Справа № 133/849/14-ц Провадження № 22-ц/772/57/2015Головуючий в суді першої інстанції Навроцький А. П.
Категорія 39Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року, судова колегія,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, яке складається із земельної ділянки, площею 2,53 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Дубовомахаринецької сільської ради, Козятинського району, Вінницької області, що належала померлій ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, яка проживала в АДРЕСА_1 За свого життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Дубовомахаринецької сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №55, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, вона заповіла ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_2 прийняла спадщину, яка складається із земельної ділянки площею 2,53 га, що знаходиться на території Дубовомахаринецької сільської ради, шляхом подання відповідної заяви до Козятинської державної нотаріальної контори.

Проте, її право власності на спадкове майно оспорює та не визнає ОСОБА_3, яка є дочкою племінниці ОСОБА_5 ОСОБА_3 забрала оригінал державного акту на спадкову земельну ділянку і не віддає його позивачу для оформлення спадщини, заявляючи при цьому що саме вона доглядала перед смертю ОСОБА_5, а тому лише вона має право на спадкове майно, незалежно від змісту заповіту.

З метою отримання дублікату державного акту на землю ОСОБА_2 в січні 2014 року звернулась із письмовою заявою до управління Держземагенства у Козятинському районі, Вінницької області. У своїй відповіді від 16.01.2014 року №143 начальник управління Держземагенства у Козятинському районі, Вінницької області повідомила позивача про те, що з 01.01.2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку та їх дублікати управлінням не видаються.

В лютому 2014 року після звернення позивача до державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, державний нотаріус ОСОБА_6 у своїх письмових роз'ясненнях від 04.02.2014 року №158/01-16 повідомила позивача, що згідно з п.4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 295/5, для оформлення спадщини на земельну ділянку спадкоємець повинен пред'явити зокрема, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я спадкодавця, оскільки такий державний акт у ОСОБА_2 відсутній, то державний нотаріус порекомендував спадкоємцю звернутись до суду для вирішення питання про оформлення спадщини.

За таких обставин позивач ОСОБА_2 змушена звернутись в суд з відповідним позовом.

ОСОБА_3 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просить заповіт померлої ОСОБА_5, складений на ім'я ОСОБА_2 від 17.02.2003 року, посвідчений секретарем Дубовомахаринецької сільської ради, Козятинського району, Вінницької області Павлюк Л.І., зареєстрованому у реєстрі за №55 визнати нікчемним. Зазначивши в заяві, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Сокілець, Козятинського району, Вінницької області померла ОСОБА_5, яку вона (ОСОБА_3) доглядала з 05.03.2005 року до її смерті за місцем свого проживання.

30.01.2001 року ОСОБА_5 склала заповіт на ім'я позивача ОСОБА_3, який посвідчений секретарем Дубовомахаринецької сільської ради, Козятинського району, Вінницької області Павлюк Л.І., зареєстрований в реєстрі за №13.

До дня смерті ОСОБА_5 запевняла, що вона (ОСОБА_3) є єдиною спадкоємицею за заповітом, а інших заповітів вона не складала.

Після смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_3 у встановленому законом порядку у 2008 році звернулась до Козятинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Проте, нещодавно позивачу ОСОБА_3 стало відомо, що крім неї, як спадкоємця за заповітом є ще один спадкоємець за заповітом - ОСОБА_2, на ім'я якої нібито теж було складено заповіт від 17.02.2003 року, зареєстрований в реєстрі за №55, і який також посвідчений секретарем Дубовомахаринецької сільської ради, Козятинського району, Вінницької області Павлюк Л.І. Із змісту даного заповіту, складеного померлою ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_2 від 17.02.2003 року не вбачається, що попередній заповіт, складений померлою ОСОБА_5 на її (позивача) ім'я від 30.01.2001 року, змінюється чи скасовується.

Крім того, отримавши первісний позов позивач ОСОБА_3 порівнявши підписи померлої ОСОБА_5 у договорі оренди земельної частки (паю) від 11.05.2000 року та у заповіті від 30.01.2001 року, складеному на ім'я ОСОБА_2 від 17.02.2003 року прийшла до висновку, що підписи на вищевказаних заповітах візуально різні.

При цьому позивач ОСОБА_3 у своєму зустрічному позові про визнання заповіту нікчемним посилається на положення ст.ст.3, 15, 88, 118-120, 137 ЦПК України та ст.ст.3, 5, 16, 1257 ЦК України.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на земельну ділянку, площею 2,53 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дубовомахаринецької сільської ради, Козятинського району, Вінницької області і належала спадкодавцеві на підставі державного акту, серії II-ВН, №011856, виданого 22.03.2002 року на підставі розпорядження Козятинської районної державної адміністрації №68 від 11.03.2002 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №714.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним за безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, а в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовити посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення і заперечення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія не знаходить підстав для її задоволення.

Задовольняючи первісний позов суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що правовідносини між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року, оскільки обидва заповіти були складені спадкодавцем ОСОБА_5 і посвідчені секретарем Дубовомахаринецької сільської ради до 01.01.2004 року, коли вступив в дію ЦК України.

Відповідно до ст.544 ЦК УРСР 1963 року заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Як встановлено матеріалами справи заповіт, складеній ОСОБА_5 17.02.2003 року на користь ОСОБА_2, повністю скасував складений нею ж раніше заповіт від 30.01.2001 року на користь ОСОБА_3

За таких обставин ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_5

Згідно із п.4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №295/5, для оформлення спадщини на земельну ділянку спадкоємець повинен пред'явити зокрема, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я спадкодавця.

Матеріалами справи встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не може оформити своїх спадкових прав на земельну ділянку в порядку, встановленому законом, у зв'язку з відсутністю у неї оригіналу державного акту, виданого на ім'я померлої ОСОБА_5, так як цей правовстановлюючий документ на даний час знаходиться у володінні відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_2 також не може отримати дублікат цього державного акту, оскільки з 01.01.2013 року такі дублікати не видаються.

Окрім цього, відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 оспорює та не визнає право ОСОБА_2 на спадкове майно, про що свідчить пред'явлення нею зустрічного позову.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права чи інтересу.

Згідно ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що право позивача за первісним позовом ОСОБА_2 підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за останньою права власності на спадкове майно.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час складання оспорюваного заповіту, не містив поняття нікчемного заповіту.

Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.544 ЦК УРСР 1963 року заповідач у справі в будь-який час вправі змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому не суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідувачу державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де не має нотаріусів - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Таким чином, при складанні наступного заповіту, який змінював або скасовував попередній заповіт, заповідач не повинен був зазначати в новому заповіті про зміну чи скасування попереднього заповіту чи подавати до виконкому сільської ради додаткову заяву про зміну чи скасування попереднього заповіту. Така заява подавалась заповідачем лише у разі зміни чи скасування заповіту без складання ним нового заповіту.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представником не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний заповіт від 17.02.2003 року не був підписаний особисто спадкодавцем ОСОБА_5, про що стверджувалось в зустрічній позовній заяві.

З обставин справи також вбачається, що ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом за захистом неіснуючого у неї права.

Так, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, ніяких порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача ОСОБА_3 за зустрічним позовом немає, оскільки, навіть за відсутності заповіту померлої ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_2, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 ніяким чином не змогла б успадкувати спадкову земельну ділянку. Спадкодавець ОСОБА_5, як встановлено матеріалами справи 30.01.2001 року заповідала ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) в колективній власності на землю, однак ще за життя спадкодавця, а саме 22.03.2002 року, на ім'я спадкодавця ОСОБА_5 був виданий державний акт на право власності на землю.

В даному випадку з видачею особі державного акта на право власності на землю припиняється право на земельну частку (пай) в колективній власності на землю.

Таким чином, право ОСОБА_5 на земельну частку (пай) в колективній власності на землю не може входити до складу спадщини.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 необхідно відмовити за недоведеністю та безпідставністю заявлених вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам і матеріалам справи, ґрунтується на вимогах Закону, а тому підстав для його скасування або зміни, судова колегія не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Головуючий суддя: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Береговий О.Ю.