Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/1268/15 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/4779/15 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя, про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 11.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір№ZPC0GI, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 110500,00 грн. строком до 11.02.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11.02.2008 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки №ZPC0GI, згідно умов якого ОСОБА_6, яка є майновим поручителем, надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 38,60 кв. м, житловою площею 20,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_5 кредит в розмірі, передбаченому кредитним договором, проте ОСОБА_5 не своєчасно та не в повному обсязі вносив грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, чим порушив умови договору.

21.01.2009 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру загальною площею 38,60 кв. м, житловою площею 20,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, шляхом проведення прилюдних торгів на користь ЗАТ «КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на письмову вимогу банку відповідачі не звільнили житлове приміщення добровільно, продовжують проживати у квартирі, що порушує право позивача на реалізацію предмету іпотеки, просив виселити ОСОБА_3, та неповнолітню ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, покласти на відповідача ОСОБА_3 судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня2105 року.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд встановив, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів і висновок про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із квартири без надання їм іншого постійного житла є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що на спірні правовідносини не розповсюджуються норми Житлового Кодексу і суд безпідставно застосував ст.109 ЖК України є неприйнятними, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону «Про іпотеку».

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку», передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Саме до цього зводяться правові висновки щодо застосування ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК Української РСР, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України, про що і зазначив суд у рішенні.

Із матеріалів справи вбачається, що позичальником за кредитним договором №ZPC0GI є ОСОБА_5

ОСОБА_6 у забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 передала в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, яка набута нею у власність у порядку спадкування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2009 року, яке набуло законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки.

У квартирі проживає та зареєстрована ОСОБА_3 з малолітньою дитиною.

Отже, даний позов до ОСОБА_3 заявлено про виселення з іпотечного майна, яке не придбавалося за рахунок кредитних коштів.

Цивільне судочинство відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом про виселення ОСОБА_3 із квартири у порушення вимог ст.ст.3,10,11,31 ЦПК України, ч.2 ст.109 ЖК УРСР, не зазначив іншого постійного житла, у яке має бути виселено відповідача

Отже, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, застосувавши як положення частини статті 40 Закону «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Окрім того, слід зазначити, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_3, в якій зареєстрована та проживає ОСОБА_3, а позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлені про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1.

Разом з тим, як одну із підстав відмови у позові суд послався також на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», обгрунтовуючи тим, що позовна вимога про виселення знаходиться у безпосередньому зв'язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, яке протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте.

За своїм змістом Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Між тим, кредит видався не в іноземній валюті, а в гривні, на квартиру звернуто стягнення судовим рішенням, яке вже набрало законної сили.

У даній же справі позов заявлено про виселення.

Отже, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на спірні правовідносини і доводи апеляційної скарги в цій частині є правильними.

У відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України підставою для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням викладеного та на підставі п.4 ст.309 ЦПК України рішення підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини рішення посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу відмови у позові про виселення.

Керуючись ст. ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року змінити. Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу відмови у позові про виселення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: