Ухвала

іменем україни

01 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 14 лютого 2011 року між банком та відповідачем укладено договір б/н, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 25 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом за користування кредитним коштами. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань у неї станом на 30 травня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 33 017 грн 44 коп., з якої: 24 342 грн 91 коп. - заборгованість за кредитом, 6 076 грн 08 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 550 грн - заборгованість із комісії за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 548 грн 45 коп. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 017 грн 44 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають.

Встановлено, що 14 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір б/н, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1 200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

У анкети-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, яка завізована підписом відповідача, зазначено, що вона ознайомлена і згодна із Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), а також із Тарифами банку; погодилася з тим, що заява разом із Умовами, Тарифами та Правилами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 7).

ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого за розрахунком, наданим банком, станом 30 травня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 33 017 грн 44 коп., з якої: 24 342 грн 91 коп. - заборгованість за кредитом, 6 076 грн 08 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 550 грн - заборгованість із комісії за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 548 грн 45 коп. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що внаслідок порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору, утворилася заборгованість перед банком, яка підлягає стягненню на користь останнього, врахувавши при цьому наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості. Доводи відповідача про пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності суди визнали безпідставними, посилаючись на те, що відповідно до п. 1.11.7.41 спірного договору він діє без обмеження строком.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843298/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>), а не закінченням строку дії договору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, формально обмежився вказівкою про те, що банком надано розрахунок заборгованості, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказів видачі ОСОБА_3 кредиту в розмірі, зазначеному ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме 25 000 грн, ураховуючи те, що в анкеті-заяві позичальника, яка завізована підписом відповідача, встановлено кредитний ліміт у розмірі 1 200 грн.

Дійшовши висновку про те, що відповідачу надано кредит у розмірі 25 000 грн, суди послалися на виписку руху коштів з рахунку ОСОБА_3 за основною карткою НОМЕР_1 за період з 14 лютого 2011 року по 31 січня 2015 року, при цьому не звернули уваги, що позивачем надані виписки із зазначенням різних номерів карток, не встановили строк дії основної картки, чи продовжувала ОСОБА_3 користуватися нею після закінчення строку дії картки або чи видавалася відповідачу нова картка.

Також, вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди не встановили період виникнення заборгованості за договором, дати здійснення відповідачем останнього платежу на погашення заборгованості та строку дії кредитної картки. У заяві на видачу кредиту строк дії картки не зазначено. Сама кредитна картка чи її копія у судах не досліджувалась.

Крім того, відхиляючи посилання відповідача на пропуск позивачем при зверненні до суду строку позовної давності, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15, у якій зазначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843300/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови та правила надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.41 яких установлено, що договір діє без будь-якого обмеження строком, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; судами не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили саме такі умови строку позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови не змінювалися.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова