АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, про стягнення коштів в порядку регресу, посилаючись на те, що між позивачем та його рідним братом ОСОБА_3 були укладені договори позики на загальну суму 4752500 грн. Вказані договори були укладені з метою придбання майна та проведення ремонтних робіт під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 На підставі судового рішення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість у повному обсязі. В подальшому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано в судовому порядку, а також за рішенням суду здійснений поділ майна набутого за час шлюбу. На виконання рішення суду про стягнення заборгованості, в межах виконавчого провадження, шляхом проведення прилюдних торгів була реалізована квартира належна ОСОБА_1 і кошти від реалізації майна були направлені на погашення боргу перед стягувачем ОСОБА_3, а в подальшому згідно розписки останнього, розрахунок було проведено повністю. Посилався, що позики були отримані в період шлюбу в інтересах сім'ї, обов'язок по їх поверненню є солідарним колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Оскільки позивач особисто повністю здійснив розрахунок перед стягувачем, просив суд стягнути з колишньої дружини в порядку регресу половину сплаченого боргу у судовому порядку, оскільки у добровільному порядку вона відмовляється виконати свій обов'язок. В подальшому ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання розписки про сплату боргу не дійсною, вважає, що остання не направлена на настання юридичних наслідків, а лише є одним із способів стягнути з неї грошові кошти.

Унікальний номер справи: 753/5772/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2480/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні вимог основного позову - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема суд вважав, що договори позики не є належним доказом їх виконання, оскільки на думку суду, розписка видається лише на підтвердження укладення договору позики. Однак, на думку апелянта, належним доказом на підтвердження виконання боргового зобов'язання боржника перед стягувачем, є надана розписка ОСОБА_3 . про повернення ОСОБА_1 грошових коштів за договорами позики.

Зазначає, що обставини придбання квартири, земельної ділянки, автомобіля, проведення ремонтних робіт на позичені у брата кошти встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2012 р. та ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19.12.2012 р.

Посилається, що актом державного виконавця про продаж нерухомого майна на прилюдних торгах від 15.04.2013 р. засвідчено часткове погашення боргових зобов'язань у сумі 741812,45 грн. шляхом продажу квартири, власником якої був апелянт.

Вважає, що боргові зобов'язання між ним та стягувачем, відповідно до ч.4 ст. 65 СК України створюють обов'язки для другого з подружжя, бо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Оскільки сума боргу становить 4112500 грн., тому стягненню з колишньої дружини підлягає Ѕ частина, а саме 2056250 грн.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.07.2011 р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за договорами позики в розмірі 4752500 грн. /а.с. 38, 39/, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва залишено без змін /а.с. 36, 37/.

Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, було встановлено, що грошові кошти були придбанні для придбання майна, а саме: договір позики від 01.11.2003 року на суму 325000 грн. для придбання квартири в районі забудови АДРЕСА_3; договір позики від 28.09.2004 року на суму 315000 грн. для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1; договір позики від 14.10.2005 року на суму 400000 грн. для проведення ремонтних робіт; договір позики від 06.05.2006 року на суму 300000 грн. для придбання автомобіля; договір позики від 01.11.2007 року на суму 500000 грн.; договір позики від 01.12.2007 року на суму 1032000 грн. для придбання земельної ділянки; договір позики від 05.12.2007 року на суму 1000000 грн. для інвестування у будівництво індивідуального житлового будинку; договір позики від 17.05.2008 року на суму 880500 грн., для придбання квартири АДРЕСА_2, а всього в розмірі 4752500 грн.

10.05.2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в якому останні перебували з 12.11.2004 року /а.с. 33/.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.12.2012 року під час перегляду рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2012 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання договорів позик не дійсними встановлено, що вище вказані кошти отримані у борг, були використані в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для придбання майна в інтересах сім'ї /а.с. 34, 35/.

30.09.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві, про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя/а.с. 28 - 31/, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2013 року залишено без змін /а.с.23 - 27/. Як встановлено судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення Дарницького районного суду м. Києва, кошти, отримані за договорами позики, були отримані ОСОБА_1 в інтересах сім'ї та роз'яснено, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості після сплати заборгованості по договорам позики, які укладалися в інтересах сім'ї, звернутися до ОСОБА_2 з відповідним позовом про стягнення збитків /а.с. 26, 27/.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 4752500 грн. Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист від 07.06.2012 року. В межах виконавчого провадження було проведено прилюдні торги та в рахунок погашення заборгованості було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 за 749305 грн. 50 коп., яка повністю була внесена на депозитний рахунок Головного управління юстиції у м. Києві, переможцем торгів стала ОСОБА_6 /а.с. 20,21/.

Сторони у судовому засіданні визнали, а тому згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України це не потребує окремого доказування, що вказана квартира, реалізована з прилюдних торгів, до складу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не входила.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції прийняв до уваги, що за мінусом усіх необхідних вирахувань в рахунок погашення боргу за виконавчим провадження стягувачем було отримано 741812 грн. 45 коп.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався тим, що заборгованість за борговими зобов'язаннями отриманими за придбання спільного сумісного майна подружжя становить 4112500 грн., що підтверджується вище вказаними рішеннями суду. ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 половину від вказаної заборгованості в порядку регресу як із солідарного боржника, обґрунтовуючи тим, що згідно розписки наданої ОСОБА_3 ОСОБА_1 останній виконав рішення суду сплативши стягувачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 4010587 грн. по договорам позики від 01.11.2003 року, 28.09.2004 року, 14.10.2005 року; 06.05.2006 року; 01.11.2007 року; 01.12.2007 року; 05.12.2007 року; 17.05.2008 року/а.с. 22/. Як вбачається у сукупності вказані договори становлять суму 4112500 грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 на підтвердження виконання рішення суду по стягненню грошових коштів по договорам позики, а саме тих, що були отримані для придбання спільного сумісного майна подружжя, обгрунтовані розпискою, у якій ОСОБА_3 зазначає, що грошові кошти в сумі 4010587 грн. отримав від ОСОБА_1 та претензій по виконанню зобов'язань не має.

Колегія суддів вважає, що з огляду на фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що у даному випадку надана розписка про отримання грошових коштів та виконання рішення суду є недопустимим доказом, оскільки відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦПК України, розписка надається на підтвердження укладення договору позики, а не на виконання умов останнього. Крім того, ОСОБА_1 або представник останнього не надали згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України доказів суду, про те, що у договорах позики було обумовлено, що повернення грошових коштів оформляється письмовою розпискою.

Також судом першої інстанції обґрунтовано враховано те, що грошові кошти по договорам позики стягнуті у примусовому порядку на підставі судового рішення, на виконання якого було відкрито виконавче провадження, виконувалися виконавчі дії по примусовому виконанню рішення суду, зокрема було реалізовано нерухоме майно.

Колегія суддів зазначає, що на стадії виконавчого провадження належним та допустимим доказом на підтвердження виконання ОСОБА_1 рішення суду та сплати ОСОБА_3 заборгованості згідно ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», повинна бути надана постанова про закінчення виконавчого провадження винесена або у зв'язку з визнанням судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» або згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Крім того, доводи позивача відносно ст.ст. 541, 544, 545 ЦК України в даній справі не регулюють спірних правовідносин сторін, оскільки ОСОБА_2 договорів з ОСОБА_3 не укладала та не виступала поручителем у боргових зобов'язаннях між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї згідно ч. 4 ст. 65 СК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні останніх у повному обсязі.

З огляду на вимоги зустрічного позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вони також є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З оспорюваної розписки вбачається, що остання не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, а лише може посвідчувати факт виконання правочину, у даному випадку договорів позики, що в свою чергу також не доведено у судовому засіданні суду першої інстанції, як і не надано доказів реального фактичного надання коштів у розмірі 4010587 грн. ОСОБА_1 ОСОБА_3 під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: