Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю законного представника позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_5; ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання права власності на частки у спадковому майні за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 травня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2013 року ОСОБА_1, яка діяла в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_5, а також позивач ОСОБА_6 звернулися до Луцького міськрайонного суду Волинської області із позовом про визнання права власності на частки у спадковому майні.

В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини земельної ділянки площею 0,07 га, розташованої в смт. Рокині Луцького р-ну, з 1/2 частини гаражних приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Будівельник-3» по вул. Ківерцівській 2-А в м. Луцьку, гаражного приміщення НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Будівельник-3» по вул. Ківерцівській 2-А в м. Луцьку.

Вважаючи себе спадкоємцями першої черги просили визнати за ними право власності на зазначене спадкове майно згідно належних їм часток, а саме за малолітнім ОСОБА_5 - на 3/5 частки у спадковому майні; за позивачем ОСОБА_6 - на 1/5 частку у спадковому майні.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 травня 2014 року позов задоволено.

Визнано за позивачем малолітнім ОСОБА_5 після смерті його батька ОСОБА_8 право власності на 3/5 частки у спадковому майні : - 1/2 частки земельної ділянки площею 0,07 га, розташованої на території смт. Рокині Рокинівської селищної ради Луцького району Волинської області; - 1/2 частки гаражних приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Будівельник-3», розташованому по вул. Ківерцівській 2-А в м. Луцьку; гаражного приміщення НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Будівельник-3», розташованому по вул. Ківерцівській 2-А в м. Луцьку.

Визнано за позивачем ОСОБА_6 після смерті її батька ОСОБА_8 право власності на 1/5 частку у спадковому майні : 1/2 частки земельної ділянки площею 0,07 га, розташованої на території смт. Рокині Рокинівської селищної ради Луцького району Волинської області; 1/2 частки гаражних приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Будівельник-3», розташованому по вул. Ківерцівській 2-А в м. Луцьку; гаражного приміщення НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Будівельник-3», розташованому по вул. Ківерцівській 2-А в м. Луцьку).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, і невідповідність висновків суду обставинам справи просили рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в повному обсязі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7 слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні даних вимог з наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджувалися; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення в даній справі зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції не встановив, у чому саме полягає порушення прав позивачів, зазначивши лише, що вони являються спадкоємцями після смерті спадкодавця, а тому обґрунтовано просять щодо визнання за ними права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_8

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Статтями 1217, 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 від 01 серпня 2012 року, виданого відділом РАЦС Луцького міського управління юстиції Волинської області (а.с. 8).

За свого життя ОСОБА_9 заповіт не склав, а тому спадкоємство здійснюється за Законом.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 є 5 осіб: ОСОБА_6 (позивач, донька спадкодавця від першого шлюбу), ОСОБА_7 (відповідач, син спадкодавця від другого шлюбу), малолітній ОСОБА_5 (син спадкодавця, котрий народився під час його проживання однією сім'єю із ОСОБА_1), ОСОБА_10 (батько спадкодавця), ОСОБА_11 (матір спадкодавця).

Відповідно до ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

В позовній заяві позивачі зазначили, і цього не заперечували відповідачі, що позивачі в шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Крім того, батьки спадкодавця - ОСОБА_10 і ОСОБА_11 заявами від 25 жовтня 2012 року (а. с. 20, 21) відмовилися від своїх часток спадщини на користь малолітнього ОСОБА_12 Отже, останньому мало належати 3/5 в складі спадщини.

Оформлення права на спадщину регулюється Главою 89 ЦК України, зокрема статтями 1296, 1297, 1298 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, яків працюють у державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватної нотаріальною діяльністю. Відповідно до Закону України «Про нотаріат», Цивільного та Сімейного кодексів України нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочин (договори, заповіти, довіреності, тощо), вживають заходи щодо спадкового майна, видають свідоцтва про право на спадщину.

Пункт 4.9 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначає, що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Таким чином діючим законодавством передбачено порядок оформлення спадкових прав, зокрема отримання свідоцтва про право на спадщину.

Натомість судовому захисту, відповідно до ст. 3 ЦПК України підлягають порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

За змістом вищенаведених норм права свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягає. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

В судовому засіданні сторона позивача ОСОБА_1 вказали, що у них відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_9

Відтак, позивачами не доведено, що вони зверталися до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтв про право на спірне спадкове майно. У позові зазначено лише про відсутність у позивачів правовстановлюючих документів на спадкове майно, що саме по собі не свідчить про порушення або ж не визнання їх прав та не є достатньою підставою для визнання за ними в судовому порядку права власності на спадщину.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема видають свідоцтво про право на спадщину.

Нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам (ст.5 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус виносить постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії.

Вирішуючи спір, суд належним чином не перевірив чи виносив нотаріус постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, оскільки матеріали справи вказаної постанови не містять, законний представник позивача та її представник зазначали, що така постанова нотаріусом не виносилась.

Підстави для задоволення позовних вимог могли б існувати лише за умови, що позивачі не змогли б реалізувати своє право на спадщину шляхом отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину.

Як відзначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судам слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Пункт 4.10 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачає, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Відтак, перешкод для звернення позивачів до нотаріальної контори для видачі їм свідоцтва на спадкове майно, не існує.

Суд на зазначене уваги не звернув та не з'ясував, чи наявні умови для одержання позивачами свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі. Відтак, рішення суду не може вважатися законним і обґрунтованим.

Крім того, оскаржуване рішення місцевого суду в частині визнання права власності позивачів на гаражні приміщення не відповідає закону з огляду й на таке.

Згідно матеріалів справи (а. с. 25, 26), ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року придбав 11% готовності гаража НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Будівельник-3», а згідно договору купівлі-продажу від 08 серпня 2002 року ОСОБА_8 придбав 11% готовності гаража НОМЕР_2 у згаданому гаражному кооперативі. Відтак, єдині існуючі правовстановлюючі документи підтверджували право власності спадкодавця на 11% готовності гаража НОМЕР_1 і на 11% готовності гаража НОМЕР_2. І позивач ОСОБА_1, і відповідачі визнали, що зазначені гаражі незавершені будівництвом, не здані в експлуатацію і право власності на них не було зареєстроване за спадкодавцем.

Документів, які б підтверджували право власності спадкодавця на гараж НОМЕР_3, сторонами не подано. Натомість наявний в матеріалах справи технічний паспорт від 17 квітня 2013 року підтверджує, що гараж НОМЕР_3 є самочинно перебудованим, з огляду на що визнання на нього 20 травня 2014 року місцевим судом права власності в рамках даної справи є незаконним.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки у спадкодавця не було права власності на гаражні приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 - то місцевий суд не мав підстав визнавати на них право власності за позивачами. Вимог про визнання права власності на будівельні матеріали, з яких складаються згадані вище гаражні приміщення, позивачами не заявлялося.

Також сторонами не надано доказів та не заявлено про можливість їх подання, які б свідчили про стан нерухомого майна, а зокрема гаражних приміщень, станом на день смерті спадкодавця, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У зв'язку з наведеними порушеннями судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7 задовольнити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5; ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання права власності на частки у спадковому майні - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: