Справа № 148/2160/14-ц Провадження № 22-ц/772/1682/2015Головуючий в суді першої інстанції Робак С. О.
Категорія 27Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючого: Рибчинського В.П.,

суддів: Берегового О.Ю., Ковальчука О.В.,

при секретарі: Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну представника АТ «Ощадбанк» Деревлюка Олександра Васильовича на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, -

встановила:

08 серпня 2014 року АТ "Ощадбанк" звернувся до суду з позовом про стягнення процентів за користування кредитними коштами, мотивуючи тим, що 13.05.2014 року Тульчинський районний суд Вінницької області відмовив в задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 79, укладеного між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3, у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

АТ «Ощадбанк» вважає, що кредитний договір є діючим, кредитні кошти позичальником в сумі 30 000 грн. не повернуті, а тому Банк згідно п. 2.3 кредитного договору продовжує нараховувати проценти за користування кредитом.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 31.07.2014 року, в межах строку позовної давності (з 31.07.2011 року по 31.07.2014 року), заборгованість - проценти за користування кредитними коштами, становить 27 900 грн.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 14.04.2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» відмовлено. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що строк для пред'явлення додаткової вимоги, зокрема стягнення процентів за користування кредитом, сплив поряд з основною вимогою.

Не погодившись з таким рішенням суду, ПАТ «Ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» проценти за користування кредитом в сумі 27 900 грн. та судовий збір в розмірі 164,22 грн.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного:

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.08.2014 року АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.06.2001 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 79, згідно умов якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 30 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 31 % річних, строком на 12 місяців на придбання трактора Т-150.

13.05.2014 року Тульчинський районний суд Вінницької області відмовив в задоволенні позовних вимог Банку у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

У зв'язку з цим Банк просив стягнути з позичальника проценти в розмірі 27 900 грн., які були нараховані з 31.07.2011 року по 31.07.2014 року за користування кредитом, а з урахуванням збільшених позовних вимог за період з 31.07.2011 року по 10.02.2015 року в розмірі 32 843,02 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позовна давність спливла поряд з основною вимогою і до додаткової вимоги, зокрема стягнення процентів за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З кредитного договору вбачається, що строком дії договору є повне погашення відповідачем заборгованості за кредитом та процентами за користування ним (п.3.2), кінцевий строк погашення кредиту визначений до 11.06.2002 року (п.1.1). Крім того, в договорі встановлений строк виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням кредиту, а саме до 16 числа щомісяця (п.3.4).

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, сторони в кредитному договорі встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, перший з яких необхідно було провести до 17 липня 2001року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

За таких обставин, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Так кредитним договором передбачено, що погашення щомісячних платежів має відбуватися не пізніше 16 числа кожного місяця, а тому строк подання позову до суду починається з 17.07.2002 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 79 від 11.06.2001 року банк надає позичальнику кредит у сумі 30 000 гривень на строк 12 місяців до 11 червня 2002 року.

Пунктом 6.3. строк дії Договору встановлюється з дня його укладення і до повного повернення кредиту, а також одержання Банком всіх належних йому процентів та комісій.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (пунктами 3.4, 3.5, 3.7) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за порушення строків повернення кредиту.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення процентів за користування кредитом повинно здійснюватись позичальником кожного 16 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник не виконував щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, в зв'язку з чим у Банка виникло право на звернення в суд з позовом про стягнення кредитної заборгованості з 17.07.2001 року. Однак, позов подано 08.08.2014 року, тобто через 9 років по спливу строку позовної давності.

Обґрунтовуючи позовну заяву та апеляційну скаргу, Банк наголосив на стягненні саме заборгованості по процентах, яка виникла за 3 роки до подання позовної заяви і право на стягнення частини якої виникло з 17.08.2011 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про сплив строків позовної давності, що узгоджується з постановою Верховного суду України від 19.03.2014 року № 6-20цс14, відповідно до якої визначені в договорі строки платежів у погашення кредиторської заборгованості не є окремими грошовими зобов'язаннями перед банком, а є складовою єдиного грошового зобов'язання з повернення суми отриманого кредиту та сплати процентів, строк виконання якого є єдиним і визначений датою 17.07.2001 року, а тому з цієї дати обчислюється строк позовної давності.

В даному випадку кредит надавався на споживчі цілі, а тому згідно положення п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та враховуючи положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Враховуючи те, що посилання апелянта в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді даної заяви, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника АТ «Ощадбанк» Деревлюка Олександра Васильовича - відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: В.П. Рибчинський

Судді: О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук