Справа № 159/2554/15-ц
Провадження № 2-о/159/61/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 26 травня 2015 року

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі : головуючого-судді Бондара В.М.

з участю: секретаря Рижко О.М.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа Ковельська міська рада про встановлення факту проживання однією сім'єю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1987 року він став проживати в квартирі з ОСОБА_3. ОСОБА_3 була одинокою жінкою, не мала ні чоловіка, ні дітей. ОСОБА_1 зареєстрований в с. Любохини, але постійно проживав без реєстрації в будинку ОСОБА_3, працював в м. Ковелі. 23 січня 2015 року ОСОБА_3 знялася з реєстрації в будинку по АДРЕСА_1 для реєстрації в АДРЕСА_6, але занедужала і в результаті чого реєстрацію за іншим місцем проживання не здійснила. ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 померла, тому відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами. ОСОБА_1 звернувся в Ковельську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, проте йому відмовили та рекомендували звернутися в суд для встановлення юридичного факту. Просить встановити факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, однією сім'єю понад п'ять років (з 1984 року до часу відкриття спадщини ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_7).

У судовому засіданні заявник та її представник заявлені вимоги підтримали повністю, просять заяву задовольнити з викладених підстав. ОСОБА_1 пояснив, що він мав роботу в м. Ковелі, однак не мав місця для проживання, тому винаймав квартири. Так він у 1984 році став проживати в квартирі ОСОБА_3, якій спочатку платив за проживання, а останні десять років вона грошей з його не брала, оскільки він їй в усьому допомагав по господарству, виконував різну роботу, купував продукти харчування, а коли ОСОБА_3 хворіла, то він доглядав за нею. При житті ОСОБА_3 мала намір продати свою квартиру і переїхати проживати до його батьківської хати в с. Любохини, однак не змогла цього зробити, оскільки захворіла і незадовго померла. Він вважає, що його допомога ОСОБА_3 і є спільним веденням господарства, що дає йому право на спадкування майна після смерті померлої. Йому відомо, що в с. Синово Старовижівського району проживали родичі ОСОБА_3, однак вони на її поховання не прибули, тому він сам за свої кошти поховав померлу, тому вважає, що має право успадкувати майно померлої.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, подав суду заяву в якій просить справу розглянути у відсутності їх представника.

Суд, заслухавши пояснення заявника та його представника, свідків та дослідивши матеріали цивільної справи приходить до висновку, що заява безпідставна та не підлягає до задоволення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та з 1998 року по даний час зареєстрований в АДРЕСА_6.

Копією талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні стверджується, що 23.01.2015 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, знято з реєстрації в АДРЕСА_1 Ковельським РВ УМВС у Волинській області для вибуття в АДРЕСА_6.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого ІНФОРМАЦІЯ_7, стверджується, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_7, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 126 у відділі РАЦСу Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області.

З копії будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 станом на 02.07.1985 року слідує, що квартира № 1 площею 13.7 м.кв. в даному будинку належить ОСОБА_3, на підставі договору дарування від 26.03.1971 № 1346.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй за життя майно, за своє життя вона заповіту не склала. Заявник ОСОБА_1 не підтвердив належними доказами своє звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, після померлої ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1264 Цивільного Кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є проживання осіб однією сім'єю зі спадкодавцем.

Як зазначено в роз'ясненнях пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що вони проживають поблизу помешкання померлої ОСОБА_3 з якою більше двадцяти років проживав ОСОБА_1 та вони знають, що він постійно допомагав ОСОБА_3, купував продукти харчування, доглядав за нею, коли та хворіла, виконував чоловічу роботу по господарству. В їх помешканні вони не були, тому їм не відомо про умови проживання, їх спільні інтереси та спільне ведення господарства.

Суд оцінює, що опитані свідки надали суду інформацію про те, що дійсно вони бачили ОСОБА_1, що він проживав в квартирі ОСОБА_3, він допомагав їй, однак вони жодним чином не підтвердили факту постійного проживання їх однією сім'єю, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Наведені показання свідків суд оцінює критично, з яких неможливо достовірно встановити, що ОСОБА_1 тимчасово чи постійно проживав в будинку ОСОБА_3, характеристику відносин між ними. Тому, посилання заявника на пояснення свідків, як на доказ своїх вимог, судом не приймаються.

Разом з тим, згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд оцінює, що заявником не надано беззаперечних доказів, які б підтверджували, що між померлою та заявником були фактичні сімейні стосунки, а також існували взаємні права та обов'язки, зокрема, доказів про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, оплати комунальних послуг, облаштування та ведення сімейного побуту, ділової або особистої переписки, листування, фотокарток, з яких би вбачалося, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вважали себе членами сім'ї, піклувалися один про одного, довідок з місця проживання, житлових організацій про спільне проживання та ведення господарства, знаходження особистих речей ОСОБА_1 в квартирі ОСОБА_3, показань інших сусідів, які проживали в одному будинку з померлою.

На переконання суду, лише наявність доказів в їх сукупності і взаємозв'язку, та їх достатність, які підтверджують наявність «сім'ї» є підставою для задоволення заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Сама по собі наявність у заявника талона про зняття з реєстрації ОСОБА_3, свідоцтва про смерть ОСОБА_3, довідки про вартість її поховання на його ім'я, не є беззаперечним доказом проживання однією сім'єю.

Аналіз наданих доказів свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 не був родичем з ОСОБА_3, не проживав з нею спільно однією сім'єю, вони не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків. Сам факт спілкування з померлою, допомога їй по господарству, у лікуванні, придбання продуктів харчування, не може свідчити про факт проживання однією сім'єю, а тому доводи позивача є необґрунтованими.

Твердження позивача, що поховання спадкодавця відбулося за його кошти, теж не може свідчити про факт проживання однією сім'єю.

Відмовляючи у задоволенні поданої заяви суд виходить з того, що наданими заявником доказами та показаннями свідків не підтверджується факт спільного проживання та ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов'язків між заявником та спадкодавцем.

Крім того, положення п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, на які посилається заявник і його представник, передбачають встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, однак, як слідує з наведеного заявником, його вимоги не відповідають положенню цієї норми.

Також, суд зважає на ту обставину, що позивач ОСОБА_1 був постійно зареєстрований в АДРЕСА_6, де, з його пояснень, він до цього часу утримує будинок і підсобне господарство після померлих батьків, що, на думку суду, є доказом того, що він не міг постійно проживати з ОСОБА_3

Разом з тим, наявність родичів померлої, про яких зазначив заявник, при задоволенні даної заяви, може порушити їх права щодо спадкового майна ОСОБА_3

Судові витрати по справі слід залишити за заявником.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 88, 235, 256, 259 ЦПК України, С У Д, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1, зацікавлена особа Ковельська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Судові витрати залишити за заявником.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі скарги про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: В. М. Бондар