Номер провадження: 22-ц/785/7099/15
Головуючий у першій інстанції Погрібний М. О.
Доповідач Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г, Комлевої О.С.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про позбавлення права користування частиною домоволодіння та виселення; зустрічним позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву, яку уточнила (том №1 а.с. №115) та просила позбавити ОСОБА_4 і ОСОБА_3 права користування 21/50 частинами домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Одесі та виселити їх із вказаної частини домоволодіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_5 посилалася на те, що 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Одесі, на праві власності належала її батькові ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 15 квітня 1991 року. В 1995 році, на її прохання та прохання брата ОСОБА_7, їх батько, ОСОБА_6, дозволив проживати і прописатися на належній йому жилій площі, ОСОБА_8, яка доводиться їй рідною сестрою по лінії матері, дочці ОСОБА_8, її племінниці, ОСОБА_9 та на той час малолітній онучці ОСОБА_3 Батько виділив їм певне житлове приміщення в будинку, де вони стали проживати, сплачуючи комунальні послуги, якими користувалися.

В 1997 році, ОСОБА_8 отримала кватиру і виїхала з домоволодіння батька, а відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_3 за згодою батька залишилися проживати.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року батько помер. Поховавши батька, вона, як спадкоємець першої черги, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і 16 серпня 2004 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Одесі. При цьому, вона дозволила відповідачам ОСОБА_9 та ОСОБА_3 тимчасово проживати в належній їй частині домоволодіння, попередивши про те, що вони будуть зобов'язанні звільнити домоволодіння по першій її вимозі, пояснивши, що вона має намір в подальшому продати належне їй нерухоме майно. Після цього, вона певний час проживала за кордоном із своєю сім'єю, періодично приїжджаючи у м. Одесу, де проводила капітальний ремонт належної їй частині домоволодіння АДРЕСА_2

У 2008 році, вона попросила відповідачів звільнити домоволодіння, але вони відмовились.

Через певний час, їй стало відомо, що відповідачка ОСОБА_9, в 2008 році подавала до суду заяву про встановлення факту, нібито спільного проживання, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з її батьком ОСОБА_6 А у 2009 році, подавала до суду позовну заяву про визнання свідоцтва про її, ОСОБА_5, права на спадщину на 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Одесі, частково недійсним та про визнання за нею, ОСОБА_9, права власності на 1/2 частини, вказаної частини домоволодіння, які розглядалися судом без її участі, як заінтересованої особи та відповідача і були задоволені.

За результатами розгляду її апеляційних скарг, судові рішення, за вказаними вище заявою та позовом ОСОБА_9, ухвалою та рішенням апеляційного суду були скасовані і у їх задоволенні було відмовлено. До теперішнього часу, відповідачі, які втратили право користування 21/50 частиною домоволодіння АДРЕСА_3 у м. Одесі, перешкоджають їй у здійснені прав власника, погрожуючи їй фізичною розправою, постійно ображаючи її, що неодноразово було підставою її звернення до правоохоронних органів. Toму просить її права власника нерухомого майна захистити в судовому порядку та позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_10, в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_5 заперечував та подав зустрічний позов до ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_9 і ОСОБА_3 права власності на 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Одесі за набувальною давністю.

В обґрунтування зустрічного позову, представник ОСОБА_10, як в зустрічній позовній заяві, так і в судовому засіданні посилався на те, що ОСОБА_9 і ОСОБА_3, дійсно доводяться ОСОБА_5, відповідно, племінницею та онукою, які проживали сумісно з батьком ОСОБА_5, ОСОБА_6, в 21/50 частині домоволодіння АДРЕСА_2 З 1995 року були прописані, як члени сім*ї власника будинку, користуючись комунальними послугами та оплачуючи їх. Також вони здійснювали поточний ремонт будинку та його поліпшення.

В 2003 році ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 21/50 частини вказаного домоволодіння, в якому вони продовжували проживати і проживають по теперішній час, підтримуючи його за власні кошти у належному стані, оплачуючи комунальні послуги. Вони були впевнені, що на це майно не претендує жодна особа і вони отримали це майно у свою власністю з достатніх для того підстав.

Під час проживання ОСОБА_6 в належній йому частині домоволодіння, його дочка ОСОБА_5 з ним не проживала, жодних комунальних послуг не сплачувала, оскільки постійно мешкала за межами України. Про те, що ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_11, на спірну частину домоволодіння, ОСОБА_9 і ОСОБА_3 дізналися в 2009 році. При цьому ОСОБА_5 до 2014 року не вчинила жодних дій, які б свідчили про необхідність повернення їй майна ОСОБА_9 та ОСОБА_3 Тому вважає, що його довірителі, які добросовісно заволоділи чужим майном і володіли ним відкрито, безперервно протягом десяти років, набули право власності на спірні 21/50 частину домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Одесі за набувальною давністю на підставі норм ст. 344 ЦК України.

Представник ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_12, який вступив у розгляд справи 01 липня 2015 року, за згодою своїх довірителів, подав суду заяву про зменшення зустрічних позовних вимог та просив визнати за ОСОБА_9 і ОСОБА_3 право власності не на всі 21/50 частини, вказаного вище домоволодіння в порядку набувальної давності, а на частину приміщень 21/50 частини домоволодіння, а саме, на приміщення 3-1, 3-2 та 3-3, що розташовані в житловому будинку під літерою «А-1», зазначеної частини домоволодіння. При цьому, представник ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_12 обґрунтовував зменшені зустрічні позовні вимоги аналогічними обґрунтуваннями, які суду надавав попередній представник ОСОБА_10, що викладені вище.

ОСОБА_5 та її представник, в судовому засіданні проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_3 заперечували, посилаючись на обґрунтування, викладені ними в підтримку своїх позовних вимог, які зазначені вище та на те, що зустрічні вимоги надумані, не відповідають фактичним обставинам і суперечать Закону.

Рішенням суду позов ОСОБА_5задоволено в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 і ОСОБА_3 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_9 і ОСОБА_3 принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги, в повному обсязі, а у задоволенні позову ОСОБА_5. відмовити, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, постановляючи рішення, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Одесі, на праві власності належали батькові ОСОБА_5 ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 15 квітня 1991 року за реєстровим номером №2-1207, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 13 травня 1991 року, реєстраційний номер 6998569, де він проживав (л.с. №5).

В 1995 році, на прохання ОСОБА_5, її батько ОСОБА_6, дозволив проживати дочці його дружини від першого шлюбу, ОСОБА_13, її дочці ОСОБА_9 та малолітній на той час онучці ОСОБА_3, як членам сім'ї власника домоволодіння, до часу отримання ними свого житла, що в судовому засіданні не оспорювали та жодним чином не спростовували ОСОБА_9, ОСОБА_3 і їх представники та що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_8 та ОСОБА_16

Восени 1995 року, ОСОБА_13, її дочка ОСОБА_9 та онучка ОСОБА_3 поселилися в АДРЕСА_4 де стали проживати, прописавшись по домоволодінню. А саме, ОСОБА_9, прописалася 25 жовтня 1995 року, а ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, з досягненням 16-ти річного віку, що підтверджується довідкою (випискою із домової книги про склад сім'ї та прописці) наданої КП «ЖКС «Пересипський» (л.с. №12), оглянутою в судовому засіданні домовою книгою по домоволодінню АДРЕСА_1 у м. Одесі та показаннями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_15 та ОСОБА_8

В 1997 році ОСОБА_13 переїхала проживати на інше місце. А ОСОБА_9 та ОСОБА_3 залишилися проживати в приміщенні, які вони займали.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6, помер.

Після смерті батька, ОСОБА_5, як спадкоємниця першої черги за законом у зв'язку з відмовою на її користь брата ОСОБА_7 від належної йому частини спадкового майна, прийняла спадщину і стала власником 21/50 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних господарчих споруджень по АДРЕСА_1 у м. Одесі, отримавши в Четвертій одеській державній нотаріальній конторі 16 серпня 2004 року Свідоцтво про праве на спадщину за законом, яке було зареєстровано 09 вересня 2004 року в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» під номером 6998569, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно (л.с. №№5,6).

ОСОБА_5, періодично проживаючи за межами України із своєю сім'єю, приїжджала додому і проводила капітальний ремонт 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Одесі, про що свідчать оглянуті в судовому засіданні фотокартки, надані ОСОБА_5 та показання свідків ОСОБА_7., ОСОБА_14, ОСОБА_17 та що підтвердили в судовому засіданні ОСОБА_9 і ОСОБА_3

Знаючи про те, що ОСОБА_5, як спадкоємець першої черги після смерті батька ОСОБА_6, прийняла спадкове майно та отримала Свідоцтво про право . на спадщину за законом на спірну частину домоволодіння, ОСОБА_9, 13 жовтня 2008 року звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з 1995 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року, яка була розглянута без участі заінтересованих осіб ОСОБА_5 та її брата ОСОБА_7, і рішенням суду від 05 травня 2009 року, була задоволена.

У вересні 2009 року, ОСОБА_9 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання Свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та визнання за нею права власності на 1/2 частину, від 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Одесі, посилаючись на судове рішення від 05 травня 2009 року про встановлення факту нібито її спільного проживання однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з батьком ОСОБА_5, ОСОБА_6

Вказана позовна заява ОСОБА_9 була розглянута судом за відсутності відповідача ОСОБА_5 і 08 липня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_9 були задоволені.

ОСОБА_5 дізнавшись про наявність вказаних вище рішень Суворовського районного суду м. Одеси, оскаржила їх до апеляційного суду Одеської області, які ухвалою апеляційного суду від 05 листопада 2013 року та рішенням апеляційного суду від 27 листопада 2013 року, були скасовані, у задоволені заяви і позову ОСОБА_9 було відмовлено, що підтверджується ухвалою та рішенням апеляційного суду Одеської області, (том №1 л.с. №№14- 16,17-18).

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, у судовому засіданні апеляційного суду сторонами підтверджена та не оспорювалася та обставина, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 проживали і проживають в самовільній прибудові, яка не входить до складу приміщень, що складають 21/50 частини будинку та яка відноситься до спадкового майна, що підтверджує, що відповідачі ніяким чином не порушують її права власника цієї частини- Кремер Е.В.

Таким чином, у суду немає законних правових підстав для задоволення позову ОСОБА_5, який має вирішуватися з інших правових підстав, тому, судова колегія приходить до висновку про відмову ОСОБА_5 у позові.

Згідно ч.1., ч.3 ст. 344 ЦК України - 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Аналізуючи норми ст. 344 ЦК України і пункт 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд приходить до висновку, що право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише:

- після 01 січня 2011 року;

- при наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомого майна; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної давності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Жодної із викладених вище умов на підставі яких у ОСОБА_9 та ОСОБА_3 могли виникнути права для можливості набуття права власності на приміщення спірної частини вказаного вище домоволодіння в порядку набувальної давності, вказаними особами та їх представниками суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.

Крім того, приміщення, на які ОСОБА_9, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_12 просять визнати за ними право власності в порядку набувальної давності в заяві про зменшення зустрічних позовних вимог, відповідно до технічного паспорту по домоволодінню АДРЕСА_1, у м. Одесі, виготовленого 07 травня 2013 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», є самовільними і згідно законодавства України не можуть бути предметом спору (том №1, л.с. №36-43).

Також суд не приймає до уваги доводи представників ОСОБА_9 та ОСОБА_3, якими вони також обґрунтовували зустрічний позов, про те, що ОСОБА_5 знаходилася за межами України, ніякої участі в утриманні спірного домоволодіння при житті батька не приймала і після смерті батька до 2014 року ніякі претензії до ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з приводу володіння спірною частиною домоволодіння не пред'являла, оскільки ці доводи ніякого правового значення при вирішенні даного спору, не мали.

Таким чином, висновок суду щодо відмови у позові ОСОБА_9 та ОСОБА_3 є обґрунтованим і рішення суду в цій частині скасуванню не підлягає.

Справа колегією суддