Справа №488/832/15-ц 13.10.2015 13.10.2015 13.10.2015
Провадження №22-ц/784/2471/15 Головуючий у 1-й інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 57 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Темнікової В.І.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Семещенко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживача та визнання частково недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» ( далі - ТОВ «Порше Мобіліті») про захист прав споживача та визнання частково недійсним кредитного договору.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 31 серпня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ним укладено кредитний договір № 50005860, згідно якого він отримав кредит у розмірі 117 226,08 грн., строком на 60 місяців, на придбання транспортного засобу.

Але вважає, що окремі положення цього договору є несправедливими у розумінні п.2 ч.5, ч.8 ст.11, ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень цивільного кодексу України, зокрема, положення

п. 1.7. - в якому встановлено черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням;

п. 3.1. - щодо можливості дострокового повернення кредиту за ініціативою позичальника;

п. 5.5. - щодо обов'язку позичальника забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання його зобов'язань протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією відповідача;

п. 5.6. - щодо права відповідача у випадку, коли позивач не укладе договір страхування або якщо такий договір не буде чинним, укласти від свого імені чи від імені позивача договір страхування зі страховою компанією, яка авторизована компанією відповідача. При цьому позивач зобов'язаний компенсувати відповідачу витрати, які понесені ним у зв'язку із укладенням договору страхування;

п. 8.4., який визначає, що у випадку будь-якого порушення позивачем вимог п.5.5 договору, він зобов'язаний сплатити відповідачеві штраф у розмірі 15 % від суми кредиту. Окрім цього, даний пункт не передбачає відповідальності відповідача щодо не виконання умов кредитного договору

Посилаючись на те, що вказані пункти кредитного договору суперечать принципу добросовісності, наслідком порушенням якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві, позивач просив визнати недійсними пункти 1,7, 3.1,5.5, 5.6, 8.4 додатку до укладеного кредитного договору «Загальні умови кредитування».

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 ЦК України.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України, ці норми визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладанні договору, вибору контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладанні договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Частина перша статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК саме на момент вчинення правочину.

Згідно вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як визначено ч.1 ст. 1054 ЦК України, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 31 серпня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 50005860, згідно якого останньому надано кредит на придбання автомобіля «Фольксваген Амарок», 2011 року випуску, у розмірі 117 226,08 грн., що є еквівалентом 14 422,50 доларів США, під 8% річних, із разовою комісією у розмірі 2,50 % від суми кредиту, та строком користування на 60 місяців.

Усі платежі за цим договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному договором, відповідно до статті 1.3. Загальних умов кредитування.

Згідно умов вказаного договору, договір між сторонами складають цей кредитний договір, загальні умови кредитування, графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані сторонами та поручителем у відношенні кредиту.

Загальні умови кредитування, які є невід'ємною частиною кредитного договору між сторонами, і разом з ним складають договір між сторонами( а.с.7 -21)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави для визнання оспорюваних позивачем пунктів кредитного договору недійсними.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

За приписами ч.2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" ( далі - Закону), на яку позивач посилався, обґрунтовуючи свої вимоги до відповідача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Пунктом 1.7 кредитного договору визначено порядок повернення заборгованості за кредитним договором, зокрема, у першу чергу має зараховуватися на виконання зобов'язань позичальника пеня та штрафні санкції відповідно до статті 8 цих Загальних умов кредитування за порушення умов оплати додаткового кредиту; у другу чергу - прострочені проценти за користування сумою додаткового кредиту; у третю чергу - прострочена сума додаткового кредиту; у четверту чергу - строкові комісії, нараховані у зв'язку з видачею (розміщенням) додаткового кредиту і т.д.,

Позивач ОСОБА_4 погодився з такими умовами та підписав кредитний договір, використав кредитні кошти та вносив на рахунок відповідача суми за користування кредитом відповідно до умов п.1.4.3. кредитного договору.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував про те, що п. 1.7 кредитного договору, суперечить положенням ст.534 ЦК України через те, що закон встановлює черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями та допускає таке встановлення у договорі лише у випадку недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі. За такого, вказаний пункт є несправедливим в розумінні ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає зміну визначеного ним призначення платежу за кредитним договором, а тому його слід визнати недійсним.

Суд першої інстанції, вірно вважав такі доводи безпідставними через те, що такі положення кредитного договору узгоджуються із положеннями ст. 534 ЦК України.

Відповідно до ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частина 8 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі, шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення. Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом.

У договорі про надання споживчого кредиту, крім інших істотних умов договору, зазначається також і про право дострокового повернення кредиту ( абз.4 ч.4 ст.11 Закону)

Пунктом 3.1. даного кредитного договору надається право позичальнику в будь-який час повернути достроково кредит та додатковий кредит у повному обсязі або в частині. Для цього він зобов'язаний звернутися до відповідача не пізніше ніж за 20 календарних днів до запланованого дня повернення та отримати від відповідача відповідний рахунок для сплати (включаючи суму дострокового погашення, проценти і комісії). Разом із рахунком позичальник отримує новий графік погашення кредиту, який вважається погодженим позичальником та набирає чинності з моменту отримання коштів від позичальника на підставі зазначеного рахунку.

Аналізуючи оспорювані позивачем положення договору, можна дійти висновку, що позичальник має право повернути кредит не тільки повністю, але й частково. І лише в випадку часткового повернення кредиту є доцільним отримання нового графіку із відповідним зменшенням суми кредиту та процентів.

Позивач звертаючись до суду, вважав, що порядок дострокового погашення кредиту, який викладений у п.3.1 договору порушує його вільне право на власний розсуд та у будь-який час здійснити повернення споживчого кредиту та встановлює певні перешкоди у здійсненні цього права, у вигляді обов'язку завчасно звертатися до відповідача та отримувати ( у випадку необхідності) новий графік погашення кредиту.

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що умови кредитного договору щодо дострокового виконання боргових зобов'язань позичальником не суперечать ч. 8 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст. 531 ЦК України, пп. 3.1 кредитного договору передбачає право позичальника здійснити дострокове виконання боргових зобов'язань і визначає механізм здійснення такого права.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у жовтні 2014 року звернувся до відповідача з вимогою про надання йому суми заборгованості по кредитному договору. Такий розрахунок йому було надано. Відомостей про відмову відповідача у прийнятті коштів від позивача для дострокового погашення всієї суми кредиту чи частково, матеріали справи не містять( а.с.114).

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що визначені у вказаному пункті кредитного договору умови встановлюють певні перешкоди у користуванні правом дострокового погашення кредиту не заслуговують на увагу.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між сторонами 11 вересня 2012 р. був укладений договір застави транспортного засобу № 50005860, предметом якого був автомобіль «Фольксваген Амарок», 2011 року випуску, заставною вартістю - 234 452,16 грн.

За умовою цього договору п 2.3.8 позивач зобов'язаний в день підписання цього договору за власні кошти здійснити страхування предмету застави.

03 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 28-0199-12-01148.

Відповідно до вимог ст. 10 Закону України "Про заставу" та ст. 581 ЦК України якщо предмет застави не підлягає обов'язковому страхуванню, він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму. У разі настання страхового випадку предметом застави стає право вимоги до страховика.

Стаття 7 Закону України "Про страхування" визначає перелік обов'язкового страхування майна, до якого не включено страхування транспортного засобу позивача у справі.

Отже, чинним законодавством, яке стосується правовідносин, які існують між сторонами у справі не передбачено обов'язкового страхування транспортного засобу, а тільки страхування предмета застави за згодою сторін.

Крім того, добровільне страхування здійснюється виключно на основі договору між страхувальником і страховиком.

Пункт 5.5. договору передбачає обов'язок позичальника забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією відповідача. Передбачене вище зобов'язання позичальника щодо страхування вважається виконаним належним чином за умови, що страховиком за відповідними договорами страхування є компанія, обрана позичальником самостійно з переліку страхових компаній, що відповідають вимогам компанії.

Відповідно до положень пункту 5.6. договору, у випадку, коли позичальник в порушення п. 5.5. кредитного договору не укладе договір страхування або якщо укладений договір не буде чинним з будь-яких причин, відповідач на власний вибір укладе такий договір страхування від власного імені або від імені позичальника та здійснить сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування, на користь страхової компанії відповідно до умов, передбачених цими загальними умовами кредитування. Позичальник дає згоду і доручає компанії укласти від імені і за рахунок позичальника сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування, на користь страхової компанії. Позичальник компенсує компанії витрати, понесені останньою у зв'язку із виконанням даного доручення/укладенням договору страхування від власного імені та сплатою страхових платежів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, положення договору в цій частині є несправедливим через те, що зобов'язують його укладати інший договір з третьою особою при тому, що укладення цього договору не вимагається діючим законодавством. І, крім цього, відповідач фактично зобов'язує його здійснити таке страхування лише у визначених відповідачем страхових компаніях, що мають невигідні умови для страхувальника.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.11 Закону України до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з яким споживач зобов'язаний під час укладання договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладання такого договору вимагається законодавством та, або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Між тим, оспорювані пункти договору містять умову про узгодження кредитором з позичальником страхової компанії, відповідно зазначений пункт не порушує вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", якими передбачено заборону права вимоги кредитора на укладення договору з третьою особою. Більш того, у судовому засіданні представник позивача підтвердив, що позивач мав можливість ознайомитися зі списком тих страхових компаній, які авторизовані компанією відповідача, та самостійно обрати страхову компанію.

Доказів того, що позивач запропонував відповідачеві послуги іншої страхової компанії, і той відмовив в укладанні відповідного договору страхування до суду не надано і матеріали справи не містять.

Аналізуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що п. 5.5. та п. 5.6. кредитного договору не мають ознак несправедливих умов договору. Більше того, укладання договору добровільного страхування із страховою компанією, яка авторизованою відповідачем спрямовано на захист як інтересів позивача, так і інтересів відповідача у разі втрати, знищення або пошкодження предмета застави.

Пунктом 8.4 кредитного договору передбачає, що у випадку будь-якого порушення позичальником вимог п.5.5 цього договору, включаючи, але не обмежуючись випадками укладення позичальником договору страхування із страховою компанією, не авторизованою компанією тощо, позичальник сплачує на вимогу компанії відповідача штраф у розмірі 15% від суми кредиту.

Оскільки сторони погодили пункти 5.5 та 5.6 кредитного договору і позивач взяв на себе зобов'язання здійснити страхування предмета застави на вказаних умовах, тому не суперечить законодавству і п. 8.4., згідно якого у випадку порушення п.5.5 позичальник повинен сплатити компанії відповідача штрафні санкції. Таке положення узгоджується із положеннями ст. 611 ЦК України, якою визначено правові наслідки, які настають у разі порушення зобов'язань, встановлених договором або законом.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання зазначених пунктів договору недійсним.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що відповідачем було порушено права ОСОБА_4, як споживача, а також зазначав, що відповідачем було обмежено його волевиявлення, що спричиняє істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки всі доводи позову були предметом перевірки під час розгляду справи судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: