У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Яреми А.Г., Гуменюка В.І.,Романюка Я.М., -
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства "Миргородське лісове господарство", третя особа - директор Державного підприємства "Миргородське лісове господарство" Лабудяк Олександр Іванович, про визнання звільнення та наказу про звільнення незаконними, поновлення на роботі, визнання недійсним запису про звільнення у трудовій книжці, зобов'язання внести запис до трудової книжки про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просив визнати незаконним наказ про його звільнення з роботи з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України, - у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин своїх обов'язків; поновити його на роботі на посаді лісничого Комишнянського лісництва; зобов'язати відповідача внести відповідні записи до трудової книжки; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та кошти на відшкодувати моральної шкоди.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказані рішення суду першої та ухвалу апеляційного судів відмовлено.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судового рішення порушується питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року й передачу справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах;

неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на:

ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року (справа № 6-3710св15);

постанову Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року (справа № 6-212цс14).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

В ухвалі від 15 січня 2015 року, що є предметом перегляду, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову. Суди виходили із того, що позивач, працюючи на посаді лісничого Комишнянського лісництва Державного підприємства "Миргородське лісове господарство", допускав систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, за що трьома наказами відповідача до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган. В подальшому відповідачем було виявлено факт самовільного використання невідомими особами земель лісового господарства під посів кукурудзи. Оскільки позивач, внаслідок неналежного виконання своїх трудових обов'язків, передбачених посадовою інструкцією, допустив незаконні захват та використання земель лісового господарства, наказом відповідача його звільнено з роботи з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України, - у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин своїх обов'язків, якщо до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Позивач жоден з трьох наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності не оскаржував, доказів наявності поважних причин невиконання своїх трудових обов'язків суду не надав.

Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року (справа № 6-3710св15), надана заявником як приклад, постановлена у справі про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради про надання дозволу на складення проекту відведення земельної ділянки, визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки й витребування земельної ділянки.

Скасовуючи ухвалою від 18 березня 2015 року рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди, зокрема, належним чином не визначилися із статусом та цільовим призначенням спірної земельної ділянки, її місцезнаходженням, не з'ясували чи не порушує інтереси позивача надання земельної ділянки фізичній особі та дійшли передчасного висновку про законність виданого акту на земельну ділянку.

Таким чином, вказана ухвала суду касаційної інстанції від 18 березня 2015 року, надана заявником як приклад, та ухвала суду касаційної інстанції від 15 січня 2015 року, яка є предметом перегляду, не є судовими рішеннями, що ухвалені у подібних правовідносинах.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Ухвалу суду касаційної інстанції від 15 січня 2015 року, яка є предметом перегляду, постановлено відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України про відмову у відкритті касаційного провадження. Проте така ухвала не може бути предметом перегляду з підстав, передбачений пунктом 2 частини 1 статті 355 ЦПК України, оскільки вона не відноситься до судових рішень, перегляд яких передбачений пунктом 2 частини 1 статті 355 ЦПК України.

Ураховуючи наведене підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, встановлена пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, також відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постанова Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року (справа № 6-212цс14), надана заявником, прийнята (на відміну від оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції) не в спорі, що випливає із трудових правовідносин. Вказана Постанова Верховного Суду України прийнята у справі про визнання незаконним і скасування розпорядження про затвердження проекту землеустрою, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку й витребування земельної ділянки.

Зазначеною постановою Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали суду касаційної інстанції задоволено. Такий висновок Верховного Суду України ґрунтується, зокрема, на тому, що визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суди не взяли до уваги матеріали, які мають значення для правильного визначення правового режиму земельної ділянки.

Таким чином, підстави для перегляду ухвали суду касаційної інстанції від 15 січня 2015 року у зв'язку з її невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права відсутні, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними і відповідно ухвала, про перегляд якої подано заяву, не суперечить зазначеному висновку.

Таким чином, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства "Миргородське лісове господарство", третя особа - директор Державного підприємства "Миргородське лісове господарство" Лабудяк Олександр Іванович, про визнання звільнення та наказу про звільнення незаконними, поновлення на роботі, визнання недійсним запису про звільнення у трудовій книжці, зобов'язання внести запис до трудової книжки про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
В.І. Гуменюк Я.М. Романюк