Справа № 462/7012/14 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/4940/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца&nbsp; Ю.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Крайник Н.П.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_3,посилається на незаконність і необґрунтованість рішення, ухвалення такого з порушенням норм матеріального і процесуального права, вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом залишено без уваги роз'яснення п.п.9,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі. Отже, позивач мав право вибору відповідача, міг подати позов до одного з відповідачів. Просить вказане рішення скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 91-92).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось, а тому колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - без здійснення фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення цієї скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції, Львівським порталом (http:// portal.lviv.ua) в мережі інтернету ІНФОРМАЦІЯ_1 р. була розміщена стаття «ІНФОРМАЦІЯ_3» з опублікуванням звернення до голови Федерації вільних профспілок України Михайла Волинця скерованого від імені директора «Привокзального» ринку ОСОБА_4, в якому зазначено «ОСОБА_3 (є представником організованого злочинного угрупування)…»

Позивач ОСОБА_3, вважаючи, що вказана інформація відносно нього, яка була поширена в мережі Інтернету, є недостовірною та принижує його честь гідність і ділову репутацію, звернувся в суд до ОСОБА_4, як автора звернення, із відповідним позовом щодо судового захисту, та просить визнати вказану інформацію недостовірною і «зобов'язати відповідача не пізніше 10 днів від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, в той самий спосіб, що її було поширено».

Відповідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право на свободу думки і слова, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі.

Згідно положень ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Положеннями ст.299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації .

Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Частиною 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві. Такою легітимною метою визначається охорона репутації осіб - фігурантів інформації.

За роз'ясненнями п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України, ст.10 ЦПК України, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов'язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У відповідності до п.15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як вбачається з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Крім того, згідно п.11 вказаної Постанови відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює.

З матеріалів справи вбачається, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, була розміщена в мережі Інтернет на сайті Львівського порталу (http:// portal.lviv.ua) в листі, скерованого від імені директора «Привокзального» ринку ОСОБА_4, (а.с.13-15).

Таким чином, належними відповідачами у даній справі слід вважати як автора листа так і власника веб-сайту Львівський портал.

Однак, не дивлячись на те, що відповідно до положень ст.33 ЦПК України заміна належного відповідача та залучення до участі у справі співвідповідача здійснюється виключно за клопотанням позивача, останній за пропозицією суду замінити відповідача на належного та залучити до участі у справі власника веб-сайту, клопотання про здійснення такої заміни та залучення співвідповідача не заявив, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Окрім того, позивач не довів, що відповідна інформація на веб-сайті була розміщена та поширена у такій спосіб саме ОСОБА_4, а не іншою особою.

В матеріалах справи такі дані відсутні та судом не встановлені.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, п.1 ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Крайник Н.П.