Справа № 199/6474/14-ц
23 грудня 2014 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Подорець О.Б.,
при секретарі Голубніченко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
У серпні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що згідно договору від 22 серпня 1947 року, укладеного на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради депутатів трудящихся №624 від 14.05.1947 ОСОБА_3 була надана земельна ділянка АДРЕСА_1 на праві безстрокового користування для будівництва індивідуального житлового будинку. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори 29.05.1947 та зареєстрований в реєстрі під № 2-4594. Згідно акту приймання індивідуального житлового будинку, домоволодіння було збудоване в 1949 році, однак не здано в експлуатацію та на нього не зареєстровано право власності. В результаті адміністративного перетворення у 1955 році спірне домоволодіння набуло адресу АДРЕСА_2.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_2.
Спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_3 є його син ОСОБА_4.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 21 жовтня 1996 року.
Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_2.
Спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_5 та син померлого ОСОБА_1. З заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори спадкоємці не зверталися, однак фактично вступили в управління та володіння спадковим майном.
Позивач ОСОБА_1 не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5, оскільки постійно проживав в спірному будинку та користувався ним.
Крім того спадкоємцями померлого ОСОБА_4 є мати позивача ОСОБА_7, яка відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1
На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с.2-3, 25).
В судове засідання представник позивача ОСОБА_8 не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач Дніпропетровська міська рада до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою представника позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Судом встановлено, що згідно договору від 22 серпня 1947 року, укладеного на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради депутатів трудящихся №624 від 14.05.1947 ОСОБА_3 була надана земельна ділянка АДРЕСА_1 в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори 29.05.1947 та зареєстрований в реєстрі під № 2-4594 (а.с.11-12).
В результаті адміністративного перетворення у 1955 році спірне домоволодіння набуло адресу АДРЕСА_2.
Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.
Судом встановлено, що житловий будинок був збудований у 1949 році (а.с.17-18).
У 1949 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року в справі №6-137цс13, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.
Таким чином, будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_2.
Спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_3 є його син ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_5, які фактично прийняли спадщину на підставі ст.ст. 416, 417, 418,419,429,435 ЦК УРСР від 1922 року, оскільки постійно проживали в домоволодінні разом зі спадкодавцем.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.8).
Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_2.
Спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_4 є його син ОСОБА_1. З заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори спадкоємець не звертався, однак фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.
Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до 1 січня 2004 року, до правовідносин зі спадкування майна ОСОБА_4 застосовується Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року.
Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права.
У відповідності до вимог ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
За змістом ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину після померлого батька шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном. Після ОСОБА_5 до нотаріальної контори ніхто не звертався (а.с.35,36).
Доказів того, що спадкове майно визнавалося безхазяйним, суду також не надано.
Оскільки одержати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору позивач не може, він звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.
Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку судові витрати з відповідача не стягувати, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212, 214-215, 222 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити у повному обсязі.
Визнати в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 за ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на домоволодіння АДРЕСА_2, яке складається з - житловий будинок літ.А-1 площею 54,1 кв.м, прибудова літ. А1-1, площею 27 кв.м., сарай літ. В площею 25,5 кв.м., сарай літ. Д площею 16,0 кв.м., сарай літ. М площею6,8 кв.м., гараж літ. Е площею 21,7 кв.м., споруди №1-18, І, ІІ.
Судові витрати віднести на позивача.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Суддя О.Б.Подорець