УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2015 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м.Житомира Кузнєцов Д.В., розглянувши заяву позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В :

31.07.2015 року позивачі звернулися до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МВК Лідер», Структурного підрозділу «Молочний завод» ТОВ «МВК Лідер» про стягнення заборгованості по заробітній платі та іншим виплатам, які належать працівнику при звільненні, та моральної шкоди.

З метою забезпечення позову позивачі 31.07.2015 року звернулися із відповідною заявою, в якій просять суд накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на розрахункових та інших рахунках відповідачів; накласти арешт на транспортні засоби, які зареєстровані та належать на праві власності відповідачам; накласти арешт на рухоме майно та нерухоме майно (основні засоби), які зареєстровані та належать на праві власності відповідачам та заборонити останнім у будь-який спосіб відчужувати (в тому числі укладати правочини, які у подальшому можуть призвести до обтяження та/або відчуження) належне їм рухоме та нерухоме майно, у тому числі майнові права за будь-якими договорами та іншими правочинами, стороною яких є ТОВ «МВК Лідер» та Структурний підрозділ «Молочний завод» ТОВ «МВК Лідер» у межах розміру позовних вимог, а саме 266 249,41 грн. В обґрунтування заяви вказують, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідачі не виконують свої обовязки щодо оплати праці, мають можливість вільного розпорядження грошовими коштами, можуть вчиняти дії по недопущенню звернення стягнення на майно, що безпосередньо унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Розглянувши заяву позивачів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з нормами п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, що передбачено ч.3 ст.152 ЦПК України.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 4 постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Виходячи із положень ЦПК України суд не наділений повноваження в рамках позовного провадження збирати докази за власною ініціативою.

Натомість звертаючись із заявою про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно відповідачів, грошові кошти, позивачі не надали доказів щодо належності конкретного майна відповідачам на праві приватної власності, наявності на час розгляду заяви не закритих рахунків відповідачів у банківських установах, з підтвердженням вищевказаного відповідними документами тощо.

Окрім цього, як зазначалось вище заборона Товариству з обмеженою відповідальністю «МВК Лідер» та Структурному підрозділу «Молочний завод» ТОВ «МВК Лідер» у будь-який спосіб відчужувати (в тому числі укладати правочини, які у подальшому можуть призвести до обтяження та/або відчуження) належне їм рухоме та нерухоме майно, у тому числі майнові права за будь-якими договорами та іншими правочинами, обмежує можливості даних господарюючих суб'єктів користуватися та розпоряджатися власним майном, що не допускається як зазначалось вище при вирішенні питання вжиття заходів забезпечення позову.

Суддя, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, поміж іншого керується й відсутністю достатніх доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 151, 152, 153 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.В. Кузнєцов