АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

26 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Прохоровій В.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року позивач звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1, укладеного 14.02.2013 між нею та ОСОБА_2, посилаючись на те, що він був укладений під впливом обману та тяжких обставин.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що підписуючи вказаний договір вона вважала, що підписує договір довічного утримання, за умовами якого вона передає відповідачу у власність земельну ділянку належну їй на праві власності, а взамін ОСОБА_2 погашає її борг перед садовим товариством та довічно здійснює допомогу по господарству.

Вказувала, що відповідач ввела її в оману та не взяла на себе зобов'язань по наданню допомоги по господарству, а натомість у договорі зазначено, що вказану земельну ділянку було куплено за ціною 219 385,00 грн., хоча кошти позивач не отримувала.

Зазначала, що вона ніколи не мала наміру продавати земельну ділянку, ніколи не домовлялась з відповідачкою про вартість земельної ділянки, не брала грошей та не писала ніяких розписок.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку.

В обґрунтування заявлених вимог вказала, судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивач через похилий вік, численні захворювання та хвилювання не могла повністю усвідомлювати значення своїх дій, прочитати та усвідомити зміст договору та під тиском представника позивача ОСОБА_3 підписала договір. Зазначила, що коштів від вказаного договору нею отримано не було.

Посилаючись на те, що представник відповідача, діючи зловмисно у змові з нотаріусом ввели позивача в оману з метою заволодіння земельною ділянкою, просила рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 14.02.2013.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. На адресу суду надійшло клопотання про перенесення судового засідання, оскільки вона перебуває на амбулаторному лікуванні. Разом з цим, з доданого до клопотання витягу з медичної карти амбулаторного хворого вбачається, що на лікуванні вона перебувала до 25.05.2015, тобто до дня судового засідання.

Колегія суддів визнає вказані відповідачем причини неявки в судове засідання неповажними та відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.02.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого позивачка передала у власність відповідачці земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0604 га.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 12 вказаного Договору, сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовленні в ньому.

Суд першої інстанції, встановивши правовідносини та оцінивши докази надані сторонами, дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 230 ЦК України для визнання правочину недійсним, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України дійсність правочину презюмується.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ч. 1 ст. 230 , абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України обставини, які мають істотне значення для визнання правочину недійсним, що вчинений під впливом обману, стосується природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які істотно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З урахуванням належних та допустимих доказів, наявних матеріалах справи, пояснень позивача, обставин справи та норм матеріального закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що позивачем не доведено факт наявності в діях відповідача ОСОБА_2 умислу на обман та самого факту обману, при укладенні оспорюваного договору.

Матеріали справи також не містять доказів того що договір було укладено позивачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач, під час підписання договору не могла повністю усвідомити зміст договору та значення своїх дій через хвилювання та погіршення стану здоров'я, оскільки вказана підстава не була предметом розгляду даного спору в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вказаних обставин та наведених норм, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 758/14657/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6865/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Зарицька Ю.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.