У Х В А Л А

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору від 27 листопада 2007 року № ODXRF00700971, звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з останнього як боржника 30 193 грн 12 коп. заборгованості за вказаним договором та 301 грн 93 коп. судового збору.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 24 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2014 року рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 24 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 30 193 грн 12 коп. заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, сплив, а поважних причин такого пропуску позивачем не наведено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що сторони, укладаючи зазначений договір, досягли згоди про те, що позовна давність, встановлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п'яти років відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України. Оскільки відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на повернення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним з урахуванням пені та штрафу.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 27 листопада 2007 року ОСОБА_3 звернувся до Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», із заявою, на підставі якої відповідачу було надано кредит у розмірі 5 139 грн 39 коп. на строк 30 місяців з 27 листопада 2007 року по 27 травня 2010 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Кредит надано відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови), з якими ОСОБА_3 був ознайомлений, про що свідчить його підпис у заяві про надання кредиту.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 26 листопада 2013 року утворилась загальна заборгованість за кредитом у розмірі 30 193 грн 12 коп., із яких: 3 312 грн 13 коп. - заборгованість за кредитом, 73 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 24 966 грн 30 коп. - пеня, 500 грн - штраф (фіксована складова) та 1 413 грн 96 коп. - штраф (процентна складова), яку позивач і просив стягнути на свою користь.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов᾽язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Підставою для збільшення позовної давності є договір.

Із доданих до позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» Умов передбачено, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором становить 5 років (п. 5.5).

У той же час, зазначені Умови не містять даних про дату їх прийняття та затвердження керівництвом банку, терміну їх дії. Заява про надання кредиту не містить інформації, з якими саме Умовами був ознайомлений відповідач.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не перевірив, які саме Умови діяли на момент укладання кредитного договору із ОСОБА_3, не з'ясував, із якими саме Умовами був ознайомлений останній при підписанні заяви на видачу кредиту, обставин, пов'язаних із виконанням відповідачем умов договору, не дослідив.

Крім того, згідно із заявою на видачу кредиту, яка разом із Умовами складає кредитно-заставний договір, погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісячно в період сплати з 24 по 28 число кожного місяця в сумі 171 грн 58 коп.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та сплата відсотків повинні здійснюватись позичальником щомісячними платежами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

У випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд виходив із того, що згідно з пояснень відповідача, наведених у запереченнях проти позову, останній платіж по кредиту позичальник здійснив у грудні 2009 року, а з позовом банк звернувся у грудні 2013 року, а тому відповідно до п. 5.5 Умов строк позовної давності не пропущено.

У той же час, у матеріалах справи відсутні будь-які платіжні документи, які б свідчили про здійснення відповідачем зазначеної платіжної операції.

На порушення приписів ст. ст. 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не дав належної оцінки наданому позивачем розрахунку кредитної заборгованості, згідно з яким останній платіж відповідачем було здійснено 30 квітня 2008 року.

Будь-які висновки з цього приводу в рішенні апеляційного суду відсутні.

Крім того, визначаючи розмір пені, нарахованої на прострочену заборгованість, в сумі 24 966 грн 30 коп., апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до вимог про стягнення неустойки (пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

У той же час із доданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що розмір пені обчислюється починаючи з лютого 2008 року, а з позовом позивач звернувся у грудні 2013 року.

З огляду на зазначене суду необхідно було перевірити правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості та пені та з урахуванням встановлених обставин вирішити спір по суті.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко