Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2015 р. Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Бузовського В.В.,

при секретарі Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 16, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сімєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, визнання договору дарування удаваним, визнання спільної сумісної власності на майно, визнання права власності на частку у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, -

встановив:

ОСОБА_1, звернувся до суду із зазначеним позовом, та просив - встановити факт його проживання з ОСОБА_6 однією сімєю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі з 2002 року по 22.04.2013р., визнати договір дарування від 25.12.2004р., удаваним, а саме договором купівлі-продажу, визнати, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_6, визнати за ним право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на зазначену квартиру, визнати що напівпричіп контейнеровоз 1986 року випуску р/н НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_6, визнати за ним право особистої власності на напівпричіп із виплатою відповідачам відповідної компенсації вартості 1/2 його частки.

В обґрунтування вимог посилався на те, що він з ОСОБА_6, з лютого 2002 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обовязки і не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Під час перебування в фактичних шлюбних відносинах він та ОСОБА_6, придбали у ОСОБА_4, ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Разом із тим, між ОСОБА_6, та колишніми власниками було укладено договір дарування. На підтвердження того, що насправді укладено договір купівля-продажу, посилається на те, що ОСОБА_4, та ОСОБА_5О отримали від ОСОБА_6, грошові кошти. В подальшому, ОСОБА_6, здійснила державну реєстрацію права власності. З урахуванням зазначених обставин вважає, що оскільки договір дарування є договором купівлі-продажу, отже майно набуте ним та ОСОБА_6, є їх спільною сумісною власністю, а частки у праві спільної сумісної власності є рівними, таким чином йому, у праві спільної сумісної власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1. Крім того, ним і ОСОБА_6, під час спільного проживання було придбано напівпричіп контейнеровоз 1986 року випуску р/н НОМЕР_1. Крім того, ОСОБА_6, 20.07.2006 року отримала кредит в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який було витрачено на потреби сімї, а саме здійснення ними спільної підприємницької діяльності з перевезення вантажів, а зазначена квартира була передана в іпотеку в забезпечення виконання грошового зобовязання. ОСОБА_6, померла 22.04.2013р., після її смерті відкрилася спадщина на належну їй частину у спільно набутому майні. Доньки померлої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємці першої черги за законом. ОСОБА_3, не визнає його право на належну йому частку в спільному майні.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 визнали вимоги позову, надали до суду зави про розгляд справи за їх відсутності та зазначили, що дійсно між ними та померлою ОСОБА_7, фактично відбулася купівля-продаж належної їм квартири.

Відповідачка ОСОБА_2, в судове засідання не зявилася, про місце та час його проведення повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою про повернення судової повістки без вручення, у звязку із не проживанням ОСОБА_2, за місцем реєстрації (а.с. 172).

ОСОБА_3, вимоги позову не визнала. Представник ОСОБА_3, зазначила, що дійсно між позивачем ОСОБА_1, та ОСОБА_6, дійсно були певні відносини, але вони спільно не проживали, не вели спільно господарство і не вважали себе чоловіком та жінкою, а тому підстав для задоволення позову не має.

В судове засідання ОСОБА_3, та її представник адвокат ОСОБА_8, в судове засідання не зявилися, про місце та час його проведення повідомлені належним чином, що підтверджується розписками про отримання судових повісток (а.с. 168, 169), причини неявки не повідомляли, заява про розгляд справи за їх відсутності не надходила.

Представник третьої особи про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 170), в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомляв.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з лютого 2002 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обовязки, спільно виховували дітей ОСОБА_6, від першого шлюбу, що підтверджується письмовими доказами та поясненнями свідків допитаних в судовому засіданні, які пояснили, що з часу вселення ОСОБА_1, та ОСОБА_6, в квартиру АДРЕСА_1, тобто з 2004р., зазначені особи спільно проживали в квартирі, вели спільне господарство, надавали допомогу донькам ОСОБА_7 Про те, що ОСОБА_2, і ОСОБА_3, не є рідними доньками ОСОБА_1, дізналися тільки в 2010 році, а те що ОСОБА_1, та ОСОБА_6, не перебувають в зареєстрованому шлюбі дізналися тільки після смерті ОСОБА_6 25 грудня 2004 року ОСОБА_4, та ОСОБА_5, продали, а ОСОБА_6, придбала АДРЕСА_2, що підтверджується письмовими поясненнями відповідачів (а.с. 100, 101), разом із тим, між відчужувачами та набувачем було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 8574 (а.с. 6). Зазначений договір дарування був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 20.01.2005 року. Також встановлено, що 22.04.2013 року ОСОБА_6, померла, причина смерті: рак яєчників. Після смерті ОСОБА_6, відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкоємцями першої черги за законом є рідні доньки померлої.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 КпШС України, права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

