РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/13829/14-ц

2/643/338/15

25.05.2015року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Сиротникова Р.Є.

при секретарі Новаковій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» про зміну підстав, дати та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, 17.09.2014 року звернулась до суду із позовом до відповідача, ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» про зміну підстав, дати та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що за трудовим договором вона працювала в ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» на посаді фахівця з редакційної передплати відділу регіональної політики з 01.03.2006 року. Свою роботу позивач справно виконувала, неодноразово заохочувалась керівництвом за відмінні показники. 11.11.2013 року, у позивача зник доступ до сайту редакції, що значно ускладнило їй роботу: вона не мала можливості вносити щоденні контакти, реєструвати рахунки на підписку та відстежувати їх оплату, отримувати необхідну для роботи інформацію. Про це позивач неодноразово повідомляла керівництво у службових записках, але керівництвом не було прийнято ніяких мір.

Не зважаючи на такі обставини, позивач продовжувала виконувати свої трудові обов'язки і звіти про виконану роботу відсилала по пошті менеджерам відділу регіональної політики редакції.

Таким чином, керівництво не створило позивачу належних умов для виконання її трудових обов'язків, передбачених п.3.9 Посадової інструкції фахівця з редакційної передплати відділу регіональної політики, відповідно до якого ОСОБА_1, перебуваючи на цій посаді, повинна надавати в електронному вигляді звіти про виконану роботу та її результати.

01 липня позивач отримала лист від ТОВ «Редакція газети «Все про "Бухгалтерський облік», в якому був Наказ про звільнення №183-к, від 26.06.2014. Із цього наказу, вона дізналась, що підставами звільнення були: Наказ про винесення догани ОСОБА_1 №311 від 29.11.2013 року; Доповідна записка в.о. начальника відділу регіональної політики Артюх Ю.В. від 23 червня 2014 р.

До того часу позивач не повідомлялась і не знала, що 29.11.2013 року їй була винесена догана, ніяких пояснень щодо неї не надавала. Тому Наказ про винесення догани ОСОБА_1 №311 від 29.11.2013 року вона вважає незаконним і таким, що не може бути підставою для звільнення.

Враховуючи викладені мною обставини, зазначених підстав достатньо для зміни формулювання звільнення позивача та зобов'язання Відповідача вказати підставу мого звільнення з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП, оскільки позивача не збирається продовжувати роботу, а роботодавець згоден з нею.

Позивач свою роботу зробила до кінця року, про що є підтвердження: за її рахунками проведено оплату передплати на газету. Звіт за липень позивач надіслала до роботодавця. У серпні вся редакція знаходиться у щорічній відпустці. Тому датою звільнення позивач вважає 02.09.2014 р.

Щодо невиплаченої заробітної плати та її недонарахування за період з квітня 2013 року по червень 2014 року, позивач зазначила, що згідно Посадової інструкції фахівця з редакційної передплати відділу регіональної політики, затвердженої 01.09.2008 року, свої щоденні та щотижневі звіти про виконану роботу вона повинна вносити на особисту сторінку на сайті редакції газети. Але неодноразово її доступ до сайту по невідомим причинам блокувався, а після відновлення, деякі підписки про виконану позивачем роботу зникали і з'являлися на сторінках інших працівників. Таким чином позивач не мала змоги ефективно працювати і змушена була відправляти звіти по пошті та нести матеріальні збитки.

Про кожен такий випадок позивач письмово повідомляла керівництво редакції газети але ніяких пояснень не отримувала, і керівництво не здійснювало жодних дій по вирішенню даних проблем. Як наслідок, виконувана позивачем робота не оплачувалась, а саме: не доплачена премія за квітень та травень 2013 року в сумі 600 грн.; не виплачувалась премія з січня 2014 року в сумі 3500 грн.; не оплачені підписки за друге півріччя 2014 р. в сумі 3000 грн.;не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2014 по 01.09.2014 в сумі 600 грн.; не виплачені фінансові виплати в сумі 2066,5 грн.; не виплачена заробітна плата за липень 2014 року в сумі 2476 грн.;

Розрахунок на день її звільнення Відповідач по справі не зробив, хоча мав нарахувати їй заробітну плату до дати видачі трудової книжки.

Оскільки Відповідач не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату в день звільнення та не видав належно оформлену трудову книжку у порядку встановленому законом, з Відповідача, на її думку, підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 12242,5 грн.

У зв'язку із вчиненням Відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудового договору, та безпідставного систематичного порушення прав позивача, їй завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 Цивільного Кодексу України та яка полягає у наступному:

у спричиненому позивачу тяжкому психологічному болю у момент, коли вона дізналась про своє звільнення; в переживаннях з приводу незаконності дій та тверджень Відповідача, невиконання ним своїх договірних зобов'язань; у нехтуванні Відповідачем законних прав позивача на відпустку, заробітну плату за договором; незаконності дій Відповідача щодо невиконання умов договору стосовно : оплати праці позивача на дату її звільнення; у використанні Відповідачем свого домінуючого положення з метою задоволення його власних потреб.

Після звільнення, позивач втратила зв'язки із колегами по роботі, клієнтами, в неї почались проблеми в сім'ї. Через відсутність коштів, втрату соціальних зв'язків, позивачу важко знайти нову підходящу роботу.

Завдану Відповідачем моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 4000 грн.

З дня видачі Наказу про звільнення №183-к від 26.06.2014 по час звернення до суду позивач хворіла і не мала змоги звернутись до суду, що підтверджується висновком лікаря-спеціаліста. Тому строк звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущений за поважних причин.

Крім того, позивач зазначила, що трудова книжка їй на руки видана не була, поїхати за нею до Києва позивач не має змоги, тому вона надіслала роботодавцю листа з проханням направити їй трудову книжку поштою. В зв'язку із викладеним просила суд поновити пропущений нею строк звернення до суду за вирішенням трудового спору; визнати незаконним її звільнення за п.З ст. 40 КЗпП України; зобов'язати Відповідача, протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до її трудової книжки.

Під час розгляду справи по суті, позивач уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати незаконним її звільнення за п.З ст.40 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 12.242,5 грн. та суму її середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме, за період з 26.06.2014р. по 25.05.2015р.; допустити негайне виконання рішення суду в частині зміни формулювання підстав для звільнення з п.З ст.40 КЗпП України на п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) та виплати мого середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме, за період з 26.06.2014р. по 25.05.2015р.; днем її звільнення вважати день видачі їй належним чином оформленої трудової книжки; стягнути з відповідача на користь позивача, моральну шкоду у розмірі 4000,00 грн.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги повністю підтримала, та посилаючись на вищевикладені обставини, просила суд позов задовольнити.

Представники відповідача, що діють на підставі довіреності, - Колісник О.Ю., Павленко Ю.І., в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, надали до суду письмові заперечення проти позову про таке: Відповідач у день звільнення направив Позивачу рекомендований лист з копією наказу про звільнення. Позивач отримала даний лист 01.07.2014 року, про що безапеляційно свідчить її підпис на повідомлені про вручення листа.

Отже, з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року включно Позивач мала законне право звернутися до суду за захистом, як вона вважає, її порушених прав. Але до суду вона звернулася лише 17.09.2014 року. Пропущення строків позовної давності вона обґрунтовує своєю хворобою, яка підтверджується висновком лікаря-спеціаліста. Вважали, що висновок лікаря - спеціаліста не є доказом наявності у Позивача поважної причини для пропуску строку позовної давності з огляду на таке:

Відповідно до п.1.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.01р. № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Відповідно по п.1.2. Інструкції видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. Пунктом 2.18. Інструкції передбачено, що у разі тимчасової непрацездатності громадян, які шукають роботу, і безробітних, враховуючи період їх професійної підготовки та перепідготовки видається довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу. Отож, тимчасова непрацездатність Позивача повинна бути засвідчена одним із вищезгаданих документів. До того ж висновок лікаря-спеціаліста може констатувати наявність в Позивача ряду захворювань, але не може підтверджувати факт, що при наявності даних захворювань Позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду із позовом за захистом своїх прав.

Позивач, як стверджували представники відповідача, вводить суд в оману свідченнями, що не мала змоги звернутися до суду через хворобу.

За твердженнями Позивача через хворобу вона не мала змоги звернутися до суду. Але в цей же період вона власноручно писала і особисто відправила поштою листи Відповідачу, ці листи датовані 03.07.2014 року, 09.07.2014 року та 05.09.2014 року. Виходить, що і писати, і читати, і ходити Позивач могла.

Тому вважали, що не існувало жодних перешкод для своєчасного звернення Позивача до суду, а переконливих доказів наявності поважних причин пропуску такого строку Позивач не надав. А отже підстави для поновлення пропущеного Позивачем строку звернення до суду відсутні.

Щодо доплати Позивачці премії за квітень та травень 2013 року в сумі 600,00 грн., виплати премії з січня 2014 року в сумі 3500,00 грн. та оплати підписки за друге півріччя 2014 року в сумі 3000,00 грн.

Відповідно до п.3.9. Посадової інструкції фахівця з редакційної передплати відділу, регіональної політики, затвердженої директором ІОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» 01.09.2008 року фахівець з редакційної передплати повинен щоденно, щотижнево, щомісячно та за вказівкою осіб, яким підпорядкований фахівець з редакційної передплати, надавати в електронному вигляді звіт про проведену роботу та її результати.

Відповідно до п.2.1. Положення про преміювання фахівців з редакційної передплати відділу регіональної політики, затвердженого наказом ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» № 203-к від 24.09.2010 року преміювання фахівців з редакційної передплати відділу регіональної політики провадиться за виконання визначених у даному Положенні умов. Відповідно до п.п.2.3.1 п,2.3. Положення умовою для нарахування премії є відповідна кількість передплатників, які оформили при сприянні фахівця та оплатили передплату на газету «Все про бухгалтерський облік» (передплатні індекси:35200 і 33594) та/або повний комплект «Все про бухгалтерський облік» (передплатні індекси:96480 і 96485), та/або комплект «Все про бухгалтерський облік+» (передплатні індекси:49091 і 49092) на території, що закріплена за фахівцем, зменшується щомісяця на 10% і більше відсотків порівняно з попереднім місяцем, премія фахівцю за наступні місяці не нараховується.

Позивач постійно ігнорувала свої посадові обов'язки та не надсилала Відповідачу звіти про проведену роботу в належному вигляді.

29.01.2014 року Відповідач направив Позивачу лист (вих. №5-к від 28.01.2014 року) з проханням пояснити, чому починаючи з 11.11.2013 року по 28.01.2014 року Позивач не направляла на електронну адресу відділу регіональної політики та менеджера з питань регіонального розвитку жодного звіту про проведену роботу. Позивач отримала даний лист 27.02.2014 року, про що свідчить її підпис на повідомленні про вручення листа, але пояснення з даного приводу Позивачем так і не були надані.

Також представники відповідача зазначили, що з серпня 2013 року кількість передплатників на території що була закріплена за Позивачем стрімко впала, що підтверджується Доповідною запискою в.о. начальника відділу регіональної політики Артюх Ю.В. від 23.06.2014 року.

З вищевикладеного випливає, що Позивач починаючи з серпня 2013 року не мала права на нарахування премій згідно Положення, так як не систематично не виконувала умов для нарахування премії (Позивач не відправляла звіти про проведену роботу в електронному вигляді, кількість передплатників на території, що була закріплена за Позивачем з серпня 2013 року стрімко впала). Також представники відповідача відмітили, що премія нараховується за передплатників, які не лише оформили, а оформили і оплатили передплату. Згідно Доповідної записки в.о. начальника відділу регіональної політики Артюх Ю.В. від 23.06.2014 року, кількість передплатників на території, що закріплена за Позивачем складає: квітень 2013 року - 70 передплат, травень 201 з року - 70 передплат. Відповідачем був проведений повний розрахунок з позивачем за квітень та травень 2013 року згідно вищевказаних показників.

Слід також зазначити, що до моменту звільнення Позивач не пред'являла Відповідачу жодних претензій стосовно невиплачених та недоплачених премій, що в черговий раз підтверджує факт повного розрахунку Відповідача з Позивачем.

Щодо виплати Позивачу компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2014 року по 01.09.2014 року в сумі 600 грн., витати заробітної плати за липень 2014року в сумі 24 76,00 грн.

Згідно з Наказом № 183-к від 26.06.2014 року Позивача звільнено з посади фахівця з редакційної передплати відділу регіональної п.3 ст.40 КЗпП України. З Позивачем проведений повний розрахунок, відповідно до чинного законодавства України, у т.ч. виплачена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 01.08.2013р. по 26.06.2014р. в кількості 28 календарних днів, що підтверджується розрахунковим листком за червень 2014 року.

Отже, підстави для виплати Позивачу компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2014 року по 01.09 2014 року в сумі 600 грн. та виплати заробітної плати липень 2014 року в сумі 2476,00 грн. відсутні.

Положенням про преміювання фахівців з редакційної передплати відділу регіональної політики, затвердженим наказом ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» №203-к від 24.09.2010 року та жодним іншим документом непередбачено виплати фінансових виплат фахівцям з редакційної передплати відділу регіональної політики. Вимоги Позивача щодо виплати фінансових виплач в сумі 2066,50 грн. безпідставні та необґрунтовані.

З приводу позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування завданої їй моральної шкоди представник и відповідач зазначили, що з боку Відповідача відсутні будь-які незаконні дії щодо Позивачки, зокрема порушення прав Позивача, як працівника. Позивачкою не надано доказів спричинення їй моральної шкоди з боку Відповідача, не обґрунтований розмір моральної шкоди.

Крім того, в запереченнях вказано, що відповідно до п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 5? ві,:, 29.07 1993 року якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення і-: вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідач у день звільнення направив Позивачу лист в якому було зазначено, що для отримання трудової книжки Позивачу необхідно під'їхати до відділу кадрів Відповідача або надіслати Відповідачу письмову заяву на дозвіл переслати трудову книжку поштою із зазначенням точної адреси.

Позивач отримала даний лист 01.07.ї4року, про що свідчить її підпис на повідомлені про вручення листа, але так і не приїхала за трудовою книжкою, заяву Позивача на дозвіл переслати трудову Книжку поштою Відповідач ш отримував.

Отже, на думку представників відповідача, права Позивача не порушені, Відповідач діє відповідно до чинного законодавства України, в зв'язку із чим вони просили суд застосувати позовну давність щодо вимог які стосуються зміни підстав, дати та формулювання звільнення Позивача, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представники відповідача проти задоволення позову заперечували з підстав, що наведені вище та просили суд в задоволенні позову повністю відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом директора ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» від 26.06.2014 року №183-к, копія якого є в матеріалах справи, ОСОБА_1 звільнено з посади фахівця з редакційної передплати відділу регіональної політики 26 червня 2014 року за систематичне невиконання обов'язків передбачених п.3.9 та п. 3.15 Посадової інструкції фахівця з редакційної передплати відділу регіональної політики згідно з п.3 ст. 40 КЗпП України. Як підстави для звільнення в наказі зазначено: наказ про винесення догани ОСОБА_1 №311 від 29.11.2013 року; доповідна записка в.о. начальника відділу регіональної політики Артюх Ю.В. від 23.06.2013 року.

З копії опису найменування поштового відправлення та зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які є в матеріалах справи, вбачається, що копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримала 01.07.2014 року.

Матеріали справи містять копію листа від 28.01.2014 року, яким позивачу повідомлено про винесення стосовно неї догани (наказ №311-к від 29.11.2013 року) та запропоновано надати письмові пояснення з приводу систематичного порушення вимог посадової інструкції, трудової дисципліни, тощо. З копії опису вкладення до поштового відправлення та зворотного повідомлення про отримання поштового відправлення, вбачається, що вказаний лист позивачем отримано 27.02.2014 року.

З 01.07.2014 року по 31.07.2014 року включно Позивач мала право звернутися до суду за захистом, як вона вважає, її порушених прав. Але до суду вона звернулася лише 17.09.2014 року. Пропущення строків позовної давності ОСОБА_1 обґрунтовує своєю хворобою, яка підтверджується висновком лікаря-спеціаліста, копія якого є в матеріалах справи. разом із тим суд погоджується із думкою представника відповідача про те, що висновок лікаря - спеціаліста не є доказом наявності у Позивача поважної причини для пропуску строку позовної давності з огляду на таке:

Відповідно до п.1.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.01р. № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Відповідно по п.1.2. Інструкції видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. Пунктом 2.18. Інструкції передбачено, що у разі тимчасової непрацездатності громадян, які шукають роботу, і безробітних, враховуючи період їх професійної підготовки та перепідготовки видається довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу. Отож, тимчасова непрацездатність Позивача повинна бути засвідчена одним із вищезгаданих документів. До того ж висновок лікаря-спеціаліста підтверджує наявність в Позивача ряду захворювань, але не може підтверджувати факт, що при наявності даних захворювань Позивач позбавлена можливості своєчасно звернутися до суду із позовом за захистом своїх прав.

Згідно із ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Матеріали справи містять копії службових записок, копії звітів про виконану роботу, які, як стверджує позивач, вона направляла на адресу відповідача, оскільки мала певні труднощі із доступом до електронної бази підприємства, відправкою цієї кореспонденції електронною поштою до ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік». Разом із тим, матеріали цивільної справи не містять жодного належного доказу на підтвердження того факту, що відповідач вказані службові записки звіти отримав та прийняв до уваги.

Статтею 36 КЗпП України визначений повний перелік підстав припинення трудового договору.

Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня).

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно із ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

За змістом ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно із ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Матеріали справи не містять жодних відомостей, які б свідчили про оскарження позивачем наказу про винесення їй догани, з яким вона, як зазначено в позовній заяві, категорично не згодна та вважає винесеним без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає вимоги позивача про визнання її звільнення за ч.3 ст.40 КЗпП України незаконним, зобов'язання змінити формулювання звільнення з ч.3 ст. 40 КЗпПУ на ч.2 ст. 36 КЗпПУ та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також невиплаченої заробітної плати, такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити таке.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З врахуванням того, що суд прийшов до висновку про законність звільнення позивача, тому вимога про стягнення моральної шкоди як наслідок звільнення, не підлягає до задоволення.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі ст. 40, 49-2, 252 КЗпП України, та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «Редакція газети «Все про бухгалтерський облік» про зміну підстав, дати та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання його копії.

Суддя Р.Є. Сиротников