Справа № 465/7352/13 Головуючий у 1 інстанції: Ваніський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/4530/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Щумської Н.Л.

з участю секретаря Куцика І.Б.

та з участю представників ОСОБА_2 ОСОБА_3,

ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення, встановлення порядку користування, -

встановила:

Позивач ОСОБА_5 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 та просила припинити права на 5/12 частин спільного майна - квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_5 з зустрічним позовом, в якому просила усунути перешкоди та вселити її в квартиру АДРЕСА_1 і встановити порядок користування жилим приміщенням наступним чином, виділивши ОСОБА_2 приміщення під літ. 5-4 житлову кімнату пл. 18,4 кв. м, а приміщення коридору, кухні, санвузол, балкон залишити в спільному користуванні.

Оскаржуваним рішенням суду первісний позов задоволено.

Припинено право ОСОБА_2 на частку у спільному майні, 5/12 частин квартири АДРЕСА_2.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено за безпідставністю вимог.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2015 року заяву представника позивача ОСОБА_5 про постановлення додаткового рішення задоволено та викладено резолютивну частину рішення у наступній редакції:

Первісний позов задовольнити.

Припинити право ОСОБА_2 на частку у спільному майні, 5/12 частин квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5.

У задоволенні зустрічного позову відмовити за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду про те, що належна скаржнику частка в квартирі, яка становить 5/12 є незначною суперечить вимогам п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Крім того, зазначає, що в рішенні суду не зазначено, з яким саме підстав суд дійшов висновку про те, що вказана квартира є неподільною, оскільки питання поділу квартири судом не досліджувалось і судова будівельно-технічна експертиза з цього приводу не призначалась. Вказує, що висновок суду про те, що між сторонами у справі склались конфліктні відносини, спричинені особистою неприязню, що унеможливлює спільне користування квартирою, є повністю безпідставним і не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що на момент розгляду справи скаржник зареєстрована у спірній квартирі, іншого місця проживання не має, що суд не взяв до уваги. Таким чином, позбавлення права власності на частку в квартирі істотно порушить її права та інтереси, оскільки в неї немає жодної можливості реалізувати своє право на повноцінне житло. Вказує, що суд першої інстанції не зазначив, яким чином була встановлена дійсна вартість квартири та не вирішено питання виплати компенсації її дійсної вартості. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задоволити зустрічні позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_5 належить 7/12 частин квартири АДРЕСА_3. ОСОБА_2 належить 5/12 частин вищезазначеної квартири на підставі договору дарування від 24.01.2014 року (а.с.128 т.1).

Квартира АДРЕСА_4 складається з трьох кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні, балконів, загальною площею 72,9 кв.м. та є неподільною, що стверджується висновком експертного дослідження № 24-06-13 від 24.06.2013 року (а.с. 12-23 т.1).

Задовольняючи позов ОСОБА_5 та припиняючи право ОСОБА_2 на частку у спільному майні, районний суд виходив з того, що 5/12 частин спірної квартири ОСОБА_2 набула на підставі договору дарування, а тому припинення її права на частку у квартирі не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81 цс 11 та від 15 травня 2013 року № 6-37 цс 13 і відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Однак, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописку № 3088 від 26.05.2014 року ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі, дата реєстрації 16.05.2014 року (а.с.100 т.1).

Як убачається з матеріалів справи, іншого жилого приміщення на праві власності ОСОБА_2 не має, що стверджується наявним у матеріалах справи витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер витягу 39575121).

Набуття відповідачкою частки у спірній квартирі на підставі договору дарування, колегією суддів, з точки зору не заподіяння їй шкоди у зв'язку із припинення її права власності на частку у спірній квартирі, оцінюється критично, оскільки, остання немає зареєстрованого за собою права власності (іншого речового права) на інше нерухоме (житлове) майно, тобто житлом не забезпечена. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутні підстави для припинення права власності відповідачки на частку у спільному майні в розумінні ст. 365 ЦК України.

За таких обставин, рішення та додаткове рішення в частині задоволення первісного позову слід скасувати, відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_5

Районним судом відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 у м. Львові.

У силу положень ст. ст.21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК).

Право на судовий захист та його спосіб передбачено ст.16 ЦК і, зокрема, ст. 391 цього ж Кодексу, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 та зареєстровані за вказаною адресою.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення зустрічного позову в частині усунення перешкод у користуванні ОСОБА_2 спірною квартирою та її вселення у квартиру, оскільки вона має право на користування вказаним житловим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до положень ч.2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Квартира АДРЕСА_1 у м. Львові відповідно до технічного паспорта (а.с.127 т.1) складається з таких приміщень: під літ. 5-1 коридор площею 7,60 кв.м, 5-2 санвузол площею 3,50 кв.м, 5-3 кухня площею 14,60 кв.м, 5-4 житлова кімната площею 18,40 кв.м, 5-5 житлова кімната площею 11,40 кв.м, 5-6 житлова кімната площею 15,70 кв.м, 5-7 балкон площею 1,10 кв.м, 5-8 балкон площею ,60 кв.м. Житлова площа квартири становить 45,5 кв.м.

З урахуванням розміру частки ОСОБА_2 у спірній квартирі 5/12, що становить 18,95 кв. м від розміру житлової площі, в її користування може бути виділена кімната під літ. 5-4 площею 18,40 кв.м.

У користування ОСОБА_5 може бути виділено кімнати під літ. 5-5 площею 11,4 кв.м з балконом, та під літ. 5-6 площею 15,7 кв.м, що відповідає розміру її частки.

При цьому приміщення коридору, санвузла, кухні з балконом слід залишити у спільному користуванні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення зустрічного позову підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення вимог ОСОБА_2

Керуючись ч.1. п.2 ст. 307, ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, встановлення порядку користування задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 у м. Львові, вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_5.

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 у м. Львові:

виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 18,40 кв.м.;

виділити в користування ОСОБА_5 житлові кімнати площею 11,40 кв.м. з балконом, та площею 15,70 кв.м.;

у загальному користуванні залишити приміщення коридору площею 7,60 кв.м., санвузла площею 3,50 кв.м., кухні площею 14,60 кв.м з балконом.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 246,80 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий М.М.Шандра

Судді: Л.Б.Струс

Н.Л.Шумська