Справа № 666/3808/15-ц
Рішення

Іменем України

02.11.2015 року Дніпровський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого судді Ратушної В.О.,

при секретарі Марецькій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, Дніпровський районний відділ у м. Херсоні Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про виселення члена сім'ї колишнього власника будинку, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, третя особа: Виконавчий комітет Дніпровської районної у м. Херсоні ради, орган опіки та піклування, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Живцова Н.М., про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що відповідачі є членами сім'ї колишнього власника будинку за адресою: АДРЕСА_1.

16.06.2015 р. вона за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом ХМНК Живцовою Н.М. за реєстровим № 1881 отримала в дар від ОСОБА_8 будинок за вищевказаною адресою.

Право власності зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Власник будинку та члени її сім'ї, крім відповідачів - ОСОБА_2, 1967 р.н., ОСОБА_3, 1991 р.н.„ ОСОБА_4, 1968 р.н., ОСОБА_5, 1988 р.н., ОСОБА_6 1992 р.н., ОСОБА_7, 1987 р.н. добровільно знялись з реєстрації. Відповідачі в добровільному порядку відмовляються знятись з реєстрації та виселитись з належного їй будинку.

Право користування житлом відповідачів є похідним від права власності члена їх сім'ї - ОСОБА_8 Право власності ОСОБА_8 припинилось, а отже припинилось і право користування відповідачів спірним житлом, тому останні підлягають виселенню з займаного жилого приміщення.

Просить в судовому порядку виселити ОСОБА_2, 1967 р.н., ОСОБА_3, 1991 р.н., ОСОБА_4, 1968 р.н., ОСОБА_5, 1988 р.н., ОСОБА_6, 1992 р.н., ОСОБА_7, 1987 р.н. з будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_7 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання правочину недійсним, посилаючись на ті обставини, що 16.06.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування. Згідно якого остання набула право власності на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1.

Вважає, що даний правочин є нікчемним оскільки на момент укладання договору в житловому будинку проживають з дня народження та зареєстровані малолітні діти, а саме: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрована 20.06.2015 року; ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8; ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрований 04.08.2015 року. На підтвердження проживання та реєстрації малолітніх у будинку, що був предметом правочину є :свідоцтва про народження малолітніх, картки реєстрації особи, рішення суду про розірвання шлюбу, акт обстеження, складений квартальним комітетом, копії паспортів матерів з відміткою про місце проживання, реєстрації та дату реєстрації, довідки виконавчого комітету Антонівської селищної ради із зазначення про проживання малолітніх з народження до даного часу. Хоча і на день укладення правочину малолітні не були зареєстровані, але вони там фактично проживали з дня народження, їхні матері зареєстровані у домоволодінні про що було достовірно відомо сторонам, тому згода органу опіки та піклування була обов'язковою умовою вчинення правочину для набуття права власності чого у даному випадку зроблено не було.

Крім того, через порушення позивачкою норм, які регулюють порядок та строки реєстрації місця проживання новонароджених, правочином були порушені права її дітей.

Вважає, що договір дарування є нікчемним через відсутність згоди органу опіки та піклування на його вчинення. Дана згода є обов'язковою навіть при відсутності реєстрації малолітніх так як вони фактично проживали у домоволодінні, набули право користування через реєстрацію у будинку їхніх батьків.

Просить визнати недійсним Договір дарування житлового будинку від 16.06.2015 року укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1.

Стягнути з відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги, просили позов задовольнити у повному обсязі, вимоги зустрічного позову ОСОБА_7 не визнали, просили відмовити за необгрунтованністю.

Відповідачі та представник ОСОБА_7 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали просили в позові відмовити за необґрунтованістю.

ОСОБА_7 та її представник зустрічний позов підтримали, просили вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_8 позов ОСОБА_7 не визнала, просила в позові відмовити за необґрунтованістю.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступного.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2015 року ОСОБА_8 належав житловий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до Договору дарування від 16.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. за реєстровим номером 1881, ОСОБА_8. вищевказаний будинок подарувала ОСОБА_1

Право власності ОСОБА_1 на спірний будинок зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно , що підтверджується витягом з держреєстру речових прав на нерухоме майно від 16.06.2015р.

Відповідно до довідки №1231 від 09.07.2015р. в будинку АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими відповідачі за вказаним позовом, які проживають та зареєстровані у спірному будинку з дозволу ОСОБА_8 - колишнього власника будинку.

Після відчуження будинку відповідачі в добровільному порядку відмовляються виселитися з нього.

Суд вважає, що дані особи підлягають виселенню з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Нормами ст. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК України, передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до статті 64 ЖК України, право користування жилими приміщеннями мають члени сім'ї власника, в тому числі колишні члени сім'ї власника. .

Ч.4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім,ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. З припинення права власності особи на жиле приміщення члени його сім,ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Судом встановлено, що в будинку проживають та прописані за згодою колишнього власника житла ОСОБА_8, відповідачі за позовом, виходячи з вищевказаних норм закону новий власник, а саме ОСОБА_1 має право вимагати виселення таких осіб з займаного ними житла, яке йому належить на праві власності, оскільки чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1., а відповідачі : ОСОБА_2, 1967 р.н., ОСОБА_3, 1991 р.н., ОСОБА_4, 1968 р.н., ОСОБА_5, 1988 р.н., ОСОБА_6, 1992 р.н., ОСОБА_7, 1987 р.н. вселилась до цього будинку та проживають в ньому як члени сім'ї колишнього власника то вони підлягають виселенню з вказаного будинку.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, суд вважає його не обґрунтованим,з наступного.

Позивач ОСОБА_7 та його представник посилаються на ті обставини, що договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в порушення вимог ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст..12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», оскільки при його укладанні не було враховано проживання та реєстрацію за вищевказаною адресою малолітніх дітей.

Суд вважає доводи позивача безпідставними з наступного.

Позивач за зустрічним позовом являється дочкою покійного сина відповідача ОСОБА_8, та онукою останньої, яка проживає зі слів ОСОБА_7 на спірній житловій площі як член сім,ї відповідача. Крім цього, позивач вказує на те, що в будинку разом з іншими членами сім,ї відповідача ОСОБА_8 проживають та прописані дві її малолітні доньки та племінник. Що позбавляє ОСОБА_8 права на відчуження житла без дозволу органу опіки та піклування, тому спірний договір дарування являється недійсним.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_8 на момент укладання договору дарування будинку являлась єдиним його власником. Підставою для відчуження нерухомості послужили ті обставини, що відповідачі за первісним позовом позбавили її можливості проживання та користування будинком. Відповідно до діючого законодавства вона як власник нерухомості мала право на власний розсуд розпорядитися своїм майном, з правом відчуження.

При укладанні договору дарування сторонами були дотримані загальні вимоги, які необхідні для чинності правочину.

На час укладання договору дарування малолітні діти, як було встановлено судом, не були зареєстрованими в будинку, що підтверджується довідкою №10/8939 від 10.10.2015р. Дніпровського відділу Міграційної служби України в Херсонській області, відповідно до якої зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, малолітні діти - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7., з 20.06.2015року, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_9. з 04.08.2015р., а ОСОБА_11, за обліками адресно-довідкового підрозділу УДМВС України в Херсонській області не значиться.

Крім цього, відповідач в судовому засіданні зазначила, що малолітні діти ніколи не проживали в її будинку, а були зареєстровані після укладання договору без її дозволу та дозволу нового власника будинку.

Суд вважає, що в даному випадку вимоги ОСОБА_7 безпідставні, оскільки договір дарування укладений відповідно до вимог діючого законодавства. Права та інтереси ОСОБА_7та малолітніх дітей в даному випадку не порушуються. ОСОБА_7 не являлась співвласником будинку і втратила право користування приміщенням у зв'язку з його відчуженням та зміни власника. Крім цього, батьки малолітніх дітей зобов'язані піклуватися про них та забезпечити житлом за місцем свого проживання.

Отже, за таких обставин суд вважає, що у позивача відсутні підстави вимагати визнання вказаного договору недійсним.

Керуючись ст. ст. 11-15, 60,130,174, 208, 209, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, ст. 319,383,391 ЦК України ст.64,150, 156 ЖК України, суд, -

В и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, 1967 р.н., ОСОБА_3, 1991 р.н., ОСОБА_4,1968 р.н., ОСОБА_5, 1988 р.н., ОСОБА_6, 1992 р.н., ОСОБА_7, 1987 р.н. з будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1

В задоволені зутрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, третя особа: Виконавчий комітет Дніпровської районної у м. Херсоні ради, орган опіки та піклування, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Живцова Н.М., про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею до апеляційного суду.

Суддя В.О. Ратушна