Ухвала

іменем україни

12 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

за участю

представника банку - Козирь Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, Українсько-німецького спільного підприємства «Алкор» про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договорами поруки;

за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа - Українсько-німецьке спільне підприємство «Алкор», про визнання поруки припиненою,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, Українсько-німецького спільного підприємства «Алкор», поданою представниками: Хорошком Сергієм Вікторовичем та Діордієвим Олексієм Сергійовичем, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, Українсько-німецького спільного підприємства «Алкор» (далі - УНСП «Алкор») про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договорами поруки.

Посилалося на те, що відповідно до умов кредитного договору від 30 березня 2007 року УНСП «Алкор» отримало кредитні кошти у розмірі 42 364 грн. на термін до 29 березня 2010 року, відповідно до умов кредитного договору від 02 квітня 2008 року отримало кредитні кошти у розмірі 28 600 грн на термін до 01 квітня 2011 року, відповідно до умов кредитного договору від 18 квітня 2008 року отримало кредитні кошти в розмірі 67 569 доларів США на термін до 18 квітня 2011 року.

На забезпечення виконання умов кредитних договорів банк 30 березня 2007 року, 02 квітня та 18 квітня 2008 року уклав із ОСОБА_4 договори поруки.

У результаті порушення умов кредитних договорів за УНСП «Алкор» утворилась заборгованість на загальну суму 891 547,59 грн, яку позичальник і поручитель у добровільному порядку сплатити відмовилися.

На підставі викладеного ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить стягнути солідарно з УНСП «Алкор» та ОСОБА_4 заборгованість за кредитними договорами у розмірі 891 547,59 грн, а також судовий збір в розмірі 3 219 грн.

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договорів поруки припиненими.

Посилався на те, що час дії договорів поруки не був визначений конкретною датою, після якої порука припиняється, а тому протягом шести місяців від настання строків виконання боржником зобов'язань за кредитним договорами банк мав би пред'явити до нього вимоги. Тому з підстав, передбачених ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, просить визнати укладені між ним та банком договори поруки припиненими.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Стягнуто з УНСП «Алкор» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 02 квітня 2008 року № 462-01-08, яка складається з: суми несплачених процентів - 13 617,63 грн, суми кредитної заборгованості - 17 899 грн, пені - 2 345,08 грн; за кредитним договором від 30 березня 2007 року № 382-01-07, яка складається з: суми несплачених відсотків - 13 829,64 грн, суми кредитної заборгованості - 14 043,38 грн, пені - 2 080,29 грн; за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 463У-01-08, яка складається з: суми несплачених відсотків - 40 053,28 доларів США, суми кредитної заборгованості - 56 482,28 доларів США, пені - 56 606,51 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано договори поруки від 30 березня 2007 року, від 02 квітня 2008 року, та від 18 квітня 2008 року, укладені між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», припиненими. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з УНСП «Алкор» та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 463У-01-08, яка складається з: суми несплачених відсотків - 40 053,28 доларів США, суми кредитної заборгованості - 56 482,28 доларів США, пені - 56 606,51 грн; за кредитним договором від 02 квітня 2008 року № 462-01-08, яка складається з: суми несплачених процентів - 13 617,63 грн, суми кредитної заборгованості - 17 899 грн, пені - 2 345,08 грн. Стягнуто з УНСП «Алкор» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 30 березня 2007 року № 382-01-07, яка складається з: суми несплачених відсотків - 13 829,64 грн, суми кредитної заборгованості - 14 043,38 грн, пені - 2 080,29 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано припиненим договір поруки від 30 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, представники УНСП «Алкор» - Діордієв О.С. та Хорошко С.В., просять скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що УНСП «Алкор» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали три кредитні договори, за якими відповідно до умов: кредитного договору від 30 березня 2007 року УНСП «Алкор» отримало кредитні кошти у розмірі 42 364 грн на термін до 29 березня 2010 року; кредитного договору від 02 квітня 2008 року УНСП «Алкор» отримало кредитні кошти у розмірі 28 600 грн на термін до 01 квітня 2011 року, кредитного договору від 18 квітня 2008 року УНСП «Алкор» отримало кредитні кошти в розмірі 67 569 доларів США на термін до 18 квітня 2011 року.

На забезпечення виконання умов цих 3-х кредитних договорів банк 30 березня 2007 року, 02 квітня та 18 квітня 2008 року уклав із ОСОБА_4 відповідні договори поруки. У результаті порушення умов кредитних договорів за УНСП «Алкор» утворилась заборгованість на загальну суму 891 547,59 грн, яку позичальник і поручитель у добровільному порядку сплатити відмовилися.

Нормами ст. ст. 251 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2033/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 252 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2034/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

З матеріалів справи вбачається, що у вищевказаних договорах поруки встановлено строк їх дії, а саме: у п. 5.1 договорів поруки від 02 квітня та від 18 квітня 2008 року передбачалося, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 3-х років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявить вимог до поручителя.

У пункті 5.1 договору поруки від 30 липня 2007 року передбачалося, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 6-ти місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявить вимог до поручителя. З доводами банка про те, що листом від 01 липня 2009 року ОСОБА_4 погодив з Банком припинення поруки, якщо кредитор протягом 3-х років від дня настання строку виконання зобов'язання за цим кредитним договором не заявить вимог до поручителя, погодиться неможливо у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. ст. 208 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843246/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 654 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843728/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 2 ст. 205 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843243/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.

Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Правочин, для кого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згода поручителя на зміну зобов'язання є одностороннім правочином, для вчинення якого не передбачено обов'язкової письмової форми та вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2 ст. 205 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843243/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>). При цьому судам необхідно надавати оцінку діям поручителя, які б свідчили про надання ним згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року (справа № 6-101цс14).

За нормами ст. ст. 1054 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1049 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844141/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1050 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> позичальник зобов'язаний повернути отримані грошові кошти (кредит) у строк, встановлений договором. Кредитор також має право вимагати дострокового повернення грошових коштів.

Банком позов до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договорами поруки було пред'явлено в суд 02 квітня 2012 року, тобто не в порядку вимог про дострокове повернення кредиту, так як відповідно до умов кредитних договорів УНСП «Алкор» зобов'язалося повернути кредитні кошти за 1-м договором до - 29 березня 2010 року; за 2-м договором - до 01 квітня 2011 року, за 3-м договором - до 18 квітня 2011 року.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, про те, що строк виконання основного зобов'язання за 2-м та 3-м кредитними договорами (до - 02 квітня 2011 року, до - 18 квітня 2011 року) не змінився й станом на час подачі цього позову, а саме: на 02 квітня 2012 року, не пропущено строк на пред'явлення вимог про виконання основного зобов'язання за договорами поруки від 02 квітня та від 18 квітня 2008 року, тобто договори поруки за 2-м та 3-м кредитними договорами не припинилися.

За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом 6-ти місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа № 6-106цс14).

Оскільки боржником та поручителем не виконувалися кредитні зобов'язання за 2-м та 3-м кредитними договорами, останніми не було подано заяв про застосування строку позовної давності до виниклої суми заборгованості за цими кредитними договорами, то з них у солідарному порядку на користь банку підлягає стягненню:

- за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 463V-01-08 суму несплачених процентів - 40 053,28 доларів США, сума кредитної заборгованості - 56 482,28 доларів США, сума несплаченої пені за процентами, щомісячної комісії та кредиту - 56 606,51 грн.

- за кредитним договором від 02 квітня 2008 року № 462-01-08 сума несплачених процентів - 13 617,63 грн, сума кредитної заборгованості - 17 899,00 грн, сума несплаченої пені за процентам, щомісячної комісії та кредиту - 2 345,08 грн.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості за 1-м кредитним договором від 30 березня 2007 року у сумі несплачених процентів - 13 829,64 грн, сумі кредитної заборгованості - 14 043,38 грн, сумі несплаченої пені за процентами, щомісячної комісії та кредиту - 2 080,29 грн. підлягають задоволенню лише з УНСП «Алкор», бо договір поручительства від 30 березня 2007 року колегією суддів визнається припиненим з таких підстав.

Нормами ч. 1 ст. 553 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі.

Пред'явлення вимоги до поручителя є пред'явленням до нього позову про закінчення строку, установленого договором поруки, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звертався з позовом до поручителя.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справи № № 6-53цс14, 6-125цс14).

За кредитним договором від 30 березня 2007 року УНСП «Алкор» отримало кредитні кошти на термін до 29 березня 2010 року, за п. 5.1 договору поруки від 30 липня 2007 року, укладеного в якості забезпечення виконання цього кредитного договору, передбачалося, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 6-ти місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявить вимог до поручителя. Банком позов до поручителя про стягнення заборгованості за цим кредитним договором та договором поруки пред'явлено в суд 02 квітня 2012 року, тобто після закінчення 6 місячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання, який сплив 30 вересня 2010 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції виходив з того, що банком були заявлені позовні вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінилися строки дії договорів поруки та пропущено строк пред'явлення вимог до їх виконання.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що звернення банку з позовом до поручителя відбулося після спливу встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України та п. 5.1 договору поручительства строку, у зв'язку із чим відбулося припинення договорів поручительства до кредитних договорів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що банком позов подано 02 квітня 2012 року, тобто не в порядку вимог про дострокове повернення кредиту, оскільки відповідно до умов кредитних договорів УНСП «Алкор» зобов'язалося повернути кредитні кошти за 1-м договором - до 29 березня 2010 року, за 2-м договором - до 01 квітня 2011 року, за 3-м договором - до 18 квітня 2011 року. Визнаючи договір поруки припиненим, апеляційний суд виходив з того, що п. 5.1 договору поруки від 30 липня 2007 року передбачалося, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 6-ти місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявить вимог до поручителя, а тому строк виконання основного зобов'язання настав 30 вересня 2010 року.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційних скарг та матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального або процесуального права, а отже, відсутні передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України підстави для скасування вказаного судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

При цьому судом дотримано вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Наведені в скаргах доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до оцінки доказів, наданих сторонами.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що ухвалене апеляційним судом рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 337 <nau://ukr/1618-15|st337>, 344 <nau://ukr/1618-15|st344>, 345 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st345>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, Українсько-Німецького спільного підприємства «Алкор», подану представниками: Хорошком Сергієм Вікторовичем та Діордієвим Олексієм Сергійовичем, відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік О.В. Ступак