Номер провадження: 22-ц/785/3416/15
Головуючий у першій інстанції Рідник І. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.04.2015 року м. Одеса
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:
головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 січня 2015 року у цивільній справі за позовом заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі Міністерства Оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , за участю третьої особи на стороні відповідачів органу опіки та піклування Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, про виселення із службового житлового приміщення,
встановила:
06 лютого 2014 року заступник Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі Міністерства Оборони України (далі МО України), Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (далі - КЕВ м. Одеси), звернувся до суду із позовом, в якому після неодноразових уточнень ставив питання про виселення ОСОБА_6 з усіма проживаючими з ним особами із житлового приміщення - однокімнатної квартири, жилою площею 15,44 кв.м., загальною площею 41.40 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі спірна службова квартира), без надання іншого житлового приміщення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_7 за час проходження військової служби у Збройних Силах України (далі ЗС України) в особовому складі військової частини НОМЕР_1 , отримав службове житлове приміщення за рахунок жилого фонду МО України, а саме спірну службову квартиру. При отримання житлового приміщення ОСОБА_7 підписав письмове зобов`язання про звільнення службової квартири у разі звільнення з військової служби.

Також зазначив, що на час вселення в службову квартиру відповідач знаходився у шлюбі зі ОСОБА_4 . У 2009 році у подружжя ОСОБА_8 народився син ОСОБА_9 . Після розірвання шлюбу зі ОСОБА_4 , у 2010 році відповідач одружився вдруге зі ОСОБА_2 , яка на теперішній час разом зі своєю малолітньою донькою - ОСОБА_10 , 2006 року народження, проживає без реєстрації разом з відповідачем у спірній службовій квартирі. Перша дружина відповідача - ОСОБА_4 не зареєстрована у спірній службовій квартирі та разом з малолітнім сином ОСОБА_9 проживає у своїх батьків в с. Нова Дофінівка.

За вчинення ОСОБА_11 у 2012 році злочину, що підтверджується обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, наказом командувача Сухопутних військ ЗС України від 10.06.2013 року №323 капітана ОСОБА_6 було звільнено у запас за п.є ч.б ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.06.2013 року №142 ОСОБА_6 виключено зі списків особового складу в/ч та всіх видів забезпечення, а рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 21.06.2013 року, протокол №24, ОСОБА_6 знято з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов.
Посилаючись на те, що незважаючи на особисте зобов`язання відповідача щодо звільнення спірної службової квартири, він разом з членами своєї сім`ї продовжує проживати в цій квартирі і в добровільному порядку виселятися відмовляється, позивачі просили їх вимоги задовольнити.

Представники позивачів - КЕВ м. Одеси Кривулько М.В., МО України ОСОБА_12 , ОСОБА_13 позов підтримали і просили його задовольнити з підстав, викладених прокурором.
Відповідач ОСОБА_7 та його представник за довіреністю ОСОБА_14 позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень на позов представник відповідача послався на відсутність законних підстав для виселення відповідача разом зі членами його сім`ї зі спірної службової квартири.

Свої заперечення проти позовних вимог обґрунтовували тим, що ОСОБА_1 має вислугу у ЗС України майже чотирнадцять років. Відповідно до законодавчих актів, що регулюють правовідносини по службовому житлу, не може бути виселено зі службового жилого приміщення осіб, які відпрацювали на підприємстві не менше десяти років. Виселенням сім`ї відповідача з житлового приміщення, де також проживає неповнолітня дитина, будуть порушенні конституційні права на житло цих осіб, оскільки сім`я іншого житла не має і залишиться на вулиці.
Відповідач ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах і інтересах малолітнього ОСОБА_5 , позов не визнала, пояснивши суду, що з 2010 року, після розірвання шлюбу зі ОСОБА_11 у спірній службовій квартирі не проживає і на теперішній час за вказаною адресою не зареєстрована. В квартирі зареєстрований але не проживає їх спільний з відповідачем син ОСОБА_9 , 2009 року народження. У зв`язку з чим вважає, що позов до них пред`явлено безпідставно.
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах і інтересах малолітньої ОСОБА_10 , позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити з підстав, викладених представником відповідача ОСОБА_6 .
Представник третьої особи з боку відповідача орган опіки і піклування Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с 116).
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 січня 2015 року позовні вимоги заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особи МО України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси було задоволено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі МО України, КЕВ м. Одеси, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.
До суду апеляційної інстанції представники органу опіки і піклування, а також КЕВ у м. Одесі не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання. В свою чергу, представник КЕВ м. Одеси надав суду заяву про те, що рішення суду вони вважають законним і обґрунтованим та просять справу розглянути без участі представника КЕВ (а.с.152).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_7 після закінчення Одеського інституту Сухопутних військ з 19.06.2004 року за контрактом проходів військову службу у в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 .

У відповідності до Порядку, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006р. №1081, Інструкції, затвердженої наказам МОУ від 06.10.2006р. №577, у 2007 році ОСОБА_7 разом зі своєю дружиною - ОСОБА_4 , за місцем проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 отримав спірну службову.

При отриманні ордеру на службове житлове приміщення, відповідач та його колишня дружина ОСОБА_4 , на підставі абзацу 4 п.2.9 Інструкції №577 від 06.10.2006р.

взяли письмове зобов`язання щодо звільнення цього приміщення в передбачених законом випадках (а.с.7- звор., 9-25).

У 2009 році у подружжя ОСОБА_8 народився син ОСОБА_9 , а через деякий час шлюб між подружжям ОСОБА_8 було розірвано.

У 2010 році після розірвання шлюбу зі ОСОБА_4 , відповідач одружився із відповідачкою ОСОБА_2 , яка згодом змінила прізвище на ОСОБА_15 та яка разом зі своєю малолітньою донькою - ОСОБА_10 , 2006 року народження, проживає без реєстрації разом з відповідачем у спірній службовій квартирі.
З матеріалів справи вбачається, що перша дружина відповідача - ОСОБА_4 не проживає та не зареєстрована у спірній службовій квартирі, і разом з малолітнім сином ОСОБА_9 проживає у своїх батьків в с. Нова Дофінівка, тобто добровільно разом з сином залишила спірну квартиру, у зв`язку з чим втратили право користування нею.
За період проходження військової служби ОСОБА_7 вчинив злочин, за який вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.04.2013 року його було засуджено за ст.ст.410 ч.2, 263 ч.І КК України та на підставі ст.70 КК України призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України (а.с.26-29).
У зв`язку з цим, наказом командувача Сухопутних військ ЗС України від 10.06.2013 року №323 ОСОБА_6 було звільнено у запас за п.є ч.б ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-ХІІ від 25.03.1992р., у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили та наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.06.2013 року №24 ОСОБА_6 було виключено зі списків особового складу в/ч та всіх видів забезпечення і направлено на військовий облік до Комінтернівського РВК Одеської області (а.с. 10-звор., 17,78-80).

Крім того, рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 21.06.2013 року, протокол №24, ОСОБА_6 було знято з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог прокурора, суд першої інстанції керувався Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за №2012-ХІІ від 20.12.1991 року, з наступними змінами і доповненнями, а також Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. №1081, Інструкцією Про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністра оборони України від 06.10.2006р. №577.

Однак судом не було враховано, що наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 була затверджена нова Інструкція Про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних сил України та членам їх сімей житлових приміщень.

В свою чергу, цим же наказом вищевказана Інструкція, яка була затверджена наказом Міністра оборони України від 06.10.2006р. №577, втратила чинність.
Таким чином, суд в оскаржуваному рішенні послався на Інструкцію, яка більше ніж три роки тому втратила чинність, що є недопустимим, оскільки суд при вирішенні спору мав керуватися Інструкцією Про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737.

Так, у відповідності до п. 3.16 вказаної вище Інструкції виселенню зі службового житлового приміщення підлягає лише особа з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, та яка звільнена з військової служби і яка має вислугу менше 10 років.
Таким чином, оскільки інших підстав для виселення військовослужбовців із займаних службових приміщень вказана Інструкція не містить, то доводи представників позивачів про те, що вказана Інструкція фактично передбачає ті ж самі підстави для виселення, що і та, яка втратила чинність, є безпідставними і необгрунтованими.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 з 16.07.1999 року по 19.06.2004 року проходив військову службу курсантом Одеського інституту Сухопутних військ; з 19.06.2004 року по 10.06.2013 року проходив військову службу у ЗС України за контрактами.

Згідно ч. 1 п.2 ст. 24 Законом України Про військовий обов`язок і військову службу початком проходження військової служби вважається: день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Відповідно до п. 2 Постанови № 393 від 17 липня 1992 року Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, - додатково зараховується час їхнього навчання ( у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.
Таким чином, вислуга років відповідача ОСОБА_1 складає більше 10 років, у зв`язку з чим він не підлягає виселенню із спірної службової квартири без надання іншого житлового приміщення.
Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлений ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Однак, як вбачається із уточненої позовної заяви, військовий прокурор не вказав коло осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі і які підлягають виселенню, окрім відповідача ОСОБА_1 , зазначивши при цьому, що виселенню підлягають всі проживаючі з ним особи (а.с.108).

Як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваного судового рішення, суд не прийняв до уваги вказані уточнення позовних вимог і обґрунтовано розглянув вимоги до всіх заявлених у первісному позові відповідачів, які зазначені у ступній часині рішення.
Разом з тим, в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення, суд безпідставно вказав, що розглянув уточнені вимоги, а тому суд, окрім відповідача ОСОБА_1 , незаконно не перелічив всіх осіб, які підлягають виселенню із спірної службової квартири, зазначивши лише про те, що виселенню підлягають всі проживаючі зі ОСОБА_1 особи.

Тобто суд вирішив питання щодо прав та обов`язків невстановленого кола осіб, що не передбачено діючим цивільно-процесуальним законодавством, а тому є неприпустимим.
Крім того, судом не було враховано, що відповідач ОСОБА_16 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , у спірній службовій квартирі не проживає та не зареєстрована, а тому не може бути виселена із цієї квартири, тобто є неналежним відповідачем у справі.
Що стосується посилання представника відповідача на ст.ст.124,125 ЖК України, якими, на його думку, захищаються права відповідача та членів його сім`ї щодо виселення із службового жилого приміщення, то вони є безпідставними, оскільки данні норми ЖК України на правовідносини у справах за позовами про виселення із службових жилих приміщень військовослужбовців не поширюються.
Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, а відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те,що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особи МО України, КЕВ м. Одеси, відмовити.
Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 січня 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволені позовних вимог заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особи Міністерства Оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах і інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , за участю третьої особи на стороні відповідачів органу опіки та піклування Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, про виселення із службового житлового приміщення, відмовити.
Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко