Справа № 370/1928/14 Головуючий у І інстанції Оберемко В.О.
Провадження № 22-ц/780/115/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 1 27.01.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року у справі за позовом Прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, договору дарування та її витребування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року позивач прокурор Макарівського району Київської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Київської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, договору дарування та її витребування, мотивуючи вимоги тим, що проведеною прокуратурою перевіркою виявлено, що рішенням Макарівського суду від 18 травня 2007 року встановлено факт передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки пл. 1,5 га., який дає право отримати державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. На підставі рішення суду ОСОБА_1 отримав 02 жовтня 2007 року державний акт на право власності на земельну ділянку пл. 1,5 га. в с. Бишів Макарівського району Київської області. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 січня 2009 року рішення Макарівського суду від 18 травня 2007 року скасовано, а заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту залишено без розгляду, правова підстава для видачі ОСОБА_1 державного акту на право власності на землю на сьогодні скасована. Однак 20 лютого 2010 року на підставі договору дарування ОСОБА_1 відчужив своє право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 Просив визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_1, серії ЯБ № 810532 щодо земельної ділянки пл. 1,5 га. в с. Бишів, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 20 лютого 2010 року, витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Бишівської сільської ради земельну ділянку пл. 1,5 га. в с. Бишів Макарівського району Київської області.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року позов задоволено, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_1, серії ЯБ № 810532 щодо земельної ділянки пл. 1,5 га. в с. Бишів, визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 20 лютого 2010 року, витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Бишівської сільської ради земельну ділянку пл. 1,5 га. в с. Бишів, стягнуто з відповідачів в рівних частинах на користь держави судові витрати в розмірі 243,60 грн.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, незаконність і необґрунтованість рішення, просила скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року встановлено факт передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 1,5 га., який дає право отримати державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

02 жовтня 2007 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 810532 з кадастровим номером :06:015:0021 щодо земельної ділянки пл. 1,5 га в с. Бишів, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 45.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 січня 2009 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року скасовано, а заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту залишено без розгляду.

20 лютого 2010 року на підставі договору дарування ОСОБА_1 відчужив право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, договір зареєстрований в реєстрі за № 182.

Викладені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Пред'являючи позов, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 118 ЗК України відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення порядку набуття власності на земельну ділянку відповідачем ОСОБА_1 на підставі рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, яке в подальшому було скасовано, та про визнання недійсним в зв'явку із цими обставинами державного акту про право власності на земельну ділянку.

Доводами апеляційних скарг висновки суду в цій частині не спростовані.

Оцінюючи правильність рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п.п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, враховуючи, що земельні ділянки вибули з володіння Макарівської районної державної адміністрації не з її волі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність витребування даного майна, що відповідає вимогам ст. 388 ЦК України про витребування майна у добросовісного набувача.

Разом із тим, оскільки відповідач ОСОБА_2 придбала земельну ділянку на підставі договору дарування, тобто на відповідній правовій підставі, однак у особи, яка не мала права його відчужувати, вона є не незаконним, а добросовісним набувачем земельної ділянки, а тому із мотивувальної частини рішення необхідно виключити посилання на ст. 387 ЦК України як помилково застосоване.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі подали заяву про застосування наслідків спливу позовної давності і про відмову у зв'язку з цим у задоволенні позову на підставі ст. ст. 256, 257 ЦК України (а. с. 81, 84).

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Обгрунтовуючи дотримання строку позовної давності, прокурор посилався на те, що про обставини відчуження земельної ділянки прокуратурі стало відомо лише в липні 2014 року, на підтвердження чого надано постанову про проведення перевірки від 21 липня 2014 року № 114, із даних обставин виходив і суд першої інстанції, доходячи висновку, що прокурором строк позовної давності не пропущено.

Дійсно, із матеріалів справи вбачається, що постановою прокуратури Макарівського району Київської області від 21 липня 2014 року № 114, враховуючи системність порушень вимог земельного законодавства при відведенні земельних ділянок у власність громадян та користування фізичних і юридичних осіб, зміни їх цільового призначення постановлено провести перевірку в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів за власною ініціативою прокурора в управлінні Держземагентства в Макарівському районі з питань додержання вимог земельного законодавства. Для цього постановлено витребувати для вивчення документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності громадян на землю, зміни їх цільового призначення за 2006 - 2013 роки, виконати інші дії, передбачені п.п. 3, 4, 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру».

В заявах про застосування наслідків спливу позовної давності та в апеляційних скаргах відповідачі вказували, що після винесення ухвали апеляційного суду від 26 січня 2009 року і скасування рішення Макарівського районного суду від 18 травня 2007 року прокуратура Макарівського району повинна була знати і могла довідатися про наявність державного акту на право власності на землю, що належить ОСОБА_1 Крім того, з рішення суду першої інстанції прямо випливала можливість одержання державного акту.

Разом із тим колегія суддів вважає, що сама по собі обізнаність прокурора про існування рішення, з якого випливала можливість одержання відповідачем державного акту, не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідність застосування положень ст. 267 ЦК України, оскільки викладені в позовній заяві порушення, які свідчать про незаконність набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку на підставі цього рішення, а також обставини набуття цієї земельної ділянки ОСОБА_2 після апеляційного оскарження рішення Макарівського районного суду від 18 травня 2007 року виявлені лише в липні 2014 року в ході перевірки, і відповідачами не доведено протилежного, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Однак колегія суддів не може погодитися із висновками суду про визнання недійсним договору дарування.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом першої інстанції при визнанні недійсним договору дарування земельної ділянки було не враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Тому, факт скасування в подальшому (після укладення правочину) рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року, на підставі якого відповідач одержав державний акт, не може вважатися належним підтвердженням відсутності права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку на момент укладення оспорюваного договору дарування.

Відтак суд першої інстанції помилково дійшов висновку про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки за позовом прокурора, посилаючись на те, що договір дарування земельної ділянки від 20 лютого 2010 року вчинений особою, яка не мала права на вчинення такого договору.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували недодержання сторонами в момент укладення договору дарування земельної ділянки вимог ст. 203 ЦК України, то у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання цього договору недійсним, а вимоги про витребування майна судом першої інстанції було правомірно задоволено.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в цій частині позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року скасувати в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки пл. 1,5 га. вартістю 219600 грн. від 20 лютого 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 182, та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити прокурору Макарівського району Київської області в позові в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

В іншій частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.