Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/ 208/15 Головуючий у 1 інстанції: Воробйов А.В.
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І.,

Денисенко Т.С.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У позові зазначалось, що з 08.08.2003 року сторони по справі перебували у шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 14.03.2011 року шлюб розірвано.

За час перебування в шлюбі, сторони по справі за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 12.02.2013 року було визначено місце проживання дитини за місцем проживання позивачки. Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 11.10.2012 року було стягнуто з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 500 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

З квітня 2014 року відповідач перестав виплачувати аліменти в зв'язку зі звільненням.

Позивачка вважає, що вказана сума аліментів недостатня для забезпечення нормального розвитку дитини. Крім того, позивачка працевлаштована у ТОВ «Факультет» та отримує заробітну плату у розмірі 1100 грн. на місяць. На думку позивачки все вищезазначене має суттєве значення та частка її майна може бути збільшена, так як з нею проживає дитина, яка одержує недостатній розмір аліментів.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд виділити їй у власність ідеальну частку у розмірі 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 - вартістю 248 038 грн.; виділити у власність відповідачу ідеальну частку у розмірі 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 - вартістю 124 019 грн.; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено.

Виділено у власність ОСОБА_4 ідеальну частку у розмірі 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Виділено у власність ОСОБА_3 ідеальну частку у розмірі 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2480 грн. 38 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, прояснення апелянта та його представника, заперечення позивачки та її представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що придбана сторонами в період шлюбу квартира АДРЕСА_2 являється спільною сумісною власністю подружжя, тому частка майна дружини може бути збільшена, оскільки з нею проживає неповнолітня дитина та розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування відповідно до ч.3 ст. 70 СК України.

Проте, таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального права, тому погодитися з ними не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що з 08.08.2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2011 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування в шлюбі, 19 грудня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 купили в рівних частках по 1/2 кожний квартиру АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 19 грудня 2007 року, реєстр №3322. Згідно з витягом про державну реєстрацію прав №35311019 від 28.08.2012 року зареєстровано право власності на 1/2 частину спірної квартири за ОСОБА_4 ( у зв'язку зі зміною позивачкою прізвища ОСОБА_6 на ОСОБА_4 за рішенням суду про розірвання шлюбу) (а.с. 35-38). Право власності на іншу 1/2 частину цієї квартири зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с 39 - копія технічного паспорту).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Таким чином, враховуючи, що за кожною із сторін зареєстровано право власності на квартиру по 1/2 частині за кожним, спірна квартира є спільною частковою власністю позивачки та відповідача, а не їх спільною сумісною власністю, оскільки при укладені договору купівлі-продажу подружжя уже визначило частку кожного із них у цьому майні. Майно не може одночасно перебувати у спільній сумісній власності та спільній частковій власності.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Як роз'яснено у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11, від 21.12.2007 року тільки при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Враховуючи викладене, оскільки спірна квартира не визнана договором або законом спільною сумісною власністю подружжя, а є їх частковою власністю, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, тому на підставі п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2014 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: