УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Дьоміної О.О., Євграфової Є.П.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна рада, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини, поновлення строку для прийняття спадщини, скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, поновлення державної реєстрації права власності, визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом та реєстрацію права власності на будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна рада, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, як сином та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, як батьком; встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його батька ОСОБА_8; скасування рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 19 липня 1996 року № 246 про прийняття на баланс 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 ВЖРЕО Ленінського району м. Дніпропетровська; визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 03 липня 1997 року, укладеного між Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6; визнання права власності в порядку спадкування за законом на 26/100 частини будинку АДРЕСА_1 за ним - ОСОБА_3 - після смерті батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, яке складається з житлового будинку А-1 площею 53,1 кв. м, Б - убиральні, Ж - сараю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_9 та внуком ОСОБА_8 Батько та дід померли, відповідно, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом 26/100 частини будинку АДРЕСА_1. Строк позовної давності повинен обчислюватися з дня, коли йому стало відомо про смерть батька та існування спадщини, тобто з грудня 2012 року. Рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 19 липня 1996 року № 246 про прийняття на баланс ВЖРЕО Ленінського району м. Дніпропетровська 1/2 частини будинку є незаконним та підлягає скасуванню. Договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 03 липня 1997 року, укладений між Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська та ОСОБА_4, повинен бути визнаний недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року встановлено факт родинних стосунків між ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, як сином та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, як батьком.

Установлено факт прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його батька - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Скасовано рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 19 липня 1996 року № 246 про прийняття на баланс 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 ВЖРЕО Ленінського району м. Дніпропетровська.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 03 липня 1997 року, укладений між виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 26/100 частини будинку АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1 площею 53,1 кв. м, убиральні Б, сараю Ж, розташованого на земельній ділянці загальною площею 392 кв. м, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2014 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2014 року доповнено рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 від 03 липня 1997 року, укладений між виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 26/100 частини будинку АДРЕСА_1, який складається з житлових приміщень: 1-2, 1-3 житлового будинку А-1 житловою площею 22, 6 кв. м, у прибудові А-2-1 коридор 1-1 площею 10,3 кв. м, А-2-1 погріб, анок - а-2, навіс - а-4-1, огорожі № № 1, 2.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року, додаткові рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 та від 27 серпня 2014 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені у справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав, що будинок АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 21 березня 1957 року належав на праві особистої власності діду позивача ОСОБА_8 Відповідно до технічного паспорта будинок складається із житлового будинку А-1 загальною площею 53,1 кв. м, господарських будівель та споруд та розташований на земельній ділянці площею 392 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер.

За висновком суду, після його смерті будинок АДРЕСА_1 успадкували за законом в рівних частках два його сини: ОСОБА_9 (батько позивача) та ОСОБА_10 (дядько позивача).

ОСОБА_10 (дядько позивача) звернувся до державної нотаріальної контори і отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Цей факт підтверджено матеріалами спадкової справи, яка була витребувана з Державної дніпропетровської нотаріальної контори Ленінського району м. Дніпропетровська та оглянута в судовому засіданні.

Оскільки ОСОБА_9 (батько позивача) разом з ОСОБА_8 проживав у будинку до дня відкриття спадщини однією сім'єю, суд дійшов висновку про прийняття спадщини ОСОБА_7 в порядку ст. ст. 418, 429 ЦК Української РСР в редакції 1922 року та ст. 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, зазначивши, що факт прийняття спадщини було підтверджено поясненнями свідка ОСОБА_11

Таким чином, за висновком суду, 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 стала належати ОСОБА_9 (батькові позивача) з дня смерті його батька (діда позивача) ОСОБА_8, а саме: з ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом також установлено, що правовстановлюючі документи в державній нотаріальній конторі ОСОБА_9 (батько позивача) не отримував, але звертався до КП «ДМБТІ» із замовленням про видачу довідки-характеристики для оформлення спадщини. Копія довідки-характеристики додана до матеріалів позову, що також підтверджує факт родинних стосунків (а. с. 25).

03 липня 1973 року ОСОБА_10 (дядько позивача) належну йому 1/2 частини будинку продав ОСОБА_12, після смерті якого ІНФОРМАЦІЯ_3 спадщину за законом прийняла ОСОБА_13, а після смерті останньої 11 листопада 2001 року спадкоємцем цієї частки за заповітом стала її донька ОСОБА_5, яка у даній справі є третьою особою. Доказами є копія свідоцтва про спадщину за законом від 23 травня 1995 року та копія рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2003 року (а. с. 29).

Батько позивача ОСОБА_9, який фактично прийняв спадщину у вигляді 1/2 частини будинку, але не оформив її юридично, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (копія свідоцтва про смерть) (а. с. 24).

Судом також встановлено на підставі пояснень представника позивача та свідка ОСОБА_11, що батьки позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_14 припинили шлюб ще в 1958 році, коли позивачу виповнилось 2 роки. Після припинення шлюбних стосунків він, перебуваючи під опікою матері, став проживати за адресою: АДРЕСА_2. Позивач не знав батька, він не утримував його, не займався його вихованням, не спілкувався з ним з незалежних від позивача причин. Позивач також не знав про смерть батька та про спадкове майно у вигляді 1/2 частини будинку АДРЕСА_1. Цей факт став відомий йому випадково у 2012 році, що підтвердила свідок ОСОБА_11

З огляду на наведене суд вважав, що позивач з поважних причин пропустив строк прийняття спадщини, та, враховуючи, що інших спадкоємців після смерті батька позивача не було, немає і заперечень проти прийняття ним спадщини після закінчення шестимісячного строку; з посиланням на положення ст. 550 ЦК Української РСР в редакції 1963 року вважав, що таким чином спадок було прийнято позивачем.

Судом також установлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 19 липня 1996 року № 246 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 була прийнята на баланс ВЖРЕО Ленінського району м. Дніпропетровська та в КП «ДМБТІ» було зареєстровано право власності за місцевою радою (а. с. 34).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 липня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, Виконавчий комітет Ленінської районної ради м. Дніпропетровська продав, а ОСОБА_4 купила 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 27).

Відповідно до акта ідеальних часток від 08 серпня 2002 року КП «ДМБТІ» частки власників будинку були змінені: за ОСОБА_13 було визначено частку в розмірі 74/100 частини, а за ОСОБА_4 - 26/100 частини (а. с. 146).

Право власності на частини будинку в таких розмірах було визнано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2003 року (а. с. 29).

Також судом установлено, що договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку був укладений між Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська та ОСОБА_4 03 липня 1997 року на підставі рішення Виконавчого комітету від 19 липня 1997 року № 246 «Про прийняття на баланс 1/2 частини домоволодіння».

Інформацію з ДМБТІ про 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ДПА Ленінського району м. Дніпропетровська отримала тільки у березні 1996 року, проте остання не є фінансовим органом та жодних вiдомостей про прийняття зазначеного майна на облiк фiнансовим органом відповідачем суду не надано.

На вимогу суду представником відповідача - Виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Дніпропетровську - матеріали процедури взяття на облік безхазяйного майна та передачі його на баланс ВЖРЕО Ленінського району м. Дніпропетровську надані не були.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заява про наявність безхазяйного майна фінансовому органу відповідачем - Виконавчим комітетом - не подавалась. Рішення від 19 липня 1997 року № 246 прийнято безпідставно і підлягає скасуванню.

З огляду на наведене суд першої інстанції вважав, що оскільки виконавчий комітет отримав право власності на нерухоме майно всупереч закону, то права розпорядитися - продати відповідач також не мав, перевищив свої повноваження і уклав угоду, яка не відповідала вимогам чинного законодавства і на підставі ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року повинна бути визнана недійсною.

За висновком суду, ОСОБА_4 не може бути визнана добросовісним набувачем відповідно до ст. 145 ЦК Української РСР 1963 року, оскільки задовго до укладення договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 самовільно захопила житлове приміщення та самостійно, без відповідного доручення чи довіреності, займалась підготовкою та оформленням документів в КП «МБТІ» для продажу будинку АДРЕСА_1 на своє ім'я, до прийняття рішення Виконавчим комітетом Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 19 липня 1996 року № 246 про прийняття на баланс ВЖРЕО та отримання реєстраційного посвідчення від 19 квітня 1997 року, що підтверджується копією запиту ДПІ Ленінського району, копією її замовлення від 16 квітня 1996 року № 6153 до ДМБТІ (з якого вбачається самовільне вселення та незаконне проживання в зазначеному будинку), копією довідки-характеристики від 16 травня 1996 року.

Ухвалюючи додаткове рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 від 03 липня 1997 року та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 26/100 частини будинку АДРЕСА_1, який складається з житлових приміщень: 1-2, 1-3 житлового будинку А-1 житловою площею 22, 6 кв. м, у прибудові А-2-1 коридор 1-1 площею 10,3 кв. м, А-2-1 погріб, ганок - а-2, навіс - а-4-1, огорожі № № 1, 2, суд виходив із того, що відповідно до акта ідеальних часток від 08 серпня 2002 року, затвердженого начальником КП «ДМБТІ», у ОСОБА_4 знаходилось у фактичному використані у житловому будинку літ. А-1 житлові приміщення: 1-2, 1-3 житловою площею 22,6 кв. м, у прибудові А-2-1 коридор 1-1 площею 10,3 кв. м, погріб А-2-1, ганок а-2, навіс - а-4-1, огорожі № № 1, 2.

На підставі вказаного акта Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення від 11 лютого 2003 року, яким задоволено позов співвласника будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_15 про визнання права власності на 74/100 частини будинку. Відповідно, у власності відповідача ОСОБА_4 залишились ті ж приміщення, які значаться в акті, а розмір частки склав 26/100: у житловому будинку літ. А-1 житлові приміщення: 1-2, 1-3 житловою площею 22,6 кв. м, у прибудові А-2-1 коридор 1-1 площею 10,3 кв. м, погріб А-2-1, ганок а-2, навіс а-4-1, огорожі № № 1, 2.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_3 став власником 26/100 частини будинку, розташованого на земельній ділянці площею 392 кв. м, який складається з приміщень та споруд: у житловому будинку літ. А-1 житлові приміщення 1-2, 1-3 житловою площею 22,6 кв. м, у прибудові А-2-1 коридор 1-1 площею 10,3 кв. м, погріб А-2-1, ганок а-2, навіс а-4-1, огорожі № № 1, 2.

Наведених висновків суд дійшов з грубим порушенням норм матеріального та процесуального закону, що призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, на а. с. 171 міститься завірена нотаріальною конторою копія заяви (зі спадкової справи № 619 по померлому ОСОБА_9) від 11 липня 1986 року ОСОБА_3, 1956 року народження, який проживає у м. Коломиї Івано-Франківської області, про прийняття у спадок після батька ОСОБА_9 частини жилого будинку АДРЕСА_1.

На а. с. 118 міститься надана БТІ копія замовлення ОСОБА_3 від жовтня 1986 року № 40124 на виклик техніка «для ввода в наследство» після смерті ОСОБА_16, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, - закреслено, далі вказано - ОСОБА_8, 1941 року.

На а. с. 54-55 міститься відповідь Другої державної нотаріальної контори про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_3, проте свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

З огляду на наведене висновки суду про те, що позивач з 1986 року до 2012 року не знав про смерть батька, відкриття спадщини тощо, є такими, що не ґрунтуються на наявних в справі доказах, яким судом не було надано належної оцінки.

Позивач просив встановити факт родинних стосунків між ОСОБА_7, який помер у 1986 році, як сином, та ОСОБА_8, який помер у 1952 році, як батьком.

На порушення ст. 59 ЦПК України зазначений факт судом встановлено за відсутності жодного належного та допустимого доказу (анкети, акти, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, виписки з домових книг, ордери на вселення, погосподарські книги та інші документи, які містять в собі відомості про родинні відносини осіб); довідки органів ДРАЦС про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень до актів цивільного стану; показання свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником; інші документи та докази) ґрунтуючись лише на показах свідка ОСОБА_11

Не підтверджено будь-якими належними та допустимими доказами, крім показів свідка ОСОБА_11, і висновки суду щодо доведеності факту прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті у 1952 році ОСОБА_8

Так, відповідно до п. 16 Указу Президії Верховної Ради УРСР від 09 грудня 1963 року «Про порядок введення в дію Цивільного і Цивільного процесуального кодексів Української РСР» дія статей 524-564 Цивільного кодексу Української РСР поширюється і на спадщину, що відкрилася до введення в дію Цивільного кодексу Української РСР, але не прийняту ніким із спадкоємців і якщо вона не перейшла за правом спадкоємства у власність держави до 01 січня 1964 року.

Не ґрунтуються на будь-яких належних та допустимих доказах і висновки суду про прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 відповідно до чинного на той час Цивільного кодексу УРСР 1922 року.

Так, згідно зі ст. 418 ЦК Української РСР 1922 року (у редакції Указу Президії ВР УРСР від 17 грудня 1945 року) спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Якщо хто-небудь з дітей спадкодавця помре до відкриття спадщини, його спадкова частка переходить до його дітей (внуків спадкодавця), а в разі їх смерті до їх дітей (правнуків спадкодавця). В разі відсутності зазначених спадкоємців або неприйняття ними спадщини, спадкоємцями за законом є працездатні батьки, а при їх відсутності брати і сестри померлого.

Відповідно до ст. ст. 429, 430 ЦК Української РСР 1922 року (у редакції Указу Президії ВР УРСР від 17 грудня 1945 року), якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Спадкоємці, відсутні в місці відкриття спадщини, можуть прийняти спадкове майно особисто або через повірених на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини.

Між тим доказів проживання ОСОБА_8 у спірному будинку на момент смерті, як і доказів проживання з ним ОСОБА_9 (присутності в місці відкриття спадщини), чи будь-яких інших доказів, що свідчать про прийняття останнім спадщини після батька, матеріли справи не містять. У той же час у свідоцтві про смерть ОСОБА_8, фотокопія якого наявна на а. с. 26, виданого 25 березня 1952 року, місце смерті останнього не зазначено.

Місце відкриття спадщини судом встановлено не було.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, обставин прийняття спадщини, в тому числі місця відкриття та наявності родинних зв'язків між померлими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на підставі належних та допустимих доказів не встановив, обґрунтованості пояснень позивача щодо його необізнаності про смерть батька належними чином не перевірив та висновків про наявність підстав для задоволення позову дійшов передчасно.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2014 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.О. Дьоміна

Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко