Справа № 204/2854/15-ц
Провадження № 2/204/1554/15 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Капітолій» про стягнення збитків,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Приватного підприємства «Капітолій» на його користь грошові кошти у розмірі 103679,08 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 07 березня 2006 року між ним та відповідачем був укладений договір № 001711, предметом якого є надання грошової позики у розмірі 200000 грн. Позивач стверджує, що гроші в розмірі 200000 грн., згідно спірного договору, він не отримував. Цей факт встановлений в рішенні Корольовського районного суду м. Житомира від 18.01.2011 року. Не дивлячись на те, що гроші позивач не отримував від відповідача, позивач сплачував згідно спірного договору позики платежі кожного місяця. Згідно до зазначеного спірного договору позики та відповідних квитанцій, позивач вніс на рахунок відповідача плату за послуги, повязані зі вступом та знаходженням в системі «Лідер» у розмірі 103679,08 гри. Тільки через півтора року, 16 серпня 2007 року позивач отримав позику від відповідача у сумі 100000.10 грн. згідно до договору позики № 252/08, який ніякого відношення до спірного договору не має. Оскільки є письмовий доказ того, що гроші в розмірі 200000 грн. не передавались, тому є всі підстави вважати спірний договір неукладеним та таким, що не породжує прав і обовязків сторін. Позивач направив відповідачу 13 червня 2012 року листи з проханням повернути помилково сплачені позивачем відповідачу грошові кошти, але до теперішнього часу своїх грошей позивач так і не отримав. Позивач вказав, що відмовляючи позивачу у поверненні 103679,08 грн., відповідач порушив ст. 23 закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги позивача та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву та письмові заперечення, в яких просив розглянути справу без його участі та заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. При цьому, вказав, що позивач невірно здійснює юридичну кваліфікацію правовідносин вказавши, що договір № 001711 від 7 березня 2006 року є договором позики. Насправді договір № 001711 від 07 березня 2006 року між ПП «Капітолій» та ОСОБА_2 є договором про надання послуг з метою отримання останнім грошової позики, предметом якого є надання послуг з адміністрування системи за програмою «Лідер». Також, представник відповідача надав суду заяву про застосування строків позовної давності та відмовити позивачу з цього приводу.

Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам.

У судовому засіданні було встановлено, що 07 березня 2006 року між Приватним підприємством «Капітолій», як Адміністратором, та ОСОБА_2, Учасником, було укладено Договір № 001711 (з додатками до нього) про надання ОСОБА_2 послуг за програмою «Лідер». Відповідно до п. 1.1 та п. 1.3 цього договору Адміністратор має право організовувати та проводити асигнаційні заходи, здійснити оплату товару на користь Учасника або надати Учаснику відповідну суму у позику. Учасник доручив Адміністратору використовувати суми чистих внесків для формування фонду групи та його розподілу, а також здійснювати оплату на користь Учасників групи чи надавати відповідні суми у позику.

Пунктом 4.18 ст. 4 додатку № 2 до Договору № 001711 від 07.03.2006 року передбачено, що дозвіл отриманий Учасником за результатами заходу, є підставою для надання позики, придбання товару для учасника за рахунок фонду групи. Адміністратор проводить оплату товару, організовує його передачу у власність Учаснику або надає відповідну суму в позику для придбання товару самим Учасником ( п.5.1 ст. 5 додатку № 2). Адміністратор гарантує придбати на користь Учасника товар або надати відповідну суму у позику за умов виконання останнім всіх вимог договору та додатків до нього. Отже, відповідач, як Адміністратор за умовами договору зобов'язувався придбати на користь ОСОБА_2 товар або надати йому відповідну суму у позику.

На виконання основного договору (Договору № 001711 від 07.03.2006 року) між Приватним підприємством «Капітолій» та ОСОБА_2 16 серпня 2007 року був укладений Договір позики № 252/08 з відповідним додатком № 1, згідно п.1.1. якого відповідач надав позивачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, безоплатності та цільового використання у сумі 100000,10 грн. з кінцевим терміном погашення заборгованості до 15 лютого 2015 року.

Позивач вважає, що Договір № 001711 від 07.03.2006 року є нікчемним, оскільки гроші за вказаним договором він не отримував, у звязку з чим, просив стягнути з Приватного підприємства «Капітолій» на його користь сплачені ним грошові кошти у розмірі 103679,08 грн. При цьому, позивач зазначив, що відповідач отримав від нього позику та правовими підставами своїх позовних вимог вказав ст. ст. 1046, 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями позивача та вважає їх безпідставними, оскільки вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, між сторонами був укладений не договір позики, а саме договір про надання послуг з метою отримання позивачем грошової позики, предметом якого є надання послуг з адміністрування системи за програмою «Лідер».

Вищевказані обставини були встановлені рішеннями (ухвалами) судів, які набрали законної сили, зокрема: рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 січня 2011 року по справі № 2-96/2011 р.; рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2013 року по справі № 204/1831/2013-ц; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року по справі № 6-17722св14; ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року по справі № 204/1942/2013-ц. Сторонами у вказаних справах також були ОСОБА_2 та Приватне підприємство «Капітолій» та у вказаних рішеннях суду було встановлено, що 07 березня 2006 року між ОСОБА_2 та ПП «Капітолій» було укладено договір № 001711 про надання послуг з метою отримання грошової позики у розмірі 200000 грн., предметом якого є надання клієнту послуг з адміністрування системи за програмою «Лідер» з метою придбання товару в групі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини та умови укладання спірного договору не потребують доказування, оскільки вони встановлені судовими рішеннями (ухвалами) по вищевказаним цивільним справам, які набрали законної сили.

Крім того, сам позивач, при зверненні до суду, в своїй позовній заяві посилається на положення Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Тобто, сам позивач своїм посиланням на положення вищевказаного Закону погоджується, що він є саме споживачем послуг відповідача, а не навпаки.

Крім того, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, спірний договір був укладений між сторонами ще 07 березня 2006 року. З даним позовом позивач звернувся до суду лише 06 травня 2015 року.

Представник відповідача просив застосувати строки позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами та відмовити позивачу у звязку із пропуском строку звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом.

Проте, судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду, а самим позивачем та його представником такі причини взагалі не вказувалися.

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою позивачу, звільненому від сплати судового збору, в задоволенні його позовних вимог, судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 256, 257, 261, 267, 1046, 1212 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Капітолій» про стягнення збитків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова