АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1159/15 Головуючий 1 інст. - Шмадченко С.І.
Категорія : відшкодування шкоди Доповідач - Черкасов В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказувала, що рішенням суду відповідача зобов'язано було сплатити на її користь ? частину спільних сумісних коштів, компенсаційну різницю вартості майна та судовий збір загальною сумою 80 088,82 грн. 14 січня 2014 року державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа. З моменту винесення рішення суду від 18 жовтня 2013 року і до цього часу відповідач не виконує рішення суду, чим завдає їй як матеріальних, так і моральних збитків.

Тому, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь матеріальні збитки у розмірі 17 886,96 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., а також судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки у сумі 17 886,96 грн., понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 377,40 грн. У задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення, яким залишити в силі рішення в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди та скасувати його в частині стягнення суми матеріальних збитків та судових витрат з відмовою в позові у цій частині; судові витрати стягнути з позивачки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує на безпідставне застосування до спірних правовідносин ст.. 625 ЦК України, а також на безпідставне стягнення суми судового збору у розмірі 377,40 грн., де 7,40 грн. з яких є комісією при сплаті судового збору.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання на загальну суму 17 886,96 грн., які підлягають стягненню, а моральна шкода позивачем не доведена.

Проте повність погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання . Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначення грошового зобов'язання закріплено в Законі України ""Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"". Відповідно до ст. 1 Закону грошове зобов'язання - зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правого договору та на інших підставах , передбачених цивільним законодавством України.

Згідно із приписами ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку . Частиною другою статті встановлено, що зобов'язання виникає з підстав встановлених ст. 11 ЦК України .

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, тобто ч. 5 ст. 11 ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобов'язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання зобов'язання, негативних наслідків, установлених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Інфляційні нарахування на суму боргу та сплата трьох процентів річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності, не мають характеру штрафних санкцій та є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації від знецінення грошових коштів та за користування коштами, належними до сплати кредиторові.

Зважаючи на відсутність в правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ця правова позиція наведена у Постановах Верховного суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11, яка згідно до ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова для застосування судами при вирішенні справ з подібними правовідносинами.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 18 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної та касаційної інстанції, позов ОСОБА_2 задоволено частково. В порядку розподілу сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на пральну машину ""LG"", стіл трансформер, фотоапарат ""Canon"", диван та два крісла, хлібопічку. В порядку розподілу сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на кондиціонер ""Mitsubishi"", ноутбук ""Asus"" з сумкою до нього, газову плитку ""Electrolux"", мікрохвильову піч ""LG"". Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ? частину спільних сумісних коштів подружжя у сумі 79 037 грн.; компенсацію різниці вартості майна у сумі 189,32 грн., судовий збір у сумі 862,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 94,40 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 242,60 грн., стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 81,82 грн. (а.с.8-11, 78).

14 січня 2014 року державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду (а.с.85).

Відповідач прострочив виконання зобов'язання на загальну суму 17 886,96 грн. та не заперечує, що ним добровільно вказане рішення не виконано.

Матеріали справи свідчать, що 07 липня 2014 року примусового з ОСОБА_1 було стягнуто 128,38 грн.; сума боргу за невиконання рішення суду становить 79 960,44 грн. Відповідач прострочив виконання зобов'язання на загальну суму 17 886,96 грн.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, адже, зволікаючи зі своєчасним виконання рішення суду, відповідач зводить нанівець стягнуті судом суми. Про повне відшкодування заподіяної шкоди йдеться і у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 ""Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"" з подальшими змінами.

Проте, судом першої інстанції необґрунтовано стягнута сума комісії при сплаті судового збору в порядку вирішення питання про розподіл судовий витрат.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладали та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Матеріали справи свідчать, що при подачі позовної заяви ОСОБА_2 сплачено 370 грн. судового збору за подання позовної заяви та 7,40 грн. комісії, всього квитанція на суму 377,40 грн. (а.с.1).

Судовий збір в розмірі 370 грн. за подачу позову є судовими витратами, а комісія при його сплаті не відносяться до судових витрат відповідно до ст. 79 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги частково підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

За таких обставин судова колегія відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 79, 303, 304, 307 ч.1п.3, 313, 316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2014 року - змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 07,40 грн., яка є комісією при сплаті судового збору.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: