залежності від категорії справи, за виключенням позовів, передбачених ст.114 ЦПК України до яких дана справа не відноситься.

Зокрема, частиною 4 статті 110 ЦПК України передбачено, що позови, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Отже, для застосування ч.4 ст.110 ЦПК України при визначення підсудності даної справи, необхідно встановити наявність двох умов у їх сукупності, а саме:

1) позов повинен бути пов'язаний з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду;

2) мають бути дані про зареєстроване у передбаченому законом порядку місце проживання чи перебування позивача за вказаною ним адресою, яка знаходиться в межах адміністративно визначеної території району відповідного суду.

В матеріалах позовної заяви з додатками відсутні дані, які б свідчили, що позивач у передбаченому законом зареєстрований за вказаною ним адресою в Дзержинському районі м.Харкова, проте суд на цю обставину уваги не звернув.

В той же час, суд першої інстанції, постановляючи 09.12.2014 року ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, виходив з того, що ОСОБА_3 в позовній заяві посилався на ст.ст.1173, 1174 ЦК України, згідно яких суб'єктом відповідальності за шкоду, завдану особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи їх посадові особи, а відтак і відсутні підстави для застосування ч.4 статті 110 ЦПК України, оскільки позов ОСОБА_3 не пов'язаний з відшкодуванням шкоди у відповідності зі ст.1176 ЦК України.

Однак з таким вирішенням питання щодо підсудності колегія суддів погодитися не може, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_3 в позовній заяві і в поданому 01.12.2014р. до суду зверненні посилався як на ст.ст.1173,1174, так і на ст.1176 ЦК України.

Дійсно, зміст позовної заяви ОСОБА_3 має певні недоліки, суперечливість у доводах, проте ці недоліки не є підставою для повернення позовної заяви. Крім того, навіть у тому випадку, коли суд після відкриття провадження і до початку судового розгляду, в т.ч. і внаслідок уточнення позовних вимог, прийде до висновку про непідсудність йому даної справи, він не позбавлений можливості вирішувати питання про передачу справи належному суду у порядку, передбаченому ст.116 ЦПК України.

Посилання позивача на певні норми матеріального права, якими, на його думку, регулюються спірні правовідносини, не є визначальними, оскільки він може і помилятися у правильній кваліфікації. Згідно вимог ст.214 ЦПК України саме суд повинен встановити правову норму, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які визначаються, виходячи з встановлених судом обставин, посилаючись на які позивач обґрунтовує свої вимоги, а відповідач - заперечення.

Разом із тим, як в позовній заяві від 10.11.2014р., так і в поданому 01.12.2014р. листі ОСОБА_3 вказує, що вимагає відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконних, на його думку, рішень та бездіяльності прокуратури Полтавської області та її посадових осіб, допущених за його зверненнями про порушення, допущені у кримінальному провадженні ЄРДР №000264 за його заявою про злочин, вчиненого посадовими особами СУ УМВС в Полтавській області при розслідуванні, яке вони здійснювали в межах кримінального провадження №00001 про правопорушення, передбачені ст.ст.364, 366 КК України.

Отже, висновок суду про відсутність даних для застосування ч.4 ст.110 ЦПК України лише з тих підстав, що позов ОСОБА_3 не пов'язаний з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, що передбачено ст.1176 ЦК України, є помилковим.

Частина 4 ст.110 ЦПК України не містить при визначенні підсудності такої ознаки, як розмежування осіб, які можуть звертатися з таким позовом, в залежності від того, є ця особа заявником про злочин, потерпілою чи навпаки - особою, відносно які порушувалася кримінальна справа, чи особою, яка притягалася до кримінальної відповідальності (ч.2 ст.98, ст.ст.43, 43-1 КПК України 1961 р.), чи особою, якій повідомлено про підозру (ст.ст.276-278 КПК України 2012р.) та яка лише за наявності умов, передбачених ст.1176 ЦК України, має право на відшкодування шкоди.

За таких обставин ухвала суду від 08.12.2014 р. підлягає скасуванню з передачею матеріалів справи до суду першої інстанції для вирішення питань, передбачених ст.ст.121,122 ЦПК України.

Заява ОСОБА_3 про виключення ДКС України з числа відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до вимог ч.1 ст.11 та ч.1 ст. 303 ЦПК України знаходиться за межами повноважень суду апеляційної інстанції. Вирішення такого питання здійснюється у відповідності до ст.ст.31,33 ЦПК України судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч.2 ст. 307, п.п.3,4 ст.311, ст.ст.313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає, яка така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий -

Судді: