АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретаря Тодоряка Г.Д.

з участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору позики, про витребування майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 листопада 2014 року,

встановила:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 у червні 2012 року звернулися до суду до ОСОБА_8, ОСОБА_9 з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації з вищезазначеним позовом .

Посилалися на те, що договір позики між ОСОБА_1 і ОСОБА_8 від 13 жовтня 2011 року, був укладений через навмисне введення позивача ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_12 та тертьою особою ОСОБА_10 в оману тобто договір підписаний внаслідок обману. Крім цього, позивач ОСОБА_1 по даному договору коштів не отримала.

№22ц-102/2015 рік Головуючий у 1 інстанції Слободян Г.М.

Категорія 19/20 Доповідач Чупікова В.В.

Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_13 13 жовтня 2011 року є недійсним оскільки він виступає, як забезпечення виконання договору позики, який визнано недійсним.,

Також зазначали, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено

договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_14 19 квітня 2012 року.

Просили визнати недійсним договір позики від 13 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, визнати недійсним договір купівлі продажу квартири, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, просили скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на АДРЕСА_5 м.Чернівці, витребувати у ОСОБА_9 АДРЕСА_5 м.Чернівці та визнати право власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на АДРЕСА_5 м.Чернівці.

В серпні 2012 року позивачі збільшили свої позовні вимоги та просили

визнати недійсним договір позики від 13 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, просили скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на квартируАДРЕСА_6 м.Чернівці, визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_14 19 квітня 2012 року, недійсними, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на квартируАДРЕСА_5 м.Чернівці, витребувати у ОСОБА_9 квартируАДРЕСА_5 м.Чернівці та визнати право власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на АДРЕСА_5 м.Чернівці. Позивачі зазначали, що відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9 при придбанні спірної квартири наче б то для себе та членів своєї сім'ї її не оглядали, не цікавилися її станом, а отже придбали спірну квартиру при сумнівних обставинах. В провадженні Шевченківського районного суду м.Чернівці є справа позовом відповідача ОСОБА_9 до ОСОБА_1, ОСОБА_15 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - спірною квартирою.

В березні 2014 року позивачі збільшили позовні вимоги та просили

визнати недійсним договір позики від 13 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, як укладений внаслідок обману ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 та з тих підстав, що грошові кошти за даним договором нею не були отримані.

Просили визнати удаваним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2. від 13.10.2011 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 з тих підстав, що п.11 договору позики від 13.10.2001 року було передбачено, що вказана квартира передається у якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за договором позики, волевиявлення сторін було спрямоване на укладення договору іпотеки і договір купівлі-продажу квартири приховує саме договір іпотеки.

Просили визнати, що між договір між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_13 фактично був укладений договір іпотеки.

Позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з тих підстав, що договір позики від 13.10.2011 року повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.230 ЦК України, як укладений під впливом обману, а зазначений договір купівлі-продажу забезпечує недійсне основне зобов'язання (ч.2 ст.548 ЦК України).

Позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19.04.2012 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, витребувати у ОСОБА_9, та визнати право власності на квартиру, яка розташована за адресою м.Чернівці, АДРЕСА_7 за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 з тих підстав, що вони не мали наміру відчужувати належну їм квартиру, їх воля була спрямована на передачу належного їм майна у іпотеку тобто спірна квартира вибула з їх володіння поза їх волею.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 листопада 2014 року у позові відмовлено.

Представники позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, в апеляційній скарзі просять рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи.

Вважають, що для вирішення позову, суд повинен був не аналізувати зміст удаваного договору, а виявити, які відносини фактично були встановлені між сторонами на момент укладення спірного договору.

Посилаються на те, що відповідач з метою максимального убезпечення своїх прав, як позикодавця, ініціював укладення удаваного правочину купівлі-продажу. Позивачі з цим погодилися, розуміючи, що фактично між сторонами встановлюються відносини іпотеки.

Укладаючи спірний договір купівлі-продажу, сторони мали намір забезпечити в такий спосіб виконання зобов'язань перед ОСОБА_8 за договором позики від 13 жовтня 2011 року.

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_9 ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представників позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягає відхиленню.

Відповідно до ст.ст.1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено договір позики від 13 жовтня 2011 року, за яким позикодавець ОСОБА_8 передав у власність позичальника ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 280000 грн., що еквівалентно 35000 доларам США, на строк до 20 квітня 2012 року.

Відповідно до п.11 наведеної угоди на вимогу позикодавця у якості забезпечення виконання зобов'язань за даним договором позичальник передав позикодавцю право власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу(а.с.12-13 в т.1).

Статтею 1051ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 наполягала на тому, що по договору позики не отримувала у власність грошові кошти в сумі 280000 грн., що еквівалентно 35000 доларам США, на строк до 20 квітня 2012 року, заперечувала взагалі отримання будь - яких коштів від ОСОБА_8

Представник ОСОБА_8 - ОСОБА_5 визнав ту обставину, що 35000 доларів США не передавалися у власність ОСОБА_1 до 20 квітня 2012 року в якості позики та зазначив, що зазначений договір позики не укладався для того, щоб його виконувати, а лише посвідчував реальну суму, за яку була придбала спірна квартира його довірителем 13.10.2011 року.

З врахування положень ч.1 ст.61 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 відсутні правовідносин з приводу позики грошових коштів в сумі 280000 грн., що еквівалентно 35000 доларам США, волевиявлення сторін договору не було направлено на укладення договору позики вказаних грошових коштів.

А тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав обману та з тих підстав, що грошові кошти за даним договором не були отримані позивачкою ОСОБА_1, оскільки з підстав безгрошовості може бути оспорений тільки договір позики, а волевиявлення сторін у договорі на укладення договору позики відсутнє.

На підставі ч.1 ст.235 ЦПК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

По справі встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належала позивачам у даній справі на праві спільної сумісної власності( а.с.127,129 в т.1).

13 жовтня 2011 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_13.(а.с.126 в т.1).

За умовами договору своїми підписами під договором продавці підтверджують факт повного розрахунку за квартиру та відсутність щодо покупця будь-яких претензій, продавці зобов'язуються знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру від особистих речей, предметів домашнього вжитку та обіходу до 20 квітня 2012 року (п.п.4,12 договору).

Доводи апелянтів та їх представників ОСОБА_16, ОСОБА_4 з приводу того, що вищенаведений договір купівлі - продажу є удаваним, що волевиявлення сторін у договорі було направлено саме на укладення договору іпотеки квартири, яким приховувався договір купівлі - продажу, що кошти за квартиру позивачі не отримали спростовуються наступними доказами:

· заявами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на

адресу приватного нотаріуса ОСОБА_13 з приводу того, що відчужувана

ними частка квартири АДРЕСА_1 є їх особистою

власністю(а.с.134,137,143 в т.1);

· заявою ОСОБА_8 на адресу приватного нотаріуса ОСОБА_13,

що грошові кошти, які він витрачає на придбання спірної квартири є його особистою власністю, відсутні особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на вказані кошти відповідно до СК України(а.с.146 в т.1);

· поясненнями свідка ОСОБА_13 в судових засіданнях в суді першої інстанції, яка стверджувала, що позивачі та ОСОБА_8 звернулися до неї з приводу оформлення договору купівлі - продажу квартири, вона підготувала договір, сторони погодилися з його текстом, кошти перераховували у спеціальній кімнаті, в договорі був визначений час, до якого позивачі повинні були виписатися, позивач ОСОБА_1 під час укладення договору була спокійною, не повідомляла, що продає квартиру з примусу, не було ніяких заперечень з приводу укладеного договору. Позивач ОСОБА_17 пояснила в суді апеляційної інстанції, що не оскаржувала дії нотаріуса по укладенню договору купівлі - продажу квартири в установленому в законі порядку;

· поясненнями позивача ОСОБА_2, як свідка, в судовому засіданні в суді першої інстанції про те, що на умовляння ОСОБА_10, повіривши, що він допоможе з кредитом, погодилася на укладення договору купівлі - продажу квартири.

Крім цього, представник відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_5 в суді першої та апеляційної інстанції не визнавав ту обставину, що укладаючи договір купівлі - продажу квартири продавці квартири та його довіритель насправді вчинили договір іпотеки квартири, наполягав, що був укладений саме договір купівлі-продажу за суму, яка вказана в тексті договору позики, гроші передані позивачам, якими останні розпорядилися на свій розсуд, а саме ОСОБА_1 передала їх ОСОБА_11 під відсотки в якості депозиту.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_11 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснював, що їздив з позивачами до нотаріальної контори, між позивачами та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі - продажу квартири, ОСОБА_2 отримала гроші від ОСОБА_8 та передала йому для передачі ОСОБА_10, який повинен був допомогти з банком.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 визнала ту обставину, що перерахувала кошти, які передав ОСОБА_8, вказала, що всього він передав 30 000 дол. США замість 35000 дол. США, але ці кошти забрав у неї ОСОБА_11

Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 08.04.2014 року встановлено, що члени організованої групи ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_18, ОСОБА_19 у період з березня 2009 року до 11.10.2012 року у різний час та в різній співучасті, зловживаючи службовим становищем юридичної особи приватного права, шахрайським шляхом заволоділи коштами ряду потерпілих, в тому числі потерпілої ОСОБА_1 в сумі 35 000 дол. США, що згідно курсу НБУ становить 279079,50 грн. Вказана сума коштів була стягнута з ОСОБА_11 та ОСОБА_19 на користь ОСОБА_1 (а.с.216-217, 244,246-257 в т.3).

Належними та допустимими доказами позивачі не довели, що на час відчуження дійсна вартість квартири була більшою ніж сума, яка еквівалентна 35000 доларам США.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.546, ч.1 ст. 575 ЦК України належне виконання зобов'язання може забезпечуватися іпотекою, яка є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Оскільки встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 відсутнє зобов'язання з приводу позики грошових коштів, то відсутня необхідність забезпечувати належне виконання цього зобов'язання у виді іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Належними та допустимими доказами позивачі не довели наявність у них станом на 13.10.2011 року будь-яких інших грошових зобов'язань, належне виконання яких повинно було б бути забезпечене договором іпотеки квартири АДРЕСА_1.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянтів та їх представників не спростовують правильність висновку суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог про визнання удаваним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_8. від 13.10.2011 року, укладеного між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та про визнання договору купівлі - продажу цієї квартири недійсним.

ОСОБА_8, як власник квартири АДРЕСА_3 відповідно до вимог ст.317 ЦК України вправі був розпорядитися цією квартирою на свій розсуд, а саме продати її відповідачу ОСОБА_9 за 226930 грн.(а.с.19-20 в т.1). Витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_9 можливе тільки з підстав припинення його права власності, визначених в ст.346 ЦК України. Таких підстав у справі не встановлено.

З врахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 листопада 2014 року. яке постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.209,218,308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, в інтересах яких за довіреністю діють ОСОБА_16, ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: