Справа № 2-30/2009р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2010 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - І.В. Муранової

при секретарі - О.В.Бондаренко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сільської ради Бориспільського району про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на житлові будинки в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

19.05.2005 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про визнання недійсним з моменту укладення заповіту ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2, посвідченого секретарем Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області ОСОБА_5 та зареєстрований в журналі реєстрації нотаріальних дій за 2002 рік за №330. Під час судового розгляду справи позивач доповнила позовні вимоги та просить визнати за нею право власності на будинки №33 та №35 по вул. 8-го Березня в с.Гора Бориспільського району.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Її батько ОСОБА_4 проживав з нею за однією адресою по вул.8-го Березня, 35 в с.Гора Бориспільського району та помер 01 грудня 2003 року. Ще за своє життя все своє майно ОСОБА_4 заповів позивачу, і заповіт був підписаний ним власноручно та посвідчений посадовою особою сільської ради, зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій ОСОБА_3 сільської ради за №118 від 10.11.1995 року. До складу спадкового майно увійшли два жилі будинки №33 та №35 по вул.8-го Березня в с.Гора. В березні 2004 року позивач звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та після цього голова та секретар Гірської сільської ради повідомили позивачу, що її батько змінив свій попередній заповіт та 18 грудня 2002 року все своє майно заповів своїй сестрі ОСОБА_2. Позивач стверджує, що в її батька не було підстав змінювати заповіт, оскільки в них були дружні стосунки, до дня своєї смерті він проживав із нею однією сімєю, вона його доглядала. Вважаючи, що заповіт був змінений без відома батька, вона зверталась до суду з відповідним позовом про визнання заповіту від 18 грудня 2002 року недійсним, але рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 24.02.2005року, залишеним в силі ухвалою судової колегії в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 10 травня 2005 року, у позові їй було відмовлено. В звязку з цим вона вимушена звернутись до суду з позовом з інших підстав. Позивач стверджує, що після виходу на пенсію її батько почав зловживати алкогольними напоями та був госпіталізований до районної лікарні з приводу алкогольної інтоксикації, а також був поставлений на облік у лікаря-нарколога Бориспільської районної лікарні як особа, що зловживає алкогольними напоями. Позивач також мала намір лікувати батька від алкоголізму в спеціалізованій лікарні в смт.Глеваха, але внаслідок загального захворювання в нього виникли протипоказання щодо госпіталізації. Позивач вважає, що перебуваючи у такому стані, її батько не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, і тому заповіт, складений ним 18.12.2002 року на імя відповідачки ОСОБА_2 слід визнати недійсним.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги, просить суд їх задовольнити. Додатково представник позивача пояснив, що вони з дружиною ОСОБА_1 приїхали в с.Гора в 1994 році по проханню ОСОБА_4, який запропонував їм жити в його будинку та добудовувати інший. З 1994 по 2000 рік вони добудували будинок №35 по вул.8-го Березня та з 1999 року почали в ньому проживати. Батько дружини ОСОБА_4 з 2000 року, як вийшов на пенсію, почав вживати алкогольні напої та пропивати пенсію, а з 2001 року ОСОБА_4 в селі ніхто тверезим не бачив. Він стверджує, що своїм сестрам ОСОБА_6 не був потрібний, а їм були потрібні його хати, та вважає, що ОСОБА_4 не міг тверезо розцінювати свої дії, що ОСОБА_4 напоїли, відвели та намалювали заповіт. Їм було відомо про те, що ОСОБА_6 склав заповіт на користь своєї дочки ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_6 сам передав позивачці заповіт в 2000 році. В дійсності ОСОБА_4 помер 30 листопада 2003 року, як це зазначено в потворно виданому свідоцтві про смерть.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що вважає позовну заяву та викладені в ній обставині надуманими та неправдивими. Вона стверджує, що її брат ОСОБА_4 був нормальною, дієздатною людиною, та, що, якби він був недієздатним, позивачі б оформили опіку. Її брат дійсно хворів на грижі, які заробив на будівництві двох належних йому будинків. Вона стверджує, що її брат сподівався на нормальні стосунки із дочкою, тому запросив їх до себе жити та склав на користь дочки заповіт, але відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 погіршились. Брат їй скаржився, що дочка із зятем не хотіли допомагати йому в будівництві, а потім самовільно заселились до новозбудованої ним хати, в якій він сам планував проживати, почали його виживати з дому, викидали його речі з будинку. Через ці обставини її брат спочатку пропонував їй скласти договір дарування, а потім склав на її користь заповіт. Брат їй розповідав, що тричі ходив до сільради, поки посвідчив заповіт. Її брат помер 30 листопада 2003 року та на момент смерті проживав в батьковій хаті по провулку Лісному, 7.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Бориспільського району ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечувала та, будучи допитаною в якості свідка в порядку ст.184 ЦПК України, суду показала наступне. Вона працює секретарем Гірської сільської ради з 2000 року. Знає позивача, її представника, а також померлого ОСОБА_4, як мешканців села. В листопаді грудні 2002 року ОСОБА_4 приходив до неї, щоб зробити заповіт. Їй було відомо від голови сільської ради про те, що в ОСОБА_6 вже був складений заповіт на дочку. Вона памятає, що ОСОБА_6 двічі приходив до них, коли в сільській раді була нарада, а потім засідання виконкому, вона пропонувала ОСОБА_6 подумати, чи потрібно йому змінювати заповіт. ОСОБА_6 прийшов вже 18-го грудня, з самого ранку, десь у вісім годин, і сказав, що не піде, поки вони не зроблять заповіт. Вона попросила ОСОБА_6, щоб він написав власноручно заяву про скасування попереднього заповіту, розписався. ОСОБА_4 сказав, що все своє майно, яке в нього є, він хоче заповісти своїй сестрі ОСОБА_2. І тоді вони склали новий заповіт. Вона надрукувала заповіт, а ОСОБА_6 його підписав Вона стверджує, що ОСОБА_4 весь час приходив тверезий та нормальний чоловік був.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи та матеріали цивільної справи №2-21/2005 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сільської ради Бориспільського району про визнання заповіту недійсним, суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 30 листопада 2003 року помер ОСОБА_4 у віці 59 років, причина смерті: гостра ішемічна хвороба серця, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії І-БК №503333, виданим ОСОБА_3 сільською радою Бориспільського району Київської області 26 лютого 2004 року /справа №2-21/2005 а.с.-53/.

Після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина у вигляді житлових будинків №33 по вул.8-го березня в с.Гора Бориспільського району, збудованого в 1964 році, та №35 по вул.8-го березня в с.Гора Бориспільського району, збудованого в 2000 році /справа №2-21/2005 а.с.-56/.

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 10 листопада 1995 року склав заповіт, посвідчений ОСОБА_7, секретарем Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області, зареєстрований в реєстрі №118, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті, і на що за законом він матиме право, заповів ОСОБА_1 /справа №2-21/2005 а.с.-55/.

18 грудня 2002 року ОСОБА_4 звернувся до голови ОСОБА_3 сільської ради із письмовою заявою, відповідно до якої просив скасувати раніше написаний ним заповіт новим заповітом від 18 грудня /справа №2-21/2005 а.с.-49/.

В той же день секретарем Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області ОСОБА_5 було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №330 складений від імені ОСОБА_4 заповіт, відповідно до якого ОСОБА_4 на випадок своє смерті зробив розпорядження, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті, і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2. Заповіт підписаний ОСОБА_4 в присутності секретаря Гірської сільської ради Бориспільського району, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено /справа №2-21/2005 а.с.-48/.

За змістом ч.4 ст.1 та п.1 ч.2 ст.37 Закону України „Про нотаріат, в редакції 1993 року, у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, в тому числі такі нотаріальні дії, як посвідчують заповіти.

Відповідно до вимог пункту 7 „Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5, нотаріальні дії можуть вчинятися посадовою особою будь-якого виконавчого комітету на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 Закону „Про нотаріат, та інших випадків, передбачених законодавством України.

Відповідно до рішення ОСОБА_3 сільської ради Бориспільського району Київської області від 05 квітня 2002 року №5 на секретаря Гірської сільської ради ОСОБА_5 було покладено обовязки по вчиненню нотаріальних дій /т.1 а.с.-168/.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №2-1794/2004 (2-21/2005) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради, складеного 06 вересня 2004 року /справа №2-21/2005 а.с.-109-115/ підписи від імені ОСОБА_4 в рядку „Підпис у другому примірнику заповіту від 18.12.2002 року від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 (аркуш 48 цивільної справи №-1794/04 (№2-21/2005)), у графі „Розписка про одержання нотаріально оформленого документа в рядку з номером нотаріальної дії 330 на 43 аркуші журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ОСОБА_6 народних депутатів Бориспільського району за 2002 рік, підпис від імені ОСОБА_4, електрофотографічне зображення якого міститься в рядку „Підпис: в електрофотокопії першого примірника заповіту від 18.12.2002 року від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 (а.с.-54), а також рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_4 під пижм у заяві від 18.12.2002 року від імені ОСОБА_4 на імя Голови ОСОБА_3 сільської ради народних депутатів про скасування раніше написаного заповіту (а.с.-49) виконані самим ОСОБА_4.

Підписи від імені ОСОБА_4 в рядку „Підпис у другому примірнику заповіту від 18.12.2002 року від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 (аркуш 48 цивільної справи №-1794/04 (№2-21/2005)), у графі „Розписка про одержання нотаріально оформленого документа в рядку з номером нотаріальної дії 330 на 43 аркуші журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ОСОБА_6 народних депутатів Бориспільського району за 2002 рік, підпис від імені ОСОБА_4, електрофотографічне зображення якого міститься в рядку „Підпис: в електрофотокопії першого примірника заповіту від 18.12.2002 року від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 (а.с.-54), а також рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_8 під ним у заяві від 18.12.2002 року від імені ОСОБА_4 на імя Голови ОСОБА_3 сільської ОСОБА_6 народних депутатів про скасування раніше написаного заповіту (а.с.-49) виконані ОСОБА_4 при впливі на нього відносно постійних збиваючих факторів природного характеру, до яких, ймовірніше за все, відносяться вікові зміни організму, а також наявність хронічного захворювання, що впливає на письмово-рухові функції організму.

Якому-небудь значному впливу тимчасових збиваючих факторів (таких як тяжкий хворобливий стан, сильне нервове потрясіння, сильне алкогольне спяніння, вкрай незручна поза виконання, тощо) ОСОБА_4 при виконанні вказаних почергових обєктів не піддавався.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2005 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сільської ради Бориспільського району про визнання заповіту недійсним відмовлено. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що суд дійшов висновку, що заповіт від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 від 18.12.2002 року складений та посвідчений у відповідності з вимогами закону, щодо його форми та посвідчення і відповідав волевиявленню самого ОСОБА_4, а тому підстав для визнання його недійсним не вбачається /справа №2-21/2005 а.с.-200-202/.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 10 травня 2005 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а рішення Бориспільського міськрайонного суду від 24 литого 2005 року залишено без змін /справа №2-21/2005 а.с.-2356-237/.

Ухвалою Верховного Суду України від 19 травня 2006 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Бориспільського міськрайонного суду від 24 литого 2005 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 травня 2005 року залишено без змін /справа №2-21/2005 а.с.-253-254/.

З матеріалів спадкової справи №132 за 2004 рік щодо майна померлого ОСОБА_4 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, 16 березня 2004 року, а також що позивачка ОСОБА_1 звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори з аналогічною заявою 16 квітня 2004 року /справа №2-21/2005 а.с.-52-53/.

Відповідно до пунктів 1,4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Проте, право пред'явлення позову про визнання заперечуваного правочину заповіту від 18 грудня 2002 року - недійсним виникло до 1 січня 2004року. Крім того, відповідно до вимог частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України 2003 року та частини 1 статті 59 Цивільного кодексу України 1963 року, що діяв на момент вчинення вищевказаного правочину, правочин (угода), визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (укладення).

Таким чином, суд вважає, що при вирішенні даного позову про визнання заповіту ОСОБА_4 від 18 грудня 2002 року недійсним слід застосовувати законодавство, що діяло раніше, а саме - Цивільний кодекс України 1963 року.

За змістом ч.1 та 2 ст. 534 Цивільного кодексу України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до вимог ч.1-3 ст.544 Цивільного кодексу України 1963 року заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської ОСОБА_6 народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Відповідно до вищенаведених встановлених в судовому засіданні обставин заповідачем спадкодавцем ОСОБА_4 на випадок його смерті було складено два нотаріально посвідчені заповіти, в тому числі 10 листопада 1995 року на користь позивачки ОСОБА_1, а також 18 грудня 2002 року на користь відповідачки ОСОБА_2.

Враховуючи вищенаведені вимоги ч.1-3 ст.544 Цивільного кодексу України 1963 року ОСОБА_4 своїм новим заповітом від 18 грудня 2002 року на користь відповідачки ОСОБА_2, а також складеною ним власноручно заявою від 18 грудня 2002 року на імя Голови ОСОБА_3 сільської ради Бориспільського району він скасував свій попередній заповіт на користь позивача ОСОБА_1

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання заповіту ОСОБА_4 від 18 грудня 2002 року недійсним, позивачка посилається на вимоги ст.55 Цивільного кодексу України 1963 року, відповідно до яких угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Відповідно до вимог частини 1 статті 15-1 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, зазначених в статті 5 цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Сторонам по справі були розяснені їх процесуальні права та обовязки а також наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій, в тому числі щодо права позивача змінити підставу або предмет позову та обовязку сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Так, для визначення наявності такого стану, в якому ОСОБА_4 на момент укладення правочину 18 грудня 2002 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, судом була призначена та проведена комплексна нарколого-психіатрична експертиза.

Згідно з висновком посмертної комплексної нарколого-психіатричної експертизи №1030 від 01 жовтня 2009 року /т.2 а.с.125-127/ ОСОБА_4 на період підписання заповіту 18.12.2002 року виявляв ознаки Психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю (МКБ-10:F-10.71; МКБ-9: Хронічний алкоголізм з деградацією особистості). ОСОБА_4 в період підписання заповіту 18.12.2002 року виявляв ознаки Психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю (МКБ-10:F-10.71; МКБ-9: Хронічний алкоголізм з деградацією особистості), яке суттєво вплинуло на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період часу, що цікавить суд.

Обґрунтовуючи висновки експертизи, експерти посилалась на покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9, , ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які в своїх показах пояснювали, що ОСОБА_4, починаючи з 2000 року став зловживати алкоголем, та довідку Бориспільської центральної районної лікарні від 04 жовтня 2004 року, про те, що ОСОБА_4 перебував на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з приводу хронічного алкоголізму з 27.12.2002 року.

Даючи оцінку фактичним обставинам справи та враховуючи досліджені в свудовому засіданні докази: - покази допитаних в судовому засіданні свідків, жоден з яких, крім секретаря Гірської сільської ради Бориспільського району ОСОБА_5, не бачили ОСОБА_4 в день складення ним заповіту 18 грудня 2002 року, - висновок, проведеної по цивільній справі №2-21/2005 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради про визнання заповіту недійсним, судово-почеркознавчої експертизи від 06 вересня 2004 року, відповідно до якого якому-небудь значному впливу тимчасових збиваючих факторів (таких як тяжкий хворобливий стан, сильне нервове потрясіння, сильне алкогольне спяніння, вкрай незручна поза виконання, тощо) ОСОБА_4 при виконанні заяви про скасування заповіту на імя Голови ОСОБА_3 сільської ради від 18 грудня 2002 року та заповіту на користь ОСОБА_2 від 18 грудня 2002 року - не піддавався, - а також висновок посмертної комплексної нарколого-психіатричної експертизи ОСОБА_4, згідно з яким також однозначно не встановлено, що ОСОБА_4 в момент укладання ним заповіту 18 грудня 2002 року перебував у такому стані, в якому він не міг усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, - суд прийшов до висновку, що жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те що в момент вчинення правочину, складання та нотаріального посвідчення заповіту на користь ОСОБА_2 та скасування попереднього заповіту на користь ОСОБА_1 18 грудня 2002 року, він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суду надано не було а не зазначено джерел їх здобуття.

Сам факт вживання ОСОБА_4 алкоголю, про що зазначала частина допитаних в судовому засіданні свідків, а також встановлені посмертною комплексною наколого-психіатричною експертизою у ОСОБА_4 ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю ( хронічний алкоголізм з деградацією особистості) не можуть бути підставою для визнання недійсним вчиненого ним правочину, оскільки ОСОБА_4 за своє життя не був позбавлений або обмежений у дієздатності, на стаціонарному лікуванні в КЗ КОР „Обласне психіатрично-наркологічне медичне обєднання з приводу хронічного алкоголізму не лікувався та на обліку в Бориспільській центральній районній лікарні в лікарів нарколога чи психіатра станом на 18 грудня 2002 року не перебував, що підтверджується відповідними довідками вказаних медичних закладів /т.2 а.с.-148,151, 155/. З моменту вчинення правочинів 18 грудня 2002 року до своєї смерті 30 листопада 2003 року ОСОБА_4 дійсність складеного заповіту та заяви не оспорював.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання, що всупереч твердженням позивача, досліджені судом докази свідчать про те, що в момент укладення оспорюваного заповіту від 18 грудня 2002 року ОСОБА_4 не перебував в такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, а отже відсутні зазначені позивачем підстави, передбачені статтею 55 Цивільного кодексу України 1963 року, для визнання вищевказаного правочину недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сільської ради Бориспільського району про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на житлові будинки в порядку спадкування, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення та наступної подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: І.В.Муранова