Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/438/15 Головуючий у 1 інстанції: Галянчук Н.М.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бєлки В.Ю.

суддів: Каракуші К.В.

Онищенка Е.А.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу й моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ТОВ «Зоря», який неодноразово уточнювала.

У позові зазначала, що 17 липня 2013 року на підставі наказу директора ТОВ «Зоря» №33-к її було звільнено з роботи за винні дії при обслуговуванні товарних цінностей за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, а наказ прийнятим з порушенням норм чинного законодавства. При звільненні їй не було наведено підстави звільнення, а саме, які безпосередньо її винні дії стали підставою для втрати довіри. Крім того, її не було ознайомлено з наказом про звільнення, що свідчить про порушення ст. 47 КЗпП України.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд поновити її на посаді завідуючої складами мех. тока ТОВ «Зоря», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу 47100 грн. та моральну шкоду 7000 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 03 травня 1990 року ОСОБА_3 прийнята до колгоспу «Зоря» на посаду завідуючої мех.току. 23 лютого 1993 року колгосп «Зоря» був перетворений у КСП «Зоря», а 07 березня 2000 року перетворений на ТОВ «Зоря». 30 червня 2004 року наказом № 53-к від 02.07.2004 позивачка переведена завідуючою складами мех.току (а.с. 77).

Наказом по підприємству № 52 від 17 липня 2013 року «Про халатне відношення до своїх обов'язків працівників мех.току, звільнення та призначення на посаду» ОСОБА_3 було відсторонено від роботи та звільнено з займаної посади за винні дії при обслуговуванні товарних цінностей, що дають підстави для втрати довір'я з 17 липня 2013 року (а.с. 98). Звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 2 ст.41 КЗпП України було оформлене наказом № 33-к від 17 липня 2013 року (а.с.158).

Статтею 36 КЗпП України передбачається, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39) та з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення у зв'язку з втратою довір'я відноситься до додаткових підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

У відповідності до роз'яснень п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Втрата довір'я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Як правило, такі дії мають корисливий характер. Це крадіжки цінностей, використання їх у своїх особистих цілях, порушення правил торгівлі, відпуск товарів у борг, порушення правил зберігання матеріальних цінностей, допущення недостачі або надлишків товарів, халатне відношення до роботи тощо.

Ключовим моментом у визначенні, чи відноситься працівник до осіб, які можуть бути звільнені на підставі втрати довір'я до них, є поняття безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей.

Як встановлено судом, 21 травня 2013 року між ТОВ «Зоря» та працівником мех.току ОСОБА_3 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність Відповідно до п.1 договору, працівник, який займає посаду завідуючої складами або виконує роботу, яка безпосередньо пов'язана зі зберіганням, прийманням зерна, фуражу в склади, достовірністю звітності, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених йому підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей (а.с.99).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 обіймала посаду завідуючої складами мех.току, виконувала роботу, яка безпосередньо пов'язана зі зберіганням, прийманням зерна, фуражу в склади, а тому, відповідно до умов договору про повну матеріальну відповідальність, несла повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання, прийманням ввірених їй товарно-матеріальних цінностей. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що ОСОБА_3 відноситься до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують матеріальні цінності, і тому може бути звільнена за п. 2 ст. 41 КЗПП, оскільки вона обслуговувала саме матеріальні цінності, які знаходяться на складах ТОВ «Зоря».

Відсутність посадової інструкції на підприємстві не ставить під сумнів існування у позивача матеріальної відповідальності, оскільки наказом № 53-к від 02 липня 2004 року ОСОБА_3 була переведена завідуючою складами мех.току, сама посада відносить її до певної категорії працівників і передбачає виконання робіт по обслуговуванню матеріальних цінностей підприємства і суттєвим моментом є те, між роботодавцем та працівником ОСОБА_3 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, де у п.1 міститься перелік посадових обов'язків позивача, зокрема, достовірність звітності.

Другою необхідною умовою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довір'я є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Однак власник, у разі виникнення спору, повинен довести і факт порушення, і вину працівника.

