АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/247/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 44 Кузьменко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівОхріменко Н. І. , Качана О. В.
при секретаріЖуравель Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, - служби у справах дітей виконавчого комітету Черкаської міської ради, про виселення з квартири,

в с т а н о в и л а :

ПАТ «ФІДОБАНК» звернувся до суду із вказаним позовом, яким просив виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_1, мотивуючи про те, що ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником прав і зобов'язань, якого є ПАТ «ФІДОБАНК», згідно свідоцтва, виданого 23.01.2012 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрованого в реєстрі за №397, належить на праві власності чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 159,2 кв.м., житловою площею 105,9 кв.м., вартістю 1 168 830,00 грн. Указана квартира належала раніше ОСОБА_7 Наразі позивача позбавлено можливості розпоряджатися цією квартирою у зв'язку з тим, що згідно довідки від 25.03.2013, наданої об'єднанням власників з управління, утримання і використання майна житлового будинку по АДРЕСА_1, в ній проживає попередній власник - ОСОБА_7 та члени його родини, які здійснюють перешкоди у користуванні та розпорядженні банком належним йому майном.

28.11.2013 позивачем направлено відповідачам лист-вимогу про виселення за №6.2.0.22.0 - 16/1667 від 28.11.2013, в якому позивач просить відповідачів звільнити вищещевказану квартиру в місячний термін з моменту його отримання. Даний лист-вимогу відповідачами отримано 01.12.2013, однак квартиру на даний час не звільнено, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.07.2014 позов задоволено та виселено в примусовому порядку ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_13 з чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3, без надання іншого житла.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати рішення суду та ухвалити нове про надання відповідачам іншого житлового приміщення. В обґрунтування апелянт вказує на те, що суд, приходячи до висновку про необхідність виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, не врахував, що згідно ст. 109 ЖК України відповідачам має надаватися інше житло оскільки квартира АДРЕСА_4 придбана ними за власні, а не кредитні кошти. Крім того, суд не врахував, що при передачі вказаної квартири в іпотеку було порушено положення ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки при цьому не отримувалася згода органу опіки та піклування.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що банк є власником спірної квартири, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні цим об'єктом нерухомості, оскільки у добровільному порядку відмовляються звільнити квартиру.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником прав і зобов'язань якого є ПАТ «ФІДОБАНК», на підставі свідоцтва, виданого 23.01.2012 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрованого в реєстрі за № 397, належить на праві власності чотирикімнатна квартира АДРЕСА_5, загальною площею 159,2 кв.м., житловою площею 105,9 кв.м., та вартістю 1 168 830,00 грн.

Дана квартира згідно договору іпотеки №010-05/928іпф від 08.12.2008 забезпечувала виконання зобов'язань позичальника перед кредитором за кредитними договорами, укладеними в рамках генеральної кредитної угоди №010-05/928 від 27.03.2008.

Наразі у цій квартирі проти волі банку проживають відповідачі у справі чим порушують права банку, як власника майна.

Зазначені обставини ніким не оспорюються.

28.11.2013 позивачем направлено відповідачам лист-вимогу про виселення №6.2.0.22.0-16/1667 від 28.11.2013, яким позивач просить відповідачів звільнити вищевказану квартиру в місячний термін з моменту отримання цього листа. Відповідачі вимогу банку про виселення з квартири отримали 01.12.2013, однак до цього часу зазначене житлове приміщення не звільнили.

Як вірно вказав суд першої інстанції згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого вміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 109 ЖК України передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як роз'яснено судам Пленумом ВССУ у п.43 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Враховуючи те, що банк набув права власності на квартиру АДРЕСА_5 у результаті задоволення його, як позичальника, вимог за рахунок предмета іпотеки, яким була дана квартира, а відповідачі добровільно не звільнили квартиру зі спливом місячного строку з моменту отримання відповідної письмової вимоги банку, позовні вимоги про їх виселення без надання іншого житлового приміщення підлягають до задоволення.

При цьому колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що згідно ст. 109 ЖК України відповідачам при їх виселенні у судовому порядку має надаватися інше житлове приміщення, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 4 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Тобто обов'язковою умовою для надання іншого житлового приміщення при виселення громадян є , зокрема, придбання цього приміщення за рахунок кредиту (позики). У даному випадку сам же апелянт і вказує на те, що квартиру було придбано за особисті, а не кредитні кошти, отже положення ст. 109 ЖК України про надання при виселенні іншого житлового приміщення застосовано бути не може.

Також колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що суд не врахував, що при передачі квартири в іпотеку було порушено положення ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки при цьому не отримувалася згода органу опіки та піклування, так як ця обставина, у разі її доведеності, може свідчити про спірність виникнення права власності у банку на квартиру у ході звернення стягнення на неї як на предмет іпотеки, що у даній справі не оспорюється та не входить до предмету доказування. Колегія суддів враховує, що апеляційні вимоги стосуються саме ненадання відповідачам іншого житлового приміщення при виселенні, а не незаконності факту їх виселення.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, - служби у справах дітей виконавчого комітету Черкаської міської ради, про виселення з квартири, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :