Провадження №22-ц/784/2065/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22- 2065 Головуючий І інстанції Подзігун ГВ.
Категорія 27 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому посилалася на те, що відповідно до умов договору позики від 10.08.2014 р. ОСОБА_2 отримав від неї 55077 доларів США, що еквівалентно 690046, 40 грн., строком до 31.08.2014 р. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідач надав розписку. Станом на 05.09.2014 р. відповідач суму позики не повернув. Лише 25.09.2014 р. ОСОБА_2 повернув невелику частину боргу у сумі 8900 доларів США. В подальшому позивачка уточнила свої позовні вимоги і остаточно просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 46177 доларів США, що станом на 18.06.2015 р. еквівалентно 999741,28 грн.

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просив визнати недійсним договір позики та розписку про отримання ним боргу від ОСОБА_1 в сумі 55077 доларів США. В позові ОСОБА_2 посилався на те, що ніколи не отримував від ОСОБА_1 грошові кошти, а договір позики та розписка є фіктивними, складеними проти його волі внаслідок застосування до нього та членів його родини фізичного та психологічного тиску, що підтверджується матеріалами кримінальних проваджень. Так, ОСОБА_2 зазначав, що він є директором ТОВ «Лайм-Групп», а також приватним підприємцем і здійснює комерційну діяльність на партнерських засадах з ОСОБА_3, який зробив перший грошовий внесок. Даний внесок він йому в подальшому повертав частинами. Починаючи з 26.08.2014 р. ОСОБА_3 почав проводити перевірку причин збитковості їх спільної комерційної діяльності та ТОВ «Лайм-Групп». 01.09.2014 р. останній прийшов на його робоче місце з охоронцями та звинуватив його у тому, що він має перед ним великий борг і під загрозою фізичного насилля над ним та його рідними, змушував його підписати документи про отримання ним в борг грошових коштів, але він відмовився. Після цього ОСОБА_3 наказав йому подумати та прийти наступного дня. 02.09.2014р., коли він прийшов на робоче місце, ОСОБА_3 разом із охоронцями під загрозою застосування до нього та його родини фізичного насилля змусили його написати дві розписки про те, що він отримав від сестри дружини ОСОБА_3 ОСОБА_1 в борг 55077 та 140000 доларів США, а також змусили заповнити договори позики на вказані суми. Свідками вказаних дій в розписці вказали охоронців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У разі його звернення до правоохоронних органів йому погрожували застосуванням фізичного насилля та написанням заяву до органів внутрішніх справ, що він ніби - то привласнив із каси товариства 195000 доларів США. 03.09.2014р. ОСОБА_3 став вимагати негайного повернення дебіторської заборгованості, а у разі передачі коштів, пообіцяв йому повернути розписки та договори позики. Також посилався на те, що з метою тиску на нього на його очах побили тестя, який прийшов до нього на роботу. Крім того, від нього вимагали зняти депозит та погасити борг перед ОСОБА_3, але це не вдалося зробити, так як для цього треба було подати заяву за два дні. В подальшому ОСОБА_3 домовився із ОСОБА_2 про припинення судових процесів проти останнього після того, як він виплатить йому 8900 доларів США, тобто суму, яка на думку ОСОБА_3 покриває виявлену заборгованість. Після цього він у присутності ОСОБА_3 продав свій автомобіль та віддав останньому 8900 доларів США, але розписку про отримання коштів написала ОСОБА_1, а ОСОБА_3 пообіцяв йому пізніше видати прибутковий касовий ордер на вказану суму та зменшити на цю суму борг перед ним, але не зробив цього.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики задоволено. Визнано недійсним договір позики, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у формі договору від 10.08.2014 року та у формі розписки від 10.08.2014 року. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представники позивачки підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 займає посаду директора магазину «Лайм-Стор» компанії «Лайм-Групп», розташованого по пр. Леніна, 122 в м. Миколаєві з 2011 року, власником якого є ОСОБА_3 ОСОБА_1 є рідною сестрою дружини ОСОБА_3 У серпні 2014 року між відповідачем та ОСОБА_3 виник конфлікт, оскільки останній виявив нестачу грошових коштів, в чому став звинувачувати ОСОБА_2 та бухгалтера ОСОБА_6 В ході проведення перевірки ОСОБА_3 визначив нестачу в загальному розмірі 58864 доларів США, з яких 55077 доларів США пред'явив ОСОБА_2, а 3787 доларів США - ОСОБА_6 01 вересня 2014 року на робоче місце відповідача, в магазин, що розташований по пр. Леніна, 122 у м. Миколаєві, прийшов ОСОБА_3 разом зі своїми охоронцями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і почав вимагати з ОСОБА_2 складання боргових документів в зв'язку з наявною нестачею у магазині "Лайм Стор". 02 вересня 2014 року ОСОБА_3 разом із вказаними особами змусили ОСОБА_2 шляхом погроз та фізичного насилля написати дві розписки про отримання від ОСОБА_1 коштів та підписати договори позики на суми 55077,00 доларів США та 140000,00 доларів США. Крім того, зобов'язали на наступний день з'явитися на робоче місце. 03 вересня 2014 року, коли ОСОБА_2 прийшов до магазину, ОСОБА_3 приставив до нього охоронця ОСОБА_5 та заборонив йому покидати своє робоче місце до того часу, поки ним не буде сплачена дебіторська заборгованість магазину, після чого ОСОБА_3 пообіцяв повернути вказані розписки і договори позики. В той же день на робоче місце відповідача приїхав батько його дружини ОСОБА_7, який намагався побачитися із відповідачем та став вимагати від ОСОБА_3 його звільнення та припинення вимог про повернення неіснуючої заборгованості. В зв'язку з цим ОСОБА_3 разом зі своїми охоронцями нанесли останньому тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_3 наказав ОСОБА_2 з'їздити у супроводі ОСОБА_5 до Миколаївського відділення ПАТ "ОТП ОСОБА_7» та зняти зі свого рахунку депозитні кошти, але вказані кошти не були зняті, оскільки за правилами банку кошти видаються на підставі письмової заяви на протязі двох днів.

Також судом було встановлено, що 04 вересня 2014 року о 02.00 год. відповідач звернувся із заявою до начальника Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, згідно якої, будучи попередженим про кримінальну відповідальність відповідно до ст.383 КК України, просив вжити заходів щодо ОСОБА_3, який на протязі часу з 26.08.2014 року по 03.09.2014 року вимагав у нього грошові кошти у розмірі 195000 доларів США по неіснуючій заборгованості перед ним та змусив його написати відповідну розписку про отримання коштів у сестри дружини ОСОБА_3 ОСОБА_1 Також вказував, що зазначеної заборгованості перед ОСОБА_1 в нього не має. На підставі вказаної заяви був сформований витяг з кримінального провадження № 0004954 від 04.09.2014 року за ч.1. ст. 355 КК України. ОСОБА_7 також звернувся до правоохоронних органів з заявою про те, що 03.09.2014 року близько 15.20 год. біля магазину "Лайм Стор", який розташований по пр. Леніна,122 у м. Миколаєві, невідомими особами йому були спричинені тілесні ушкодження, в зв'язку із чим ОСОБА_7 був доставлений до ЛШМД м. Миколаєва. На підставі даної заяви був сформований витяг з кримінального провадження № 0004943 від 03.09.2014 року за ч. 1 ст. 125 КК України і внесений до ЄРДР. ОСОБА_6 04.09.2014 року о 01.30 год. також звернулася до начальника Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою, в якій просила прийняти міри до ОСОБА_3 та його охоронців, оскільки вона переживала за своє життя та життя своїх близьких через обставини, які відбулися 03.09.2014 року. На підставі вказаної заяви 04.09.2014 року було порушене кримінальне провадження № 0004946 за ч.1. ст. 219 КК України. Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 суду показала, що вона працювала у магазині «Лайм Сервіс» та 02.09.0214 року під психологічним тиском нею також був підписаний договір позики та розписка, що датовані 10.08.2014 року на суму 3787,00 доларів США., що були складені на ім'я ОСОБА_1, яка є сестрою дружини власника магазину ОСОБА_3, оскільки під час здійснення останнім перевірки було виявлено нестачу товарів. Крім того, підтвердила обставини викладені відповідачем по справі та вказала, що в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення заборгованості за вказаним договором позики, однак доказом того, що ніяких коштів у ОСОБА_1 вона не позичала та взагалі у місті Миколаєві того дня не знаходилась, є той факт, що вона 09.08.2014 року перетнула Український державний кордон у пункті пропуску Херсон, що підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України, та повернулась на територію України лише 17.08.2014 року.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не передавала ОСОБА_2 грошові кошти, а складені договір позики та розписка, що датовані 10.08.2014 року були фактично складені 02.09.2014 року під застосуванням до відповідача психологічного тиску з приводу виявленої його дебіторської заборгованості перед ТОВ «Лайм Групп», про що також свідчить кримінальне провадженням №00049, що порушене за заявою ОСОБА_3 з приводу нестачі на підприємстві, тобто зазначений договір був укладений без передачі грошових коштів, а відтак є фіктивним правочином. Також суд дійшов висновку про те, що зазначений договір позики та розписка були написані з метою не отримання готівкових коштів, а з метою сплати ОСОБА_2 боргу перед ТОВ «Лайм Групп», а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Однак, приймаючи рішення по справі про задоволення зустрічного позову, суд не врахував того, що згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який

вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися

цим правочином. Тобто фіктивний правочин не відповідає загальним

підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. А тому при розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Крім того, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що

укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на

момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача за таким позовом.

Проте відповідачем не надано суду достатньої кількості безспірних доказів на підтвердження свого позову про те, що сторони по справі не мали наміру створити правові наслідки саме на момент вчинення договору позики, а також того, що ознака фіктивності бути властива діям обох сторін цього правочину. Навпаки, згідно матеріалів справи діям ОСОБА_1 не була властива ознака фіктивності, її дії не свідчать про те, що під час укладення договору позики вона не мала наміру створювати правові наслідки цього правочину, оскільки після укладення даного договору вона стала вимагати повернення відповідачем боргу, а потім звернулася до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача. Тому договір позики не може бути визнаний фіктивним.

Визнаючи недійсним договір позики, що був на думку суду укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у формі договору від 10.08.2014 року та у формі розписки від 10.08.2014 року, суд не звернув належної уваги також на те, що розписка сама по собі по своїй правовій природі не є правочином. Вона є документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику, тобто за своєю правовою природою є доказом, який може надаватися на підтвердження укладення договору позики. Розглядаючи цивільні справи, суд оцінює докази по справі у їх сукупності і дає їм правову оцінку, а не визнає докази недійсними. Тому правових підстав визнавати розписку від 10.08.2014р. про отримання відповідачем коштів від позивачки недійсною у суду першої інстанції не було.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач в тексті зустрічного позову зазначив, що підставою для визнання договору позики недійсним є те, що він не отримував кошти від ОСОБА_1 Суд визнав дані обставини достатніми для того, щоб визнати договір позики фіктивним і як наслідок недійсним. Однак судом не було враховано, що в такому разі для вирішення спору суду слід було керуватися не положеннями ст. 234 ЦК України, як уже зазначалося раніше, а положеннями ст.1051 ЦК України, яка передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Приймаючи рішення по справі, суд вважав також доведеним те, що відповідач заповнив договір позики та написав розписку про отримання грошей від позивачки під застосуванням до нього психологічного тиску з приводу утворення його дебіторської заборгованості перед ТОВ «Лайм Групп».

Згідно ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, дійсно визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов'язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Як убачається з тексту зустрічної позовної заяви, відповідач посилався на те, що 01 вересня 2014 року ОСОБА_3 та його охоронці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від загрозою застосування фізичного насилля позбавили його свободи та заборонили вийти зі свого кабінету, а також під загрозою застосування фізичного насилля до нього та його рідних стали змушувати підписати документи про те, що він отримував в борг кошти. Однак він відмовився це робити, тому ввечері його відпустили додому і наказали подумати над цією пропозицією, а також прийти на роботу на другий день. Як пояснив представник відповідача в суді апеляційної інстанції, відповідач серйозно ці погрози в той день не сприйняв і тому до правоохоронних органів ввечері чи вночі не звернувся. 02 вересня 2014р. відповідач прийшов на роботу. В цей день, як стверджує відповідач, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знову стали забороняти йому вийти з кабінету та під загрозою застосування фізичного насилля до нього та його рідних змусили його написати 2 розписки про те, що він отримав від сестри дружини ОСОБА_3 в борг 55077 доларів США та 140000 доларів США, а також заповнити договори позики на ці суми і підписати бланки з його реквізитами на окремих аркушах. Однак, достатньої кількості належних та допустимих доказів застосування такого тиску до нього, відповідач суду не надав, як і того, чому він в цей день раптом став серйозно сприймати погрози, які напередодні серйозно не сприйняв. Те, що ОСОБА_3, як пояснив представник відповідача в апеляційному суді, є більш впливовою особою в місті по зрівнянню з відповідачем, що він має знайомства з впливовими чиновниками само по собі не є достатньою підставою для сприйняття його погроз настільки серйозно, щоб писати розписки про отримання в борг значних грошових коштів. Як зазначав відповідач та його представник, все це відбувалося в кабінеті в приміщенні ТОВ «Лайм Групп», в якому працюють і інші особи, однак нікого із тих осіб, які працювали в цей день в приміщенні ТОВ «Лайм Групп» і могли якимось чином бачити чи чути те, що відбувалося в кабінеті, або спостерігати стан відповідача безпосередньо після конфлікту, крім ОСОБА_8, відповідач допросити суд не просив. Свідок ОСОБА_8 очевидцем погроз на адресу відповідача не була, але згідно її пояснень, вона бачила, що вигляд у відповідача був засмученим, про те, що на нього здійснювався тиск вона знає з його слів. Крім того, вона під дверима чула відголоски розмови відповідача та ОСОБА_3 на підвищених тонах, при цьому тон був загрозливим, але слів загрози вона не памятає, а оскільки їй також погрожували, то вона допускає, що погрожували і відповідачу. Проте, в який день це відбувалося вона суду не пояснила. Не зважаючи на те, що їй погрожували, вона до правоохоронних органів 02.09.2014р. не зверталася, так як надіялась, що всі заспокояться і конфлікт буде вирішено мирним шляхом. Свідок ОСОБА_7 дізнався про погрози, які були висловлені відповідачу 1-2 вересня 2014р. взагалі від дружини відповідача. Його пояснення, що відповідач хвилювався за свою дружину, яка нібито на той час була вагітною ( доказів цього суду надано не було), є припущенням даного свідка.

Не надав відповідач також доказів того, що відносно відповідача позивачкою чи кимось другим був скоєний злочин і саме за результатом цих злочинних дій він вимушений був написати розписку про те, що взяв у позивачки у борг гроші у розмірі 55077 доларів США. Саме по собі заведення кримінального провадження за зверненням відповідача до правоохоронних органів без висновків правоохоронних органів, прийнятих за результатами розгляду даного звернення, не є доказом вчинення відносно нього неправомірних дій.

Події, які відбувалися 03 вересня 2014 року і відносно яких давали пояснення свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 взагалі не мають правового значення для вирішення спору, так як договір позики був за ствердженням відповідача підписаний ним напередодні, а саме 02 вересня 2014р. Звернення свідка ОСОБА_7 до правоохоронних органів стосувалося подій, які сталися 03 вересня 2014р. Відповідач та свідок ОСОБА_8 звернулися до правоохоронних органів також тільки в ніч з 03 на 04 вересня 2014р. При цьому в заяві від 03.09.2014р. на адресу правоохоронного органу ОСОБА_8 зазначила, що її дуже стривожили обставини, які відбулися саме 03 вересня 2014р., а не 02 вересня 2014р. ( а. с. 169).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що він є засновником ТОВ «Лайм Групп», фірмовим магазином якого є «Лайм Сервіс», ОСОБА_2 є директором магазину «Лайм Сервіс». При цьому він не заперечував, що у вказаному магазині була проведена інвентаризація, під час якої було виявлено недостачу товару, сума якої була значною, але точно не визначена. В зв'язку із цим він звернувся до міліції. Також підтвердив, що у магазині із приводу нестачі коштів був конфлікт. ОСОБА_6 пояснення свідка не тільки не спростовані, але і частково підтверджені поясненнями як відповідача, так і свідка ОСОБА_8

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що конфлікт між відповідачем та ОСОБА_3 дійсно був, але безспірних доказів того, що він стосувався саме укладення договору позики між сторонами по даній справі, суду надано не було.

Проаналізувавши зазначені вище обставини у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що достатньої кількості належних, допустимих та безспірних доказів застосування психологічного тиску до відповідача, який він сприймав як реальну загрозу для себе та для своїх родичів, саме напередодні написання розписки та заповнення договору позики, відповідач суду не надав.

Враховуючи те, що доводи відповідача про те, що договір позики був укладений ним під впливом насильства, не знайшов свого обєктивного підтвердження в судовому засіданні, а також те, що договір позики мав бути і був укладений сторонами в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. З зазначених підстав колегія суддів не сприймає як належний доказ показання свідка ОСОБА_8 про те, що гроші відповідачу позивачкою не були передані.

Колегія суддів погоджується з тим, що договір позики та розписка про отримання коштів відповідачем від позивачки, не зважаючи на те, що вони датовані 10 серпня 2014р., фактично були підписані відповідачем 02 вересня 2014р. Однак, сама по собі ця обставина не свідчить про недійсність договору позики, так як договір позики згідно ст. 1046 ЦК України є укладеним з моменту передання грошей. При цьому слід враховувати і те, що обовязковим реквізитом боргового документу є власноручний підпис боржника, що дотримано сторонами по даній справі. ОСОБА_6, місце видачі, вказівка на свідків є факультативними реквізитами такого документу, а отже не можуть самі по собі бути безспірним доказом недійсності договору.

При прийнятті остаточного рішення по справі, колегія суддів бере до уваги також те, що відповідач частково погасив борг перед позивачкою, віддавши їй 8900 доларів США, про що свідчить розписка ОСОБА_1 від 25.09.2014р. На даній розписці відповідачем власноручно був зроблений напис: «копия верна». Таким чином, відповідач фактично засвідчив своїм підписом факт передачі грошей позивачці. ОСОБА_6 події відбувалися вже після звернення позивачки до суду з позовом по даній справі та після звернення відповідача до правоохоронних органів. Доказів того, що дані гроші були передані ОСОБА_3, а не позивачці суду надано не було, як і того, що передачі грошей передувала домовленість між ОСОБА_3 та відповідачем про закінчення судових процесів відносно відповідача. Навпаки, як убачається з матеріалів справи ні розгляд даної справи після 25.09.2014р., ні перевірка за зверненням ОСОБА_3 до правоохоронних органів про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 закриті не були.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про обґрунтованість зустрічного позову та необґрунтованість первісного позову, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення первісного позову, але в його уточненому вигляді та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

При цьому, оскільки позивачка 18 червня 2015р. уточнила свої позовні вимоги у звязку з тим, що відповідач частково погасив борг у сумі 8900 доларів США, то стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сума боргу у розмірі 46177 доларів США ( 55077- 8900= 46177). Курс долара США по відношенню до гривні на час уточнення позовних вимог становив: 1 долар США=21,6502 грн., тому позивачка просила стягнути на її користь 46177 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 999741 грн. 28 коп. Оскільки після цього позивачка не уточнювала позовних вимог, а курс долара збільшився на час винесення рішення, то стягненню підлягає саме сума в межах уточнених позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як убачається з матеріалів справи, позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. Тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею витрати по справі у розмірі 3654 грн.

Керуючись ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, ст.231, 234, 525, 610,612,640, 1046-1049, 1051 ЦК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 46177 доларів США, що становить 999741грн. 28 коп. та судові витрати по справі у розмірі 3654 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та розписки від 10 серпня 2014 року відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді