Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/2337/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

21.07.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі представника за законом ОСОБА_4, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, служба у справах дітей та сімї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» про встановлення юридичного факту на неприпинення права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що вона ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, що у Київській області відповідно до Договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено Державним нотаріусом ОСОБА_7 Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі за № 3-2834, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Про що є витяг з державної реєстрації правочинів № 7841236 від 16.10.2009 р. Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку, про що є Витяг від 20.10.2009 № 24184884 про реєстрацію права власності на нерухоме майно н ОСОБА_1 на квартиру № 40 по вул. Машинобудівників, у буд. 9 у м. Вишневому. Вказаним Державним нотаріусом ОСОБА_7 була 16.10.2009 накладена заборона відчуження вказаної квартири, що зареєстровано в реєстрі № 32834, зареєстровано в реєстрі для заборон № 48. Вказаний договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року не є скасованим, розірваним, припиненим та інше, не визнаний у встановленому законодавством України недійсним (нікчемним).

Вказаний Договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року виконується ОСОБА_1 у повному обсязі з дати його укладення до цього часу.

У квартирі зареєстровані за вказаною адресою (щодо проживання) ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Фактично у вказаній квартирі без законних підстав самовільно мешкають ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та чинять перепони що проживання позивача у вказаній квартирі.

Коли на початку 2014 року, ОСОБА_1 надала відповідні документи на реєстрацію права власності на соє імя на квартиру АДРЕСА_1, що у Київській області у Реєстраційну службу Києво-Святошинського відділу юстиції Київської області то отримала письмову відмову Рішення про відмову у державній реєстрації прав їх обтяжень від 22.05.2014 за № 13254070 бо право власності вже було зареєстровано, а вказана квартира належить іншій особі.

Як стало відомо позивачу, всупереч тому, що ОСОБА_1 є власником вказаної квартири відповідно до Договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено Державним нотаріусом ОСОБА_7 Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі за № 3-2834, ОСОБА_2 подарувала квартиру, що розташована у Київській області, у АДРЕСА_2, своїй правнучці ОСОБА_3 по договору дарування квартири (який за малолітню ОСОБА_8 підписала її мати - ОСОБА_6) серія та номер 940 від 28.12.2012, що посвідчено Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_5; номер запису про право власності 44868, дата державної реєстрації 11.01.2013, Державний реєстратор ОСОБА_9 Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області; Рішення про державну реєстрацію прав … номер: 133387 від 25.01.2013; власник ОСОБА_10 ркопп НОМЕР_1, Свідоцтво про народження 1-ОК № 150456 від 18.02.2010.

При цьому ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2012 року у цивільній справі № 2-4742/12 на квартиру, що розташована у Київській області, у АДРЕСА_3 було накладено арешт; державним нотаріусом ОСОБА_7 16.10.2009 накладена заборона відчуження вказаної квартири, що зареєстровано в реєстрі № 32834, зареєстровано в реєстрі для заборон № 48.

Таким чином, ОСОБА_2, отримуючи від ОСОБА_1 передбачене за Договором, довічного утримання, фактично не визнає його та не виконує.

Позивач вважає що ОСОБА_2 не мала права дарувати спірну квартиру, по договору дарування, бо ОСОБА_2 не була 28.12.2012 власником вказаної квартири та не мала законних документів щодо права власності на вказану квартиру. Власником вказаної квартири, у т.ч. станом з 27.12.2012 по 26.01.2013, з дати укладання вказаного вище Договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року по теперішній час є ОСОБА_1 Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру не скасоване. Позивач вважала що Договір дарування серія та номер 940 від 28.12.2012 нікчемним.

Позивач вважала що у звязку з укладанням вищевказаного Договору дарування квартири майно вибуло з володіння власника ОСОБА_1 не з її волі.

Тому позивач просила визнати договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом ОСОБА_7 Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3-2834, що було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діючим з 16 жовтня 2009 року по теперішній час, та таким, що підлягає виконанню. Встановити юридичний факт того, що право власності ОСОБА_1 на квартиру № 40 по вул. Машинобудівників, у буд. 9 у м. Вишневому у Київській області не припинено (не скасовано). Визнати договір дарування квартири та номер 940 від 28.12.2012 квартири № 40 по вул. Машинобудівників, у буд. 9 у м. Вишневому невиконаним та таким, що не підлягає виконанню. Визнати незаконність набуття права власності ОСОБА_10 по договору дарування серія та номер 940 від 29.12.2012 на квартиру № 40 по вул. Машинобудівників, у буд. 9 у м. Вишневому у Київській області. Визнати накладену 16.10.2009 Державним нотаріусом ОСОБА_7 Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори заборону відчуження вказаної квартири № 40 по вул. Машинобудівників, у буд. 9 у м. Вишневому у Київській області діючою з 16.10.2009 по теперішній час. Визнати незаконність дій нотаріуса ОСОБА_5 стосовно посвідчення договору дарування серія та номер від 28.12.2012 на квартиру № 40 по вул. Машинобудівників, у буд. 9 у м. Вишневому у Київській області. Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В подальшому ухвалами Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.06.2015 року, 15.07.2015 року, 21.07.2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог щодо визнання договору довічного утримання чинним та таким, що підлягає виконанню, про визнання договору дарування квартири таким, що не підлягає виконанню, про визнання незаконним набуття права власності на квартиру, про визнання заборони відчуження квартири діючої та визнання дій незаконними - залишені без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги щодо встановлення юридичного факту на неприпинення права власності підтримав та просили їх задоволити.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі представника за законом ОСОБА_4, ОСОБА_6 проти задоволення позовних вимог заперечував.

Державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та служба у справах дітей та сімї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області направили до суду листи про розгляд справи у відсутності їх представників.

Інші сторони в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 16 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким позивачка зобов'язалася надавати ОСОБА_2 довічне утримання на умовах договору, а та передала позивачі у власність квартиру АДРЕСА_4.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2012 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ухвалено розірвати договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року та повернути у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4.

На підставі даного рішення нотаріусом 16 серпня 2012 року було знято заборону відчуження квартири та повернуто ОСОБА_2 правовстановлюючий документ на квартиру та відновлено за нею право власності на вказану квартиру.

За заявою ОСОБА_1 як відповідачки вказане заочне рішення суду про розірвання договору скасоване ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року.

28 грудня 2012 року, між ОСОБА_2 і неповнолітньою ОСОБА_3, яку представляли її батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_2Ф, подарувала ОСОБА_3 спірну квартиру АДРЕСА_4.

Договір дарування був укладений 28 грудня 2012 року, тобто після скасування Києво-Святошинським районним судом 12 листопада 2012 року заочного рішення, яким спірна квартира повернута у власність ОСОБА_2

Під час нового розгляду справи Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 20 травня 2013 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, а зустрічний позов ОСОБА_1 задоволив, скасував право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру АДРЕСА_4, усунув перешкоди ОСОБА_11 у користуванні спірною квартирою та вселив її до цієї квартири.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 травня 2013 року скасовано в частині задоволення вимог за зустрічним позовом ОСОБА_11 про скасування права власності ОСОБА_2 на квартиру і визнання за нею права власності на квартиру і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вищевказаних позовних вимог було відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 травня 2013 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року залишені без змін.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнаного недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 28 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та у звязку з цим повернуто квартиру АДРЕСА_5 у власність ОСОБА_12

Згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 2 липня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове рішення яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та поверненні квартири у власність ОСОБА_1

Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адімінстартивне праовопрушення обвоязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої увалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина „судового розгляду".

Стаття 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми громадянин, який вважає, що його право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Главою 25 ЦПК України визначено підстав припинення права власності.

Глава 29 ЦПК України визначає засади захисту права власності

Відповідно до ст. 386 ЦПК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Юридичні факти - це певні життєві обставини, з якими норми права пов'язують виникнення, зміну або припинення правовідносин, прав та обов'язків.

Так суд, враховуючи обставини що були встановлені судовими рішеннями які набрали законної сили, а отже не підлягають доказуванню по даній справі, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не передбачений ні ст. 16 ЦК України, ні іншим законом, оскільки діючим законодавством не передбачено встановлення юридичних фактів щодо неприпинення права власності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову по даній справі.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 328, 386 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», практики рішення Європейського суду з прав людини та керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 61, 154, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі представника за законом ОСОБА_4, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, служба у справах дітей та сімї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» про встановлення юридичного факту на неприпинення права власності відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову накладені згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Дубас Т.В.