Справа № 0805/4009/2012 Провадження № 2/314/18/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді: Мануйлової Н.Ю.,

при секретарі: Пакуло В.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,представника відповідачів ОСОБА_3, представників Петро-Михайлівської сільської ради Відьнянського району Запорізької області: Сашкова М.В., сільського голови Тищенко С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ПрАТ «Петромихайлівське», Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, третя особа ОСОБА_10 про захист права на користування житлом та захист права на користування і розпорядження земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування права власності та виселення.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.07.2013, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.09.2013, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2013 рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.07.2013 та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26.09.2013 скасовано, справу направлено на новий розгляд. Підставами скасування вказаних рішень є не дослідження місцевим судом обставини про місце проживання позивача в неповнолітньому віці і зокрема про проживання позивача у спірному будинку та про набуття ним права користування цим житлом, а також безпідставна відмова про залучення в якості третьої особи ОСОБА_10 Відповідно до вимог ч.4 ст.388 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Під час нового розгляду справи представником позивача було подано уточнену позовну заяву, яка стосується захисту права на користування житлом та захисту права на користування і розпорядження земельною ділянкою.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що на підставі наказу № 260 від 31.10.1996, прийнятого колгоспом «Петромихайлівський», родина ОСОБА_7 приватизувала житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищевказаного наказу ОСОБА_7, ОСОБА_11 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_8 видане свідоцтво від 10.12.1997, зареєстроване в БТІ 26.03.1998, про право власності на спірний житловий будинок. Позивач вважає, що приватизація житлового будинку проведена з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», виходячи з наступного.

На час приватизації, у якій позивач не прийняв участі, він був неповнолітнім, за яким зберігалося право на проживання та приватизацію спірного житлового будинку, як тимчасово відсутнім, що проживав після смерті матері у баби (п.3 ч.3 ст.71 ЖК України, ч.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). На підтвердження даної обставини надані докази про те, що станом на 25 квітня 1997 року позивач, залишався прописаний в спірному будинку та перебував на утриманні бабі, з якою проживав після смерті матері.

На час приватизації житлового будинку позивач, його сестра ОСОБА_10 та баба ОСОБА_12 були співвласниками присадибної ділянки під будинком і своєї згоди на втрату частини земельної ділянки під приватизованим іншими особами житловим будинком, вони не давали (ст.14 Конституції України, ч.8-9 ст.8 ЦПК України).

Родина ОСОБА_7 після смерті матері позивача та його тимчасового проживання у баби до повноліття, вселилася у спірний житловий будинок без ордеру, що дозволило їм зайняти, а потім і приватизувати житло, яке не було вільним, оскільки право на користування ним мали неповнолітні позивач та його сестра ОСОБА_10, які тимчасово (після смерті матері і до повноліття), проживали у баби, ОСОБА_12

Згідно ч.1 ст.51 Закону України «Про власність», який був чиннним на час виникнення спірних правовідносин, було визначено, що громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Родина ОСОБА_7, в даному випадку, набувши право на спірний житловий будинок (приватизувавши його), автоматично набула і прав на земельну ділянку належну родині ОСОБА_6 з 21 червня 1994 року, згідно ст.30 ЗК України (в ред.1991 року) та позбавила права на неї позивача. Але позивач не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду. В даному випадку рішення суду, з цього питання не приймалося, а отже приватизація за таких обставин - є незаконною (п.27 Полження про приватизацію від 5 серпня 1994 року N 72).

Згідно ч.1 ст.71 та ст.72 ЖК України, житло збергіається протягом 6-и місяців, і особа може бути позбавлена права користування житлом, тільки в судовому порядку.

З документів доданих до позовної заяви вбачається, що мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а вже 05 жовтня 1996 року ОСОБА_7 звернувся з заявою про надання дозволу на приватизацію спірного житлового будинку, яким він до закінчення шестимісячного терміну по смерті матері позивача, вже користувався на умовах найму. Але ніякого найму не було (відсутні будь-які докази), а був звичайний самозахват, без ордеру та без реєстрації у будинку, яка (реєстрація родини ОСОБА_7) відбулася тільки 03 вересня 1997 року. Отже, питання про позбавлення дітей в судовому порядку права користування не вирішувалося, і встановлені законом шість місяців, з часу смерті (ІНФОРМАЦІЯ_2) до 05 жовтня 1996 року (коли ОСОБА_7 здійснили самозахват, оскільки вони прописалися тільки 03 вересня 1997 року) на той час - не пройшли.

Згідно ч.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація житла, здійснюється за згодою всіх осіб, які мають на це право, в тому числі і тимчасово відсутніх - тобто і родини ОСОБА_6, яка була прописана в будинку станом на час його приватизації родиною ОСОБА_7.

За матеріалами справи вбачається, що оскаржуваний наказ (від 31 жовтня 1996 року) яким родині ОСОБА_7 надано право на приватизацію спірного житлового будинку, прийнятий у той час, як родина ОСОБА_7 внесена у погосподарську книгу та прописана у будинку тільки з 03 вересня 1997 року, а отже на час його прийняття (31 жовтня 1996 року) родина ОСОБА_7 не мала жодних прав щодо вказаного будинку, а родина ОСОБА_6, яка фактично проживала там та була прописана, участі у приватизації - не прийняла.

Вказане підтверджується листом місцевої ради від 05 березня 2014 року №02-01-25/87, листом від 23.05.2011 року, і листом Вільнянського МВС від 08.06.2012 року.

Отже, оскаржуваний наказ від 31 жовтня 1996 року стосується осіб (родини ОСОБА_7), які не були, а ні прописані у спірному житловому будинку, а ні - внесені до погосподарської книги сільської ради, аж до 03 вересня 1997 року, а родина ОСОБА_6, яка була приписана в будинку на час його приватизації, у наказі - відсутня, і відповідно участі у приватизації будинку не прийняла, і право на користування ним не втратила, оскільки з часу смерті їх матері, ще не пройшло 6-ть місяців. При цьому позивач зазначив, зазначити, що якщо б і пройшло шість місяців, то вони (родина ОСОБА_6) мали визнаватися такими, що втратили право користування житлом - тільки в судовому порядку.

Отже, станом на 31 жовтня 1996 року, у погосподарську книгу були внесені, і були прописані у житловому будинку - родина ОСОБА_6, що підтверджується доказами поданими з заявою про подання доказів від 02 липня 2014 року.

Вищезазначені факти у відношенні родини ОСОБА_6 підтверджуються: довідкою від 25 квітня 1997 року №279 про те, що позивач, його сестра та їх батько залишаються прописаними у спірному житловому будинку станом на 25 квітня 1997 року; листом місцевої ради від 05 березня 2014 року №02-01-25/87, згідно якого в погосподарську книгу був внесений запис про родину ОСОБА_6 яка проживає у спірному будинку з 01 січня 1987 року, а виключений тільки 19 квітня 1997 року, тобто вже після прийняття оскаржуваного наказу від 31 жовтня 1996 року.

Проте, у оскаржуваному наказі від 31 жовтня 1996 року не зазначено про родину ОСОБА_6, яка була зареєстрована у будинку до квітня 1997 року. Натомість, у наказів від 31 жовтня 1996 року згадується родина ОСОБА_7, яка прописалася там, та була внесена у погосподарську книгу, тільки 03 вересня 1997 року.

Зазначене вказує на незаконність наказу, оскільки родина ОСОБА_7 станом на 31 жовтня 1996 року, не була зареєстрована у будинку, до погосподарської книги внесена не була, і права на його приватизацію не мала, на відміну від родини ОСОБА_6, яка у наказі не згадується.

На підставі викладеного просить суд визнати недійсним та скасувати наказ № 260 від 31.10.1996, на підставі якого ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 на вищевказаний житловий будинок.

До початку розгляду справи по суті відповідачами було заявлено зустрічний позов про визнання недійсними Державних актів на право власності на землю. Ухвалою суду від 15.01.2014 за заявою позивачів за зустрічним позовом - відповідачів за первісним позовом та їх представника зустрічний позов було залишено без розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 - ОСОБА_3 позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Представник відповідачів пояснила, що права ОСОБА_6 не були порушені, оскільки доказів, які б свідчили, що позивач був зареєстрований у спірному житловому будинку та мав право на приватизацію, позивачем не надано. Згідно книг прописки жодного запису про реєстрацію позивача у спірному житловому будинку не має. Таким чином, ОСОБА_6 не мав статусу тимчасово відсутнього і його згода на приватизацію не була необхідна. Житловий будинок приватизовано відповідно до вимог законодавства. У зв'язку з цим, просить у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Представники відповідача - Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області Сашков М.В. та сільський голова Тищенко С.М., позов не визнали, заперечували проти його задоволення та пояснили, що ОСОБА_6 ніколи не був зареєстрований у спірному житловому будинку. Згідно книг прописки позивач з 1981 року прописаний в с. Улянівка, звідки виписався у 1998 році. У зв'язку з цим, просить у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Представник відповідача ПрАТ «Петромихайлівське» у судове засідання не з'явився, повідомлявся судом належним чином. За згодою іншиз учасників процесу суд ухвалив справу слухати за відсутності представника ПрАТ «Петромихайлівське».

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1997 року ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 арк.с. 7, 123).

Представник позивача ОСОБА_6 стверджує, що при приватизації вказаного будинку допущене порушення вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки на той момент, згідно довідки сільради № 279 від 25.04.1997 (копія а.с. 8), він був зареєстрований у спірному будинку, у встановленому законом порядку таким, що втратив право на проживання у будинку, не визнавався, проте своєї згоди на приватизацію не давав.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Судом встановлено, що 05 жовтня 1996 року ОСОБА_7 звернувся до совхозу «Петромихайлівський» із заявою про надання згоди на приватизацію будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яким він користувався на умова найму (Т.1 арк.с. 124).

Наказом радгоспу «Петромихайлівський» № 260 від 31 жовтня 1996 року заяву ОСОБА_7 про приватизацію будинку задоволено, прийнято рішення про передачу вказаного житлового будинку у приватну власність (Т.1 арк.с. 5, 122).

На підставі вищевказаного наказу 10 грудня 1997 року ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 отримали свідоцтво про право власності на житло.

Видання такого наказу, який став підставою для видання свідоцтва про право власності на житловий будинок, відповідає вимогам чинного на той час законодавству.

Відповідно до п.26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56, на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі.

Таким чином, видання вищевказаного наказу, який став підставою для видання свідоцтва про право власності на житловий будинок, відповідає вимогам чинного на той час законодавству.

Судом, в результаті дослідження у судовому засіданні доказів, порушень вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не встановлено.

При цьому суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що на момент проведення приватизації він був зареєстрований у спірному житловому будинку, оскільки надані ним довідки спростовуються дослідженими в судовому засіданні первинними документами, а саме, книгами прописки та домовими книгами (Т.1 арк.с. 139-143, Т.2 арк.с. 204-206, 212-234). Довідки, на які посилається представник позивача як на докази прописки позивача в буд. АДРЕСА_1, не містять посилання на підстави надання такої інформації і визнаються судом неналежними доказами.

Крім того, згідно листа Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 0116/02/685 від 26.12.2012 громадянин ОСОБА_6 в період з 1990 по 2012 рік за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований не був. У період з 1990 року по 16.01.1998 ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. З 16.01.1998 по 20.10.1998 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3. З цього періоду по теперішній час ОСОБА_6 на території сільської ради не зареєстрований (Т.1 арк.с. 113).

Також судом не приймається до уваги посилання представника позивача на те, що у зв'язку із смертю матері ОСОБА_14 позивач ОСОБА_6 був тимчасово відсутнім згідно ст.71 ЖК України і за ним зберігалося право користування житловим приміщенням протягом шести місяців, зважаючи на наступне.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи представника позивач про те, що навіть у разі подання ОСОБА_7 заяви про приватизацію будинку після спливу шести місяців, позивача ОСОБА_6 необхідно було визнавати таким, що втратив право користування житловим приміщенням в судовому порядку, виходячи з наступного. Наслідками прийняття судом рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є зняття особи з реєстрації. Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_6, як і його батьки, у спірному житловому будинку прописані ніколи не були.

Відповідно до ст.17 ЦК УРСР місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.71 Житлового кодексу України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шести місяців у випадку поміщення дітей на виховання в державний дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в жилому приміщенні з якого вибули діти, залишились проживати інші члени сім'ї.

Якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, не залишились проживати члени сім'ї і приміщення надано іншим громадянам або вселення в нього є неможливим з інших причин, то після закінчення строку перебування дітей у державному дитячому закладі, повернення їх від родичів, опікуна (піклувальника) їм у порядку, передбаченому частиною першою статті 46 Кодексу, надається жиле приміщення виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів за останнім постійним місцем проживання.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи представника позивач про те, що навіть у разі подання ОСОБА_7 заяви про приватизацію будинку після спливу шести місяців, позивача ОСОБА_6 необхідно було визнавати таким, що втратив право користування житловим приміщенням в судовому порядку, виходячи з наступного. Наслідками прийняття судом рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є зняття особи з реєстрації. Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_6, як і його батьки, у спірному житловому будинку прописані ніколи не були.

Враховуючи вищевказані норми права, а також аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що на момент приватизації спірного будинку родиною ОСОБА_7 у позивача було відсутнє право користування вказаним житловим приміщенням.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому зазначені особи самостійно розпоряджуються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. При цьому, обравши певний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Виходячи з наведених обставин, суд приходить до висновку щодо недоведеності позивачем своїх прав на користування спірним будинком.

Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсним та скасування наказу № 260 від 31.10.1996, свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 10.12.1997, а також скасування реєстрації права власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ПрАТ «Петромихайлівське», Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, третя особа ОСОБА_10 про захист права на користування житлом та захист права на користування і розпорядження земельною ділянкою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Н. Ю. Мануйлова

15.01.2015