АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6572/15 Головуючий 1 інст. - Клименко А.М.
Справа № 644/5558/15-ц Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення, -

встановила:

27.05.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просив суд зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача передати ключі від вхідних дверей квартири і вселити його в зазначене житлове приміщення. В обґрунтування позову послався на те, що він перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2010 року, який 27 листопада 2014 року було розірвано. Від даного шлюбу вони мають двох дітей.

15 жовтня 2010 року приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за реєстровим № 9829, відповідно до якого він і відповідач стали співвласниками в рівних частках спірної квартири. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 стала чинити йому перешкоди в користуванні спірною квартирою, відібрала у нього ключі від вхідних дверей та взагалі не пускає його до квартири.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

ОСОБА_1 позов не визнала і пояснила, що після припинення шлюбних відносин позивач добровільно залишив спірну квартиру, оскільки забезпечений іншим житлом. Ніяких перешкод позивачу у користуванні квартирою вона не чинила, він має ключі від вхідних дверей квартири і може нею безперешкодно користуватися. Крім того, вона зазначила, що спільне проживання з позивачем в одному житловому приміщенні неможливе та суттєво порушує права їх дітей. Враховуючи, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з нею, то з урахуванням їх інтересів, їй повинно належати 2/3 частини спірної квартири, а позивачу - 1/3 її частини.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення, задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не надав належної правової оцінки вимогам позивача, не узяв до уваги те, що позивач не заперечував того факту, що він виїхав зі спірної квартири добровільно на інше постійне місце проживання, Позивачем взагалі не доведено, що є реальна небезпека порушення права власності ОСОБА_2 з боку відповідача, та законного володіння спірною квартирою позивачем.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинку (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України, кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. ст. 383, 391 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Спірним майном є двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору її купівлі-продажу, посвідченого 15 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим № 9829 (а.с. 8, 9, 19). В даній квартирі проживає відповідач та діти сторін у справі - ОСОБА_4, 2010 року народження та ОСОБА_5, 2012 року народження.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2010 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року шлюб між ними було розірвано (а. с. 7).

Висновками ДІМ Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 24 квітня і 01 травня 2015 року за наслідками проведення перевірок за зверненнями позивача, встановлено факти відсутності у заявника ключів від вхідних дверей і його неможливості потрапити до спірної квартири, співвласником якої він є (а.с. 20, 21).

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач змінила замки на вхідних дверях спірної квартири і перешкоджає позивачу користуватися нею, чим порушує його права співвласника спірного майна на користування квартирою.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок наявних у справі доказів в їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - Судді: