АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/607/15 Доповідач - Кузьма Р.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Сташків Б. І., Жолудько Л. Д.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю апелянта ОСОБА_1, її представника, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення з них: 886,95 грн. заборгованості по зарплаті; 32'533,33 грн. заборгованості за час простою; 503,71 грн. заборгованості по оплаті листка непрацездатності; 4'800 грн. заборгованості по доплаті за роботу бухгалтера; 13'453,44 грн. компенсації за роботу у вихідні дні; 6'314,80 грн. заборгованості по оплаті невикористаної відпускних; 23'769,20 грн. заборгованості за надурочний час; 1'567,20 грн. заборгованості за роботу в нічний час. Позивач вказала,що 02 липня 2004 року вона подала ОСОБА_2 заяву про прийняття її на роботу завідуючої магазином «Світильники» по вул. Живова, 9 у м. Тернополі і з цього моменту почала працювати. Однак трудовий договір з нею був укладений лише 08 липня 2004 року. Власником цього магазину були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Позивачка вказує, що вона фактично виконувала обов'язки не завідуючою магазином, а виконавчого директора фірми, засновниками якої були відповідачі. За час роботи, а саме з 02 липня 2004 року по 02 серпня 2008 року відповідачами систематично порушувались її трудові права, а саме вони: не виплачували в повному обсязі заробітну плату; не виплатили кошти згідно листка непрацездатності; не здійснювали доплати за роботу бухгалтера; не виплачували компенсацію за роботу у вихідні дні; не компенсовували роботу у надурочний час; неналежно здійснювали оплату у нічний час. Окрім цього враховуючи, що з моменту звільнення і до даного часу трудовий договір з нею не розірвано вона фактично знаходиться у вимушеному прогулі з вини відповідачів, а тому, в силу вимог ст. 113 КЗпП України, вони повинні за період 03 серпня 2008 року по даний час здійснити їй виплати за час простою. Також ОСОБА_1 вказує, що після звільнення з нею не проведено кінцевий розрахунок, а саме не покрито її витрати за невикористану відпустку. Усіма цими діями відповідачів їй завдано значної моральної шкоди, котру вона оцінює в 40'000 грн. і просить з них стягнути. Окрім цього позивачка просила зобов'язати ОСОБА_2 терміново зареєструвати в Тернопільському міськрайонному центру зайнятості розірвання трудового договору від 08 липня 2004 року за № 2539, який був укладений з нею, та зобов'язати ОСОБА_2 терміново оплатити всі відрахування, здати звіт по персоніфікації в Тернопільське відділення Пенсійного фонду України щодо ОСОБА_1 за період з 2008 року по даний час.

05 вересня 2014 року ОСОБА_1 подала доповнення до позовної заяви в яких збільшила суми заборгованості відповідачів перед нею і просила стягнути з них: 886,95 грн. заборгованості по зарплаті; 38'933,33 грн. заборгованості за час простою; 503,71 грн. заборгованості по оплаті листка непрацездатності; 4'800 грн. заборгованості по доплаті за роботу бухгалтера; 13'453,44 грн. компенсації за роботу у вихідні дні; 7'090,96 грн. заборгованості по оплаті невикористаної відпускних; 23'769,20 грн. заборгованості за надурочний час; 1'567,20 грн. заборгованості за роботу в нічний час. Також просила стягнути 46'000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1: заборгованість по невиплаті заробітної плати в сумі 886,95 грн.; заборгованість по невиплаті по листу непрацездатності в сумі 503,71 грн.; заборгованість по невиплаті невикористаної щорічної відпустки в сумі 2'069,76 грн.; моральної шкоди 5'000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь держави 487.20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині про стягнення заборгованості по зарплаті, за час простою, по оплаті листка непрацездатності, по доплаті за роботу бухгалтера, по оплаті невикористаних відпускних, заборгованості за надурочний час, за роботу в нічний час, компенсації за роботу у вихідні дні, за моральну шкоду скасувати частково, а в частині про відмову в позові - скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно в її користь: заборгованість за час вимушеного прогулу - 38933 грн. 33 коп.; доплату за роботу бухгалтера - 4800 грн.; компенсацію за роботу у вихідні дні -13453 грн. 44 коп.; відпускні 5021 грн. 20 коп.; за роботу в надурочний час 23769 грн. 20 коп.; за роботу у нічний час 1567 грн. 20 коп.

Стягнути з відповідачів солідарно матеріальну шкоду в сумі 87544 грн. 37 коп. та моральну в сумі 41000 грн. Також в односторонньому порядку без явки відповідача - Тернопільського центру зайнятості розірвати з нею трудовий договір та зняти її з обліку за власним бажанням, а не за прогул, щоб вона змогла отримати субсидію, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги те, що в ОСОБА_1 з відповідачами була усна домовленість про виконання функцій бухгалтера та доплата в сумі 400 грн. за місяць і вона виконувала обовязки бухгалтера з 01 липня 2007 року по 03 липня 2008 року, але відповідачі за 12 місяців роботи не доплатили їй 4800 грн.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній, просять її задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_6 апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення коштів за виконання робіт в нічний час, за невикористані дні щорічної відпустки, за роботу у вихідні дні, за роботу в понадурочний час та за роботу бухгалтером, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, всупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не довела факту здійснення нею таки робіт.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 02 липня 2004 року позивачка написала на ім'я ОСОБА_2 заяву про прийняття її на роботу на посаду завідуючої магазину «Світильники» за адресою вул. Живова, 9. На цій заяві міститься допис: «Приступила до роботи згідно трудової угоди № 2539 від 08 липня 2004 року».

08 липня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 2539 (далі - Трудовий договір). Відповідно до його умов ОСОБА_1 була прийнята на основне місце роботи продавця та завідуючої магазином з повною матеріальною відповідальністю. Згідно п. 2 цього договору до виконання трудових обов'язків їй слід приступити з 08 липня 2004 року. Також пунктами 3,4,5,6 даного договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язувалась виплачувати позивачці заробітну плату в розмірі 800 грн. на місяць. Час виконання робіт установлено з 09 до 17 год., обід з 13 год. до 14 год ОСОБА_1 надаються два вихідні дні в тиждень та щорічна відпустка, тривалістю 24 календарних дні.

З вказаних документів вбачається, що сторони Трудового договору, шляхом його підписання, чітко погодили, що до роботи позивачка повинна приступити 08 липня 2004 року, а не 02 липня 2004 року як ОСОБА_1 стверджує у позовній заяві. Тому такі її твердження судом першої інстанції підставно визнані неспроможними.

ОСОБА_1 була звільнена з роботи згідно наказу про звільнення за прогули № 2 від 02 серпня 2008 року.

В день звільнення позивачка не працювала. Вимоги про проведення кінцевого розрахунку вона надсилала на адресу ОСОБА_2 15 травня та 15 грудня 2010 року, однак таких розрахунків з нею проведено так і не було.

Отож за даних обставин мало місце порушення трудових прав позивачки, котрі слід захистити, шляхом стягнення в її користь належних їй від роботодавця на час звільнення сум, а саме: 789 грн. невиплаченої заробітної платні; заборгованість по невиплаті по листу непрацездатності в сумі 503,71 грн.; заборгованість по невиплаті невикористаної щорічної відпустки в сумі 2'069,76 грн.

Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають в нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з обґрунтувань позивачем характеру, обсягу заподіяних йому моральних збитків, глибини його душевних страждань.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При визначенні доцільності та розміру моральної шкоди, то суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував характер та обсяг страждань, які зазнала позивач і стягнув в її користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Колегія не вбачає підстав для збільшення розміру стягнення моральної шкоди.

Безпідставними є доводи апелянта, про те що поза увагою суду першої інстанції залишились покази шістьох свідків з сторони позивача, які надали покази, що вони та позивачка здійснювали роботу у нічний час, у вихідні дні та інше, оскільки це спростовуються умовами Трудового договору та не підтверджують жодним письмовим доказом.

Колегія не приймає до уваги доводи апелянта про те, що її звільнення проведено з грубим порушенням закону і тому по даний час фактичне звільнення не відбулось та вона вважається працюючою, оскільки ОСОБА_1 була звільнена з роботи згідно наказу про звільнення за прогули № 2 від 02 серпня 2008 року.

Голослівними є посилання апелянта про стягнення коштів за вимушений прогул, починаючи з 03.07.2008 року по 05.09.2014 року, що складає 6 років 1 місяць та стягнення з відповідачів в її користь 38933 грн. 33 коп. за вимушений прогул, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Наявності такого процесу під час трудових відносинах позивачки та ОСОБА_2 судом не встановлено.

Що стосується інших вимог апеляційної скарги ОСОБА_1, зокрема оплати праці бухгалтера, компенсації за роботу у вихідні дні, роботи в надурочний та нічний час, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність вказаних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, оскільки він не може нести відповідальності за дії ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Сергіївни- відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7