Справа № 263/8281/15-ц
Провадження № 2/263/2630/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Скрипниченко Т.І., при секретарі Момот А.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягування заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування вимог зазначив, що він працював у відповідача на посаді слюсаря механо-збірних робіт 3 розряду з 2004 року та був звільнений 29.09.2014 року за власним бажанням. Після звільнення повний розрахунок з позивачем не було проведено, у зв'язку із чим, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 2000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду у розмірі 1000 грн., яка полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, застосуванні додаткових зусиль для організації вого життя.

В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги у частині стягнення середнього заробітку та зазначив, що у звязку із погашенням відповідачем заборгованості по заробітній платі у повному обсязі, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.09.2014 року по 15.07.2015 року, тобто день фактичного розрахунку при звільненні, у розмірі 21 700 грн. 80 коп.

Позивач та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що не визнає позовні вимоги у повному обсязі, оскільки позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення, при цьому він звернувся до відповідача із відповідною заявою лише 13.07.2015 року, та відповідач провів повний розрахунок з позивачем на підставі поданої ним заяви 14.07.2015 року. .

Суд, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню . При цьому суд виходить з наступного.

Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до наказів позивач ОСОБА_1 працював у Публічному акціонерному товариству «Азовзагальмаш» на посаді слюсаря механо-збірних робіт 3 розряду з 10.12.2004 року та був звільнений за ст. 38 КЗпП 29.09.2014 року, що не оспорюється сторонами по справі.

Згідно відомості № 200 від 14.07.2015 року позивачу було сплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 1776,53 грн. та компенсація за втрату частни доходів 945,02 грн., разом 2536,69 грн.( з врахуванням утримання обов'язкових платежів). Зазначені грошові кошти були виплачені позивачу 14.07.2015 року. За розпечаткою банку з карткового рахунку позивача АТ "Збербанк Росії" зазначені кошти зараховані на рахунок позивача банком 15.07.2015 року на підставі платіжного доручення відповідача від 14.07.2015 року

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З ч. 1 ст. 116 Кодексу Законів «Про працю України» вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 цього Кодексу передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини, які склались між сторонами та вивчивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено строки розрахунку із позивачем при звільненні, а саме розрахунок було виплачено 14.07.2015 року. За таких обставин з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку із позивачем. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення розрахунку при звільненні лише 13.07.2015 року, оскільки день звільнення позивача, а саме 29.09.2014 року, згідно графіку № 3-3 для працюючих в три зміни наданого відповідачем, був робочим днем, то відповідний розрахунок при звільненні повинен був бути проведений у день звільнення.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки відповідач не здійснив фактичного розрахунку перед позивачем, то суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ «Азовзагальмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 30.09.2014 року по 14.07.2015 року день фактичного розрахунку. При цьому розмір середнього заробітку суд розраховує відповідно до графіків № 3-3 на 2014 рік та 2015 рік, надані відповідачем, та табелю обліку робочого часу позивача на 2 півріччя 2014 року, згідно якого вбачається, що позивач працював у першій бригаді.

Згідно графіку роботи позивача кількість робочих днів 1-ї бригади починаючи з 30.09.2014 року по 14.07.2015 року склала 198 днів.

З довідки-розрахунку наданої відповідачем вбачається, що розмір середньоденного заробітку позивача складає 109,58 грн. та середньомісячного 2284,47 грн., що не заперечується позивачем.

Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 30.09.2014 року по 14.07.2015 року складає: 198 днів х 109,60 грн. = 21 700 грн. 80 коп.

При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 21 700 грн. 80 коп.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 грн. є завищеним. Відповідно до трудової книжки позивача з 01.10.2014 року позивач працює у КП Маріупольське ТТУ слюсарем-електриком. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн.

Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 гривень.

Що стосується позовних вимог про стягнення заробітної плати, то вони не підлягають задоволенню, оскільки у ході розгляду справи відповідачем було проведенно розрахунок по заборгованості по заробітній платі, що не спростовується самим позивачем.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, ЦПК України, ст. ст. 116 ч. 1, ст. 117, 237-1 КЗпП України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягування заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди - задовольнити чстково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь ОСОБА_1 відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 21 700 грн. 80 коп. та моральну шкоду у розмірі 200 грн., а всого 21900 грн. 80 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів від дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя. Особи, які приймали участь у справі, але не були присутніми при проголошенні судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів від дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.І.Скрипниченко