судді судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області
Григоренка Миколи Петровича у цивільній справі № 22-ц/787/1677/2015 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ.
09 вересня 2015 року м. Рівне
Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 травня 2015 року у даній цивільній справі підлягало залишенню без змін, оскільки судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

У висновках постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 року зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Сама по собі та обставина, що в день придбання квартири АДРЕСА_1 відповідач здійснила відчуження іншої квартири, яка їй була подарована, ще не може однозначно свідчити про те, що вищевказана спірна квартира була придбана тільки за грошові кошти, які ОСОБА_3 отримала від продажу подарованої їй квартири, оскільки ця обставина має оцінюватись у сукупності із іншими обставинами, які встановлені по даній цивільній справі.

Фактичні обставини даної цивільної справи свідчать про те, що на час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири на ім'я відповідача сторони у даній справі перебували у зареєстрованому шлюбі вже майже 14 років, розмір заробітної плати позивача, як до придбання цієї квартири, так і в наступному, був достатньо великим, оскільки в декілька разів перевищував розмір середньої заробітної плати, який визначався на той час чинним законодавством.

Крім того, із матеріалів справи безспірно вбачається, що у 2004 році позивач здійснив відчуження іншої квартири, яка належала йому на праві приватної власності і, за твердженням останнього, ці кошти були використані виключно в інтересах сім'ї.

Будь-яких доказів, які б вказували на те, що грошові кошти позивача, які той заробляв та отримав від продажу своєї квартири в м. Краматорську, були витрачені ним на інші цілі і не в інтересах сім'ї, в матеріалах справи відсутні.

Про придбання спірної квартири та її ремонт за спільні кошти, також в певній мірі свідчать ті обставини, що в наступному позивач придбав автомобіль не за рахунок своїх особистих коштів, отриманих від продажу квартири в Краматорську і за рахунок своєї заробітної плати, а за рахунок кредитних коштів, а також відсутність у власності останнього будь-якого іншого нерухомого майна, яке він міг би придбати за вищевказані грошові кошти.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач неодноразово підтвердила ту обставину, що під час перебування у шлюбі із позивачем вони вели спільний сімейний бюджет і все наявне майно та грошові кошти вони вважали спільними, оскільки у них була гарна сім'я і вона на той час навіть не припускала, що їхня сім'я може в майбутньому розпастись.

Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, що визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, слід прийти до висновку, що питання особистої приватної власності на спірну квартиру стало актуальним у відповідача ОСОБА_3 вже після розірвання шлюбу із позивачем і звернення останнього із своїм позовом, який є предметом розгляду даної цивільної справи.

Суд першої інстанції ґрунтовно прийняв до уваги ту обставину, що при оформленні договору купівлі -продажу на ім'я відповідача, позивач ОСОБА_2 також надав свою згоду на вчинення цього правочину і ця згода свідчить про те, що останній надавав свою згоду ОСОБА_3 на розпорядження спільними сімейними грошовими коштами, а не її особистими.

В протилежному випадку, так заява взагалі мала б мати інший зміст і в ній мало бути прямо зазначено, що спірна квартира придбається відповідачем у свою власність і за свої особисті грошові кошти.

Те, що при вчиненні в один і той же день відповідачем двох правочинів у одного і того ж нотаріуса, який знав в якому випадку згода іншого із подружжя є необхідною, а в іншому ні, також вказує на те, що дана обставина також була очевидна і для обох сторін у даній цивільній справі при придбанні спірної квартири і дії останніх у зв'язку із цим були заздалегідь узгодженні між собою.

Правильно відмовлено судом першої інстанції і у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позивач цей строк дійсно не пропустив.

Суддя апеляційного суду

Рівненської області М.П. Григоренко