Номер провадження: 22-ц/785/3472/15
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи суб'єкта-підприємницької діяльності (далі СПД) ОСОБА_3 про поновлення строку звернення до суду, визначення дати та формулювання звільнення неправильними та їх зміни, стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Фізичної особи суб'єкта-підприємницької діяльності ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

19 червня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Фізичної особи суб'єкта-підприємницької діяльності (далі СПД) ОСОБА_3 про поновлення строку на звернення до суду, про визнання дати та формулювання причин звільнення за прогул неправильними та їх зміни з дати 17 грудня 2013 року на дату 09 листопада 2013 року і формулювання причин звільнення: зі звільнення за прогули по п.4 ст.40 КЗпП України на звільнення за ініціативою працівника, відповідно до п.1 ст.38 КЗпП України, про стягнення невиплаченої заробітної плати у сумі 3889,83 грн., матеріального забезпечення у зв'язку з настанням страхового випадку (перебування на лікарняному) у сумі 840,55 грн. та компенсації за невикористану відпустку у сумі 917,90 грн. та про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Позивач та її представник посилались на те, що, працюючи у відповідача за трудовим договором 22 жовтня 2013 року позивач висловила намір звільнитися за власним бажанням, і намагалася подати заяву про звільнення з роботи, яку відповідач відмовився отримати; поведінка відповідача змусила її 23.10.2013р. заяву про звільнення та вимогу про розрахунок направити відповідачу рекомендованою поштою; заява та вимога відповідачем була отримана 25.10.2013р., і з цього моменту відліковуючи передбачений законом двотижневий строк вважала себе звільненою з 09.11.2013р.; з 14.10.2013р. по 08.11.2013р. позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності; 09.11.2013р. позивач звернулася до відповідача з проханням ознайомити її з наказом про звільнення та видати трудову книжку з відповідними записами; однак відповідач видав їй трудову книжку без записів про роботу, а в наступному, зокрема 22.05.2014р., вона дізналася, що її звільнено з роботи за прогули; заробітна плата відповідачем їй не виплачувалась з 01 липня 2013 року та щорічна оплачувана відпустка у 2013 році їй не надавалась. Моральну шкоду позивач обґрунтовувала тим, що відповідачем були порушені її права, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало їй працевлаштуватися, що вона повинна була докладати значних зусиль для організації свого життя.

Відповідач та його представник позов не визнали посилались на те, що відповідач не отримував від позивача заяву про звільнення та вимогу про розрахунок, і нікого не уповноважував на отримання таких документів; що позивач не перебувала на лікарняному, а лікарняні листи є підробними; що позивач у липні-серпні 2013р. хворіла в період з 08 по 31 липня 2013р. та в період з 05 по 23 серпня 2013р., і не виходила на роботу, а тому наданий позивачем розрахунок невиплаченої заробітної плати є невірним; що вчинення запису у трудовій книжці є правом, а не обов'язком відповідача; що відповідач моральної шкоди позивачу не завдавав. (а.с.29-31) В усних поясненнях у судовому засіданні представник відповідача суду пояснював, що позивача було звільнено з роботи за прогули вчинені з 14 жовтня 2013 року. В останнє судове засідання представник відповідача не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до СПД ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 строк на звернення з позовом до ОСОБА_3 про зміну формулювання і дати звільнення, стягнення коштів.

Визнано наказ суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 від 13.01.2014р. за №13/01 незаконним, та дату 17.12.2013р. і формулювання причини звільнення по п.4 ст.40 КЗпП України за прогули неправильними. Змінено формулювання причини і дату звільнення ОСОБА_2 у суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) та ухвалено вважати ОСОБА_2 звільненою за ініціативою працівника по п.1 ст.38 КЗпП України з 09 листопада 2013р.

Стягнуто з ОСОБА_3 - суб'єкта підприємницької діяльності (код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ід. код НОМЕР_2) невиплачену заробітну плату у розмірі 2099 грн. 16 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 917 грн. 90 коп., моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням від 04 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 - суб'єкта підприємницької діяльності (код НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місць звернуто до негайного виконання.

В апеляційній скарзі Фізична особа суб'єкт-підприємницької діяльності ОСОБА_3 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Проти апеляційної скарги заперечувала позивач та її представник, які з рішенням суду погодились і його не оскаржили.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - частковій зміні, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п. 4 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач була звільнена з роботи за прогули з порушенням встановленого законом порядку без отримання пояснення, що вона має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, яке було виражено нею у направленій рекомендованою поштою заяві, що є підстави для стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати з липня 2013р. та компенсації за невикористану відпустку, а також для відшкодування моральної шкоди завданої неправильним формулюванням звільнення.

За змістом ст. 40 ч.1п. 4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом ст.ст.147,148-149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бут застосовано один з таких заходів стягнення: догана, звільнення; дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня його виявлення; до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення враховуються: ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працювала у СПД ОСОБА_3 секретарем з 06 квітня 2006 року за безстроковим трудовим договором, укладеним між нею, як працівником, і СПД ОСОБА_3 як роботодавцем, 06.04.2006 року, зареєстрованим у державному центрі зайнятості 07.04.2006 року за № 12361 (а. с. 8). За умовами договору заробітна плата їй встановлювалась за домовленістю, але не нижче законодавчо встановленої мінімальної, тривалість щорічної відпустки визначено - 24 доби, з 01 по 24 жовтня. Вбачається та визнано сторонами, що відповідач не виплачував позивачу заробітну плату з липня 2013 року.(а.с.61)

22 листопада 2013 року відповідач направив позивачу лист-попередження, в якому зазначив, що відповідач знаходилася на лікарняному з 14 жовтня 2013 року по 21 жовтня 2013 року та з 23 жовтня по 08 листопада 2013 року, і що у разі непідтвердження поважності причин відсутності з 09.11.2014р. вона буде звільнена з роботи за прогули. (а.с.35) Про те, що позивач знаходилась або знаходиться в оплачуваній або в безоплатній відпустці у вказаному листі не йшлося.

За записом у п.17 копії трудового договору, вчиненому 16.01.2014р., на підставі виключно заяви відповідача ( на що вказує Одеський міський центр зайнятості а.с.17), трудовий договір розірвано з позивачем за ініціативою роботодавця 17 грудня 2013 року, без посилання на наказ та дату його видання. (а.с.17,20-21) Однак за наданою представником відповідача суду 1-ої інстанції у вересні 2014 року копією наказу №13/01 від 13 січня 2014 року позивача звільнено з роботи не 17 грудня 2013 року, а 13 січня 2014 року за прогул вчинений 17 грудня 2013 року, при цьому в наказі роботодавцем не визнаються лікарняні листи та міститься посилання на те, що відповідач начебто знаходилась у відпустці в період з 08 по 31 жовтня 2013 року та після закінчення відпустки не вийшла на роботу.(а.с.60) Із наявних у справі матеріалів відповідач пояснень від позивача щодо прогулу вчиненому саме 17 грудня 2013 року не зажадав. А за поясненням представника відповідача у судовому засіданні у суді першої інстанції позивача було звільнено з роботи за начебто вчинені прогули з 14 жовтня 2013 року, у тому числі під час відпустки та знаходження на лікарняному.

За наявними у справі копіями лікарняних листів та медичних документів позивач насправді в період з 14.10.2013 року по 21.10.2013 року знаходилась на амбулаторному лікуванні у зв'язку з вірусною інфекцією за лікарняним листком серія АГЕ №494338 (а.с.12), та з 23.10.2013 року по 08.11.2013 року знаходилась на денному стаціонарному лікуванні у зв'язку з дисциркуляторною енцефалопатією за лікарняним листком АГЕ №494409 (а.с.13). Підстав не довіряти вказаним лікарняним листам колегія суддів не вбачає, оскільки вони підтверджені належними письмовими доказами.(а.с.48-50,56148-153,165)

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору

Згідно з ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Вбачається, що 22.10.2013 року ОСОБА_2 на лікарняному не була, і за її поясненням ( яке не спростовано) намагалась в цей день подати відповідачу заяву про звільнення з посади секретаря за власним бажанням з 05.11.2013 року (а. с. 9), однак відповідач прийняти та підписати вказану заяву, за ствердженням позивача відмовився. Як наслідок, ОСОБА_2 23 жовтня 2013 року заяву про звільнення з роботи за власним бажанням та заяву про розрахунок направила відповідачу рекомендованою поштою на дві адреси ( на відому їй адресу фактичного проживання відповідача та на адресу офісу відповідача, як роботодавця), на підтвердження чого суду надано квитанції та поштові повідомлення про вручення кореспонденції за місцем знаходження офісу роботодавця та про невручення за місцем фактичного проживання з формулюванням "за закінченням терміну зберігання". За місцем знаходження офісу роботодавця поштова кореспонденція 25.10.2013 року була вручена роботодавцю через уповноваженого ним працівника ОСОБА_4, що підтверджується копіями та оригіналами рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення. (а. с. 9-11,14-16,155-164).

Враховуючи те, що відповідач тривалий час не виплачував позивачу заробітну плату, що заява ОСОБА_2 про звільнення відповідачем була отримана 25 жовтня 2013 року, що двотижневий строк попередження роботодавця закінчився 08 листопада 2013 року, а позивач по його закінченню не вийшла на роботу, заяву не відкликала і на звільненні наполягала, то в межах позовних вимог колегія суддів повністю погоджується з рішенням суду щодо зміни дати та формулювання причин звільнення позивача.

Доводи представника відповідача про те, що відповідач заяв про звільнення та розрахунок від позивача не отримував, що працівник ОСОБА_4 не була уповноваженою на отримання кореспонденції тощо до уваги не беруться, оскільки факт неотримання кореспонденції, яка надійшла на адресу офісу роботодавця відповідачем належними і допустимими доказами не спростовано, та водночас клопотання про допит ОСОБА_4 в якості свідка відповідач не заявляв. Посилання представника відповідача на те, що в трудовому договорі, укладеному з позивачем, зазначена інша адреса (місце реєстрації відповідача по АДРЕСА_1), і саме туди відповідач мала направляти поштову кореспонденцію з заявою про звільнення до уваги братися не можуть. Судом встановлено, що з часу укладення трудового договору пройшов значний проміжок часу, тоді як 14 жовтня 2013 року, укладаючи з ОСОБА_4, як з працівником, договір про стажування з терміном випробування (а.с.41зв.) відповідач вказав своє місце знаходження, як роботодавця, за адресою офісу: м. Одеса Пр. Олександрівський, 41/1а, на яку і надійшла поштова кореспонденція від позивача з заявами про звільнення та розрахунок.(а.с.161-164) Посилання представника відповідача на ч.2п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затв. Постановою КМУ № 270 від 05.05.2009р. щодо порядку вручення поштового відправлення фізичним особам та членам їх родини є неспроможними, оскільки позивач направляла відповідачу кореспонденцію не як фізичній особі, а як роботодавцю і суб'єкту підприємницької діяльності за місцем знаходження його офісу, де порядок вручення не суперечить п.100 згаданих Правил.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що всупереч вимогам ст.ст.10,21 Закону України "Про відпустки" позивач не була своєчасно і письмово повідомлена роботодавцем про надання їй щорічної відпустки, і заробітна плата за час відпустки за три дні до її початку позивачу виплачена не була. Про те, що позивачу надавалась щорічна оплачувана відпустка у жовтні 2013 року відповідач позивачу не повідомляв, і про відпустку не йшлося у надісланому позивачу листі-попередженні від 22.11.2013р., де наголошувалось на закінченні періоду перебування позивача на лікарняному, і зверталась увага на відсутність на роботі з часу закінчення лікарняного. (а.с.167) Однак у разі перебування позивача на лікарняному в період відпустки, у відповідності зі ст.11 Закону України "Про відпустки", щорічна відпустка працівника повинна бути продовжена (а перенесена тільки за письмовою згодою працівника). Відтак, з моменту закінчення перебування на лікарняному, тобто з 09.11.2013р. позивач мала б ще перебувати у щорічній оплачуваній відпустці протягом 17 днів, а тому лист-попередження від 22.11.2013р. з вимогою пояснити причину відсутності на робочому місці був у такому випадку безпідставним. Не береться до уваги надана представником відповідача апеляційному суду ( і не подана без поважних причин суду першої інстанції) заява від імені ОСОБА_2 датована 31.10.2013р. (а.с.172) про надання їй безоплатної відпустки з 01.11.2013р. по 15.11.2013р., оскільки позивач 31.10.2013р. знаходилась на лікарняному, перебувала на денному стаціонарному лікуванні, належно виконувала призначені лікарняні процедури, і відсутніми є докази про порушення нею режиму лікування в цей день. Виходячи з того, що позивач подання такої заяви саме 31.10.2013р. категорично заперечує, позивач перебувала в зазначений час на лікарняному і жодної потреби подавати таку заяву не мала, сама заява жодних відміток пошти не має, резолюцій роботодавця не утримує, посилання на цю заяву в листі-попередженні відповідача від 22.11.2013р. та в поясненнях представника відповідача у суді першої інстанції також відсутнє, то підстав вважати, що вказана заява спростовує намір позивача звільнитися за власним бажанням колегія суддів не вбачає..

За частиною 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З огляду на те, що відповідач копію наказу про звільнення позивачу не направляв, трудову книжку, в якій би містилися записи про дату та причини звільнення позивачу не вручались, а копію трудового договору з записом про дату та причину звільнення (на підставі ст.40 п.4 КЗпП України) позивач від Одеського міського центру зайнятості отримала тільки 22 травня 2014 року, то колегія суддів вважає, що позивач строк звернення з позовом до суду не пропустила. Факт отримання позивачем у січні 2014 року листа від центру зайнятості про надходження заяви відповідача про зняття з реєстрації трудового договору без вказівки на причину та підставу звільнення висновків суду не спростовує. Протилежні доводи відповідача з цього приводу, викладені в апеляційній скарзі, є неспроможними.

За змістом ст. ст. 94 ч.1,115 КЗпП України, ст.ст.1, 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені договором…, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства…провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок…

За наданою суду довідкою-розрахунком(а.с.61) оклад позивача складав 1150 грн.; в липні 2013 року позивач відпрацювала 5 робочих днів, за які їй була нарахована заробітна плата у сумі 250 грн., у серпні 2013 року позивач відпрацювала 6 днів, за які їй була нарахована заробітна плата у сумі 328,56 грн. Проти вказаної кількості відпрацьованих робочих днів у липні та серпні 2013 року позивач не заперечувала, пояснивши, що вона хворіла, але не брала лікарняний за проханням роботодавця, який обіцяв їй оплатити заробітну плату у повному обсязі. Однак, оскільки заробітна плата це винагорода за виконану роботу, то доводи позивача з цього приводу до уваги не беруться. У вересні 2013 року ОСОБА_2 відпрацювала 21 робочий день і нарахована їй заробітна плата становила 1150 грн. За довідкою роботодавця позивач відпрацювала у жовтні 2013 року тільки 5 робочих днів, проти чого позивач заперечує, пояснюючи, що вона працювала до 12 жовтня 2013 року та виходила на роботу 22 жовтня 2013 року, у зв'язку з чим суд першої інстанції виходив з того, що за жовтень роботодавець повинен оплатити позивачу 11 робочих днів. Однак висновки суду ґрунтуються тільки на поясненнях позивача, не підтверджених будь-якими іншими доказами. За ст. 60 ч. 4 ЦПК України суду заборонено ґрунтуватися на припущеннях, а тому колегія суддів виходить з довідки та табелю обліку робочого часу відповідача, яку позивач стосовно кількості відпрацьованих робочих днів не спростувала. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути нараховану і невиплачену заробітну плату у сумі 1978 грн. 56 коп.

З огляду на наведене, колегія суддів не погоджується з визначеною судом першої інстанції невиплаченою позивачу заробітною плату у розмірі 2099,16 грн. Та вважає помилковим застосування судом розміру мінімальної заробітної плати, а також застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100 (з наст. змінами і доповненнями), який підлягає застосуванню в інших випадках, зокрема у випадках збереження середньої заробітної плати.

Разом з тим, за довідкою роботодавця позивачу було нараховано і не виплачено заробітну плату за час щорічної відпустки у сумі 925,44 грн., проте позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у сумі 917,90 грн.. Оскільки суд першої та апеляційної інстанції за ст.ст.11,303 ЦПК України обмежений тими позовними вимогами, які заявлені позивачем, то з рішенням суду в цій частині колегія суддів погоджується. Водночас колегія суддів зауважує, що на відповідача покладається обов'язок по стягненню з нарахованої заробітної плати прибуткового податку та інших обов'язкових платежів при здійсненні виконання рішення суду.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено можливість відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлено, що позивач працювала за трудовим договором без дисциплінарних стягнень тривалий час, зокрема з 2006 року, а тому компрометуюче формулювання причини звільнення разом з фактом невиплати заробітної плати та труднощі з працевлаштуванням завдали їй моральних страждань, суттєво змінили її звичайний життєвий уклад, поставили в скрутне становище, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки порушення прав позивача дійсно мало місце, і це порушення виникло з вини роботодавця, внаслідок незаконного формулювання причин звільнення працівника з роботи, то відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду. З висновком суду в цій частині колегія суддів погоджується. Однак суду належало ґрунтуватися на засадах розумності і справедливості та визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2000,00 грн., а не 3000 грн. В цій частині рішення суду підлягає зміні.

Колегія суддів також зауважує, що за ст.211 ЦПК України питання щодо постановлення окремої ухвали вирішується виключно судом, а не внаслідок клопотання сторони по справі. Та крім того, законних підстав для постановлення судом першої інстанції окремої ухвали колегія суддів не вбачає, і доводи відповідача в апеляційній скарзі з цього приводу визнаються неспроможними.

За вищенаведених обставин, апеляційну скаргу фізичної особи СПД ОСОБА_3 слід задовольнити частково, рішення суду в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди належить змінити, а у решті - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-314,316-317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи суб'єкта-підприємницької діяльності ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015 року в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути з ОСОБА_3- суб'єкта підприємницької діяльності (код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ід. код НОМЕР_2) невиплачену заробітну плату у розмірі 1978 грн. 56 коп., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 917,90 грн. (суми без врахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з ОСОБА_3- суб'єкта підприємницької діяльності (код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ід. код НОМЕР_2) відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. Дрішлюк Є.С. Сєвєрова