В силу п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 КпШС України, права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

В силу п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Виходячи із вимог зазначених норм права, суд вважає можливим частково задовольнити вимоги ОСОБА_1, в частині встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, а саме з 01.01.2004р., тобто з часу набрання чинності Сімейним кодексом України і по день смерті ОСОБА_6, оскільки до 01.01.2004р., чинне, на той час, законодавство (зокрема КпШС України) такого поняття, як проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу не передбачало, а отже не породжувало ніяких прав і обовязків у чоловіка і жінки як у подружжя, в тому числі щодо набутого ними майна, що з 2004 року передбачено ст. 74 СК України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р., № 9, зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, обовязковою умовою договору дарування є його безоплатність та відсутність, з боку обдарованого, дій як майнового так і немайнового характеру.

Згідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, на підставі обставин встановлених в судовому засіданні, а саме встановлення оплатності вчиненого правочину, та згідно вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про те, що між ОСОБА_4, ОСОБА_5, з одного боку та ОСОБА_6, було вчинено саме договір купівлі-продажу АДРЕСА_2.

Згідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що набута за договором купівлі-продажу ОСОБА_6, АДРЕСА_2 є їх спільною сумісною власністю, як майно набуте жінкою та чоловіком які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (ст. 74 СК України).

Згідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, ОСОБА_1, має право на 1/2 частину АДРЕСА_2.

В силу ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Отже, суд звертає увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Отже, ОСОБА_1, має право на 1/2 частину АДРЕСА_2.

Виходячи з наведеного суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1, право власності на частку у праві спільної сумісної власності, а саме: право власності на 1/2 частину АДРЕСА_2, а також визначити, що частка померлої 22.04.2013 року ОСОБА_6, в праві спільної сумісної власності на АДРЕСА_2 становила 1/2 частину.

Отже, після смерті ОСОБА_6, відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частину АДРЕСА_2.

Разом із тим, позов ОСОБА_1, в частині визнання напівпричепа контейнеровоза 1986 року випуску р/н НОМЕР_1 спільною сумісною власністю та його особистою власністю із виплатою грошової компенсації спадкоємцям задоволенню не підлягає, оскільки до суду не надано жодного доказу на підтвердження часу придбання та реєстрації права власності за ОСОБА_6, на зазначений напівпричіп.

Суд не приймає до уваги заперечення представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про те, що ОСОБА_6, передала квартиру в іпотеку, і після визнання права власності на 1/2 частину цієї квартири за ОСОБА_1, з останнім слід укладати новий договір іпотеки, оскільки при переході права власності на предмет іпотеки (його частки) до нового власника іпотека зберігається в повному обсязі на підставі укладеного договору іпотеки і не потребує укладення додаткових (нових) договорів. Крім того, суд звертає увагу на те. що судом встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не знав і не міг знати про те, що майно, яке передано йому в іпотеку ОСОБА_6, є спільною сумісною власністю із ОСОБА_1, а тому договір іпотеки не може бути визнаний недійсним, як укладений без згоди іншого співвласника (правова позиція ВСУ висловлена у справі № 6-1622/15).

З іншими вимогами або з інших підстав ОСОБА_1, до суду не звертався.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 64, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сімєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, визнання договору дарування удаваним, визнання спільної сумісної власності на майно, визнання права власності на частку у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сімєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_6, а саме по 22 квітня 2013 року.

Договір дарування від 25 грудня 2004 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5, як дарувальниками з одного боку та ОСОБА_6, як обдарованою з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 8574, визнати договором купівлі-продажу.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_1 право на частку у праві спільної сумісної власності, а саме: право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 61,5 кв.м, житловою площею 41,7 кв.м.

Визначити, що частка померлої 22 квітня 2013 року ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,5 кв.м, житловою площею 41,7 кв.м. становить 1/2 частину.

В решті вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: