Справа № 569/2210/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2015 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуюч ої судді - Панас О.В.

при секретарі - Райковській О.К.

з участю: позивача - ОСОБА_16

представника позивача - адвоката ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - адвоката ОСОБА_4

третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_16 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07 травня 1992 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 - матір відповідача,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В період шлюбу позивача з ОСОБА_6 придбали домоволодіння по АДРЕСА_1, яке зареєстрували на ОСОБА_6 19.06.1998 року. Спільне домоволодіння було перебудоване і добудоване позивачем та ОСОБА_6. ОСОБА_6 домовилась з позивачем і ,запевнивши його в глибокій порядності свого сина - відповідача по справі, умовила підписати два договори дарування спільного будинковолодіння -

21.04.2004 року за №2299; 29.12.2004 року за №8631.

Вказав, що він не володіє вільно українською мовою. А згідно ст.. 13 Закону України «Про нотаріат» слідує, що в тому разі, коли особа звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлювальних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем. Цього зроблено не було.

Після смерті дружини позивача -ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, залишилося спадкове майно, а саме : земельна ділянка площею, 0,1064 га, яка була оформлена на померлу.

Відповідач по справі при сприянні третьої особи - до останього моменту умовляв позивача підписати заяву про відмову від прийняття спадщини,яку оформили лише 25.06.2011 року. Основним аргументом відповідача і нотаріуса було завіряння позивача в тому,що відповідач зобов'язується утримувати його пожиттєво , забезпечувати його житлом, матеріально та, немовби, неможливість по закону України мати у власності іноземним громадянам земельну ділянку і необхідність єдиного власника будови та земельної ділянки, на якій вона розташована.

Позивач помилився стосовно природи правочину від 25.06.2011 року, та вважав, що у відповідача залишається законне зобов'язання його підтримувати матеріально та не перешкоджати його проживанню до смерті на половині будинку та землі, яку він займає. Крім того, позивач не володіє вільно українською мовою, а тим паче, юридично не обізнана людина. Нотаріус не сприяла роз'ясненню юридичних наслідків оформлення 25.06.11 року заяви про відмову від прийняття спадщини.

В подальшому відносини між ним та ОСОБА_7 погіршилися, останній весь час ставить питання про виселення, створює складні життєво-побутові умови проживання, оскільки вважає себе без будь-яких обов'язків щодо позивача.

Просив визнати недійсною його відмову від прийняття спадщини 25.06.2011р., визначити за ОСОБА_16 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 терміном у два місяці після набрання рішенням суду законної сили. Визнати частково недійсним свідоцтво про спадщину за законом в частині права власності на земельну ділянку площею 0,0164 га за адресою АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_1 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 в зв'язку з прийняттям спадщини за законом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_16 дав пояснення в присутності перекладача ОСОБА_9, підтримав позов в межах доводів позовної заяви. Просив позов задовольнити. Пояснив, що не був дуже добре обізнаний в українському законодавстві розумів, що має укласти договір згідно якого ОСОБА_3 має надати йому право жити в будинку, оплачувати свої послуги. Пояснив, що в Україні проживає з 1990 року, займався бізнесом, свої фінансові документи підписував без участі перекладача. Йому ніхто не чинив перешкоди в тому, щоб отримати юридичну консультацію до вчинення нотаріальної дії, якм мала місце 25.06.2011р., вчиняв нотаріальну дію у нотаріуса, яка була подругою покійної дружини.

Представник позивача, дав аналогічні пояснення, просив позов задовольнити, так як при оформленні заяви про відмову від спадщини було порушено право його довірителя на перекладача, в наслідок чого він не зрозумів правову природу вчиненої нотаріальної дії.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав подані до суду письмові заперечення, згідно яких позов ОСОБА_16 не визнав повністю.

Вказав, що ОСОБА_16 07.05.1992р. зареєстрував шлюб з його матір'ю ОСОБА_10 і з цього ж часу проживав в Україні в м.Рівне.

В червні місяці 1998 року за пропозицією матері спільно купили незавершений будівництвом житловий будинок для проживання її з ОСОБА_16 та його сім'ї, який складався з 2-х половин з окремими входами. Готовність будинку була 49%, який добудували в основному за його кошти.

В 1999 році його мати, так як вона була зареєстрована власником житлового будинку, згідно рішення Рівненської міської Ради від 3 червня 1999 р. отримала у приватну власність земельну ділянку площею-0,1064 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, та ведення особистого підсобного господарства в АДРЕСА_1.

Добудувавши спільно з матір'ю будинок на початку 2002 року, ОСОБА_1 здала будинок в експлуатацію і отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 на своє ім'я.

21 квітня 2004 року мати подарувала йому 1/2 частину будинку, яку він будував та в якій проживав , а 29.12.2004р. і на другу половину. Договори дарування посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_5 укладені за письмовою згодою ОСОБА_16 нотаріально посвідченою.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 померла. У встановлений шестимісячний строк з дня її смерті, ОСОБА_16, ОСОБА_11 подали заяви про відмову від прийняття спадщини на його користь, які нотаріально посвідчили. Він подавав заяву про отримання спадщини, та отримав свідоцтво про спадщину за законом на земельну ділянку. Заперечив, що між ним та ОСОБА_16 мала місце домовленість про укладення договору довічного утримання. Будинок належить йому, він не чинить перешкод в користуванні ОСОБА_16 тією його частиною, яку він займав з ОСОБА_1 В лютому 2013р. ОСОБА_16 одружився, а в березні 2013 оскаржив до суду договори дарування будинку, проте рішенням суду йому було відмовлено в задоволенні позову.

Вважає безпідставними посилання позивача на те, що він з нотаріусом переконував та умовляв ОСОБА_16 підписати заяву про відмову від спадщини. Ці мотиви є надуманими, та нічим не підтверджені. Не відповідають дійсності посилання позивача в позові, що він не володіє українською мовою. Мала місце домовленість щодо обов'язку утримувати частину будинку в якому проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_16, а останній в рахунок цього зобов'язання склав заповіт на грошові вклади на його та братове ім'я, однак свій заповіт ОСОБА_16 скасував, тому зобов'язання також втратило силу.

Просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 суду пояснила, що знає ОСОБА_16 і ОСОБА_1 , як своїх постійних клієнтів. ОСОБА_16 прийшов до неї і сам особисто сказав, що хоче відмовитись від спадщини. В спадковій справі на той час вже була заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини, яка була подана раніше за декілька днів. Знала ОСОБА_16 більше 20 років, мав посвідку на проживання в Україні. ОСОБА_16 розумів її, а вона розуміла його. Попередила ОСОБА_16, про наслідки відмови від прийняття спадщини, що відмова від спадщини після спливу шестимісячного строку не може бути ним скасована . Вона склала заяву, ОСОБА_16 прочитав і підписав заяву . Вважаючи на те, що ОСОБА_16 говорив польсько-українською мовою заява містить запис, що ОСОБА_16 добре володіє українською мовою і не потребує послуг перекладача, з чим ОСОБА_16 погодився.

Крім того пояснила, що ОСОБА_16 оформляв сам особисто в неї заповіт на своє майно, а пізніше приходив до неї та скасував заповіт.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, третьої особи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 07.05.1992р. було укладено шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_10, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 467 відділом РАГС м.Рівне, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - ОСОБА_1.

Встановлено, що ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, про що 10.01.2011р. було зроблено відповідний запис за № 50 відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції.

Після смерті ОСОБА_1 відкрилася спадщина на майно - земельну ділянку 0,1064 га., що знаходиться АДРЕСА_1 і яка належала померлій ОСОБА_1

Згідно спадкової справи № 13/2011 відносно померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1, розпочатої 06.06.2011р., вх..№ 25 ОСОБА_3 06.06.2011р. подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 (а..1); - 25.06.2011р. о 12.20 год. за вх..№ 30 ОСОБА_16 подав заяву згідно якої відмовився від належної йому частки спадщини за законом після смерті дружини ОСОБА_1 на користь її сина ОСОБА_3 , заява містить запис « Я, ОСОБА_16, добре володію українською мовою і не потребую послуг перекладача, та підпис ОСОБА_16 (а.14): з заявою на ім'я нотаріуса ОСОБА_5 , про відмову від спадщини 25.06.2011р. о 12.30 год. звертався ОСОБА_11 з приводу відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 (а.17). З оглянутого судом свідоцтва про право на спадщину за законом , виданого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, 23.01.2012р., зареєстрованого в реєстрі за № 248, вбачається що ОСОБА_3 успадкував земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 1,1064 га, у тому числі з урахуванням 2/3 часток в спадщині від яких відмовилися : син спадкодавця ОСОБА_11, чоловік спадкодавця ОСОБА_16 ( аркуш 32 спадкової справи № 13/2011).

Крім того встановлено, що ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає в Україні на підставі посвідки на постійне проживання Серії НОМЕР_1, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, є військовим пенсіонером , якому з 04.10.2012р. присвоєно 1 групу інвалідності.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що ОСОБА_16 знайомий з 1996р. ОСОБА_3 його колишній зять. ОСОБА_1 при житті говорила, що її діти будуть доглядати ОСОБА_16 до смерті. Які при цьому укладалися документи йому не відомо, при вчиненні нотаріусом дій присутнім ніколи не був. Пояснив, що ОСОБА_16 українську мову не дуже добре розумів, дружина йому перекладала.

ОСОБА_11, який приходиться рідним братом ОСОБА_3, суду пояснив, що після смерті матері він відмовився від спадщини на користь брата, про що подав заяву нотаріусу. При цьому його ніхто не вмовляв відмовитись від прийняття спадщини. ОСОБА_16 20 років проживає в Україні, він з братом доглядали його коли він хворів.У нотаріуса були він та ОСОБА_16, яка спілкувалася з ними, та пояснила, що заява це відмова від прийняття спадщини. Між ним, братом та ОСОБА_16 конфліктів не було, а почалися конфлікти після того як ОСОБА_16 одружився.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , яка тривалий час перебувала з сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_16, яка доглядала малолітню дитину ОСОБА_3,показала , що ОСОБА_16 дивився фільми по телевізору на російській та українській мовах, читав інструкції (анотації) до ліків на російській та українській мові, які були в упаковках ліків. Читав пресу на українській мові, програму телебачення, спілкувався з нею українською мовою. Чула розмову між ОСОБА_16 та ОСОБА_3 з приводу прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1, на що ОСОБА_16 сказав, що земля йому не потрібна, тоді ОСОБА_3 сказав, що буде оформляти спадщину на себе.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_14, який проживає по сусідству з сторонами у справі останніх 5 років, суду показав, що через рік після смерті ОСОБА_1 ОСОБА_16 у нього вдома розповідав, що ходив до нотаріуса, підписував якість бумаги і буде забезпечений в своєму будинку. Він не розумів ОСОБА_16 і розмову з ОСОБА_16 йому перекладала його донька.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що йому зі слів ОСОБА_16 відомо, що після смерті дружини підписав у нотаріуса документ, який грантує йому довічне проживання у будинку, який в 2004р. був подарований ОСОБА_3, а після смерті його доправлять до Польщі.

З дослідженого судом рішенні апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2013 року , яке набрало законної сили вбачається, що «твердження ОСОБА_16 про те, що він не розуміє української мови колегія суддів вважає надуманими, оскільки воно спростовується сукупністю доказів по справі. А саме ОСОБА_16 проживає в Україні понад 20 років і володіє українською мовою, читає українські газети та дивиться україномовні програми телебачення. ОСОБА_16 неодноразово самостійно звертався до нотаріуса ОСОБА_5 для вчинення нотаріальних дій і ніколи послугами перекладача при цьому не користувався. Про те, що ОСОБА_16 володіє українською мовою свідчить і ряд письмових доказів. Так 9 грудня 2010 року ОСОБА_16 склав заповіт, в тексті якого було зазначено, що він добре володіє українською мовою і в послугах перекладача не має потреби. При цьому ОСОБА_16 власноручно на польській мові записав, що заповіт ним прочитаний вголос. Аналогічний запис міститься в заяві ОСОБА_16 від 18 лютого 2013 року про скасування заповіту».

В зазначеному рішенні вказано і про оспорювану заяву про відмову від спадщини від 25 червня 2011 року, де також позивач вказав, що добре володіє українською мовою і не потребує послуг перекладача.

Аналіз зазначених доказів дав підстави стверджувати, що ОСОБА_16 в момент посвідчення оспорюваних правочинів володів українською мовою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.2013р. ОСОБА_16 було відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду від 12.07.2013р.,та рішення апеляційного суду Рівненської області від 01.10.2013р.

Згідно сі.61 ч.2, ч.З ЦПК України -обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не

доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ні обставини.

В поданій до суду позовній заяві позивач стверджує, що мав намір укласти з ОСОБА_3 договір довічного утримання, при цьому допитані свідки з боку позивача вказували на те, що домовленість утримання ОСОБА_16 мала місце ще при житті ОСОБА_1 після дарування будинку ОСОБА_3.

Так, за ч.1 ст. 744 ЦК України (поняття договору довічного утримання (догляду)

за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач

зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Виходячи з правової природи договору довічного утримання ОСОБА_16 повинен був передати у володіння та користування належне йому на праві власності рухоме або нерухоме майно, при цьому надавши правовстановлюючі документи на майно в яких робиться відповідна відмітка після посвідчення договору, який укладається в присутності двох сторні. Проте позивачем не надано доказів, а судом їх встановлено не було , щодо вчинення фактичних дій на укладення ОСОБА_16 та ОСОБА_3 договору довічного утримання , як то обговорення суттєвих умов договору, тому суд прийшов до висновку, що твердження про намір укладення договору довічного утримання є надуманими.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача щодо порушення його права на перекладача при вчиненні нотаріальної дії, так як має місце рішення суду яким підтверджено, що ОСОБА_16 володів українською мовою.. Не встановлено судом і вчинення будь-яких дій щодо перешкоджання ОСОБА_16 в отриманні послуг перекладача, юриста до вчинення нотаріальної дії, яка оскаржується, та спонукання його до подачі заяви про відмову від прийняття спадщини. Крім того, судом встановлено , що ОСОБА_16 зареєстрований в АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_3, що підтверджує право ОСОБА_16 на проживання та користування житлом в будинку незалежно від будь-яких інших договрів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1273 Цивільного кодексу України, відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд прийшов до висновку, що волевиявлення ОСОБА_16 при вчиненні оскаржуваного правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі , так як ОСОБА_16 особисто прийшов до нотаріуса і повідомив , що хоче відмовитись від спадщини, що підтверджується його показаннями даними в судовому засіданні показаннями нотаріуса, свідка ОСОБА_11.

Згідно ст.. 229 ( правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки),

якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Суд з'ясувавши всі обставині справи, вислухавши учасників які приймають участь у справі, дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсною відмови ОСОБА_16 від прийняття спадщини в наслідок помилки до задоволення не підлягає за недоведеністю позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку, що позов в частині визнання недійсно відмови від прийняття спадщини до задоволення, то вимоги в частині надання додаткового строку для прийняття спадщини, та визнання частково недійним свідоцтва про спадщину за законом до задоволення не підлягають за безпідставністю таких вимог.

На підставі викладеного, ст..ст. 203,209, 1273 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" , керуючись ст.ст. 10, 60, 82, 88, 212-215, 225, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_16 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.В.Панас