З досліджених доказів вбачається, що позивачкою ОСОБА_3 були допущені винні дії, які полягають у порушенні обслуговування матеріальних цінностей, оскільки в червні та липні 2013 року були зроблені неіснуючі запаси зерна (тобто не існуючі надлишки), що підтверджується наступними доказами: актом від 05 вересня 2013 року про переваження насіннєвого матеріалу в складах №2 та №4 (а.с.147), яким виявлено надлишок озимої пшениці у розмірі 64490 кг, та Звітом з виконання погоджених процедур, щодо бухгалтерської інформації ТОВ «Зоря» (а.с.169-180), який підтвердив перевищення відвантаженої ваги озимої пшениці у порівнянні з вагою її надходження на 64490 кг, а також відповідність відомостей, відображених в акті від 05 вересня 2013 року первинним бухгалтерським документам.

З наданого Звіту вбачається, що ТОВ «Аудиторська фірма «Злагода» при проведенні аналізу використовувала оригінали накладних внутрігосподарського призначення (форма № ВЗСГ-8), відомостей руху зерна та іншої продукції, прибуткових та видаткових накладних, податкових накладних, відомостей 10-з обліку руху матеріалів по рахункам 208 «Матеріали сільськогосподарського призначення», 26 «Готова продукція», ордерів меморіально-ордерної системи обліку № 1, 2, 3, 7, 8, 9 та акту № б/н від 05 вересня 2013 року «Про переваження сіменного матеріалу в складах №2 та №4, який було засипано для треєровки та подальшого оприбуткування в сіменний матеріал».

На підставі досліджених документів ТОВ «Аудиторська фірма «Злагода», як і ТОВ «Зоря», встановила факт перевищення відвантаженої ваги озимої пшениці у порівнянні з вагою її надходження на 64 490 кг, що також підтверджує факт вчинення винних дій зі сторони працівника ОСОБА_3, які полягають в порушенні правил зберігання матеріальних цінностей, допущенні надлишків товарів та халатному відношенню до роботи.

Факти вчинення ОСОБА_3 винних дій у вигляді халатного відношення до облікової дисципліни підтверджується також пояснювальними записками самої ОСОБА_3 від 17 липня 2013 року, які вона склала власноруч для пояснення своїх дій (а.с.105-106).

При цьому, суд першої інстанції підставно критично поставився до заперечень позивача та її представника щодо проведення інвентаризації та аудиту за відсутності звільненого працівника та вже після звільнення, оскільки як вбачається з матеріалів справи, інвентаризація зерна в складах №2 і №4 ТОВ «Зоря» призначена 17 липня 2013 року наказом № 53 (а.с.144), з яким ОСОБА_3 17 липня 2013 року ознайомив директор ТОВ «Зоря» Міхно І.М., однак позивач відмовилась ставити свій підпис про ознайомлення, про що свідчить акт від 17 липня 2013 року, складений у присутності двох працівників та директора ТОВ «Зоря» (а.с.145). До того ж отриманий результат аудиту вже після звільнення ОСОБА_3 лише підтвердив обґрунтованість тверджень відповідача про винні дії позивача, що була матеріально відповідальною особою.

Також судом встановлено, що ТОВ «Аудиторська фірма «Злагода» та ТОВ «Зоря» під час проведення інвентаризації бралися за основу накладні, які в наступному відображалися в звітах за місяць позивачем ОСОБА_3 і були складені ще до звільнення працівника, тобто після 17 липня 2013 року на складах, за які відповідала позивач, взагалі не здійснювалося завантаження і не було приходу зерна, тому факт виникнення надлишків 64490 кг зерна, свідчить саме про вчинення працівником винних дій щодо відсутності облікової дисципліни, що дають підставу роботодавцю розірвати трудовий договір за п. 2 ст. 41 КЗпП.

Безпідставними суд вважав і доводи позивачки та її представника щодо подання представником відповідача акту від 05 вересня 2013 року та Звіту з виконання погоджених процедур щодо бухгалтерської інформації, з порушенням вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 131 ЦПК України передбачено, що сторони зобов'язані подати свої докази до суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Оскільки у даній справі попереднє судове засідання не проводилось, представник відповідача надав вищевказані докази до початку розгляду справи по суті, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Факт своєчасного отримання трудової книжки, в день звільнення, не заперечувався жодною зі сторін, тобто звільнення з ТОВ «Зоря» завідуючої складами мех.току ОСОБА_3 та отримання нею трудової книжки відбулося саме 17 липня 2013 року.

У зв'язку з цим, суд не прийняв до уваги заперечення позивача, що її не було ознайомлено з наказом про звільнення, оскільки на зворотній стороні наказу № 52 від 17 липня 2013 року «Про халатне відношення до своїх обов'язків працівників мех.току, звільнення та призначення на посаду», оригінал якого досліджений у судовому засіданні, міститься особистий підпис ОСОБА_3 (а.с.98 зворот). Від ознайомлення з наказом № 33-к від 17 липня 2013 року ОСОБА_3 відмовилась, про що свідчить акт від 17 липня 2013 року (а.с.159).

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 2 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з довідкою ТОВ «Зоря» № 123 від 21 травня 2014 року, ОСОБА_3 на момент звільнення була членом профспілки ТОВ «Зоря» (а.с.118).

Відповідно до приписів п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.

При розгляді справи судом встановлено, що звільнення ОСОБА_3 за п. 2 ст. 41 КЗпП України було проведено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. У зв'язку з цим, судом було задоволено клопотання представника відповідача і ухвалою від 21 травня 2014 року направлено звернення до профспілки ТОВ «Зоря» із запитом про надання згоди або відмови у дачі згоди на звільнення ОСОБА_3 за п.2 ст.41 КЗПП України.

За наслідками розгляду ухвали, 16 червня 2014 року було проведене засідання профспілкового комітету ТОВ «Зоря» у складі 5 чоловік та одноголосно членами профкому прийняте рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 125-126).

Твердження представника апелянта у судовому засіданні апеляційного суду про те, що зі звіту аудиторської фірми «Зоря» не можливо встановити винних дій ОСОБА_3 оскільки предметом дослідження був період з червня по вересень 2013 року, а позивач була звільнена 17 липня 2013 року є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається із матеріалів звіту аудиторської фірми, остання дата оприходування зерна є 29.06.2013 року, потім на механічному току та складі відбувається внутрішнє переміщення, з току на склад і навпаки. При надходженні з механічного току до товарного складу, згідно накладних внутрігосподарського призначення, зазначена дата 06.07.2013 року, тобто за 11 днів до звільнення ОСОБА_3 У зв'язку з очисткою насіневого матеріалу, який знаходився в складах і був оприходуваний ОСОБА_3 ще в липні 2013 року, в середині механічного току відбувався рух зерна, що відобразилося в оприходуванні сіменного матеріалу в серпні 2013 року (27.08.2013 року) у кількості 63 290кг, після другої очистки (треєровки) сіменного матеріалу, але вага 63 290 кг відображається в загальній кількості зерна, що поступило з механічного току до товарного складу за період роботи ОСОБА_3 Після реалізації у вересні 2013 року всього зерна, яке знаходилось на механічному току та у відділах 1 і 2 ТОВ «Зоря», за достовірність облікової звітності у яких відповідала ОСОБА_3 на підставі договору про повну матеріальну відповідальність, було встановлено перевищення відвантаженої ваги зерна озимої пшениці у порівнянні з надходженнями на 64 490кг.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а її позовні вимоги в частині поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Зважаючи на недоведеність вимог позивача щодо незаконного звільнення, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні похідних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивача, викладену у позовній заяві і висловлену в ході розгляду справи і полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції та викладені у мотивувальній частині рішення і тому не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції з'ясовані всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, дана належна оцінка письмовим доказам у сукупності з доводами сторін, висновки суду відповідають обставинам справи, тому підстав для скасування рішення не має.

Керуючись ст.ст.307,308,314,317 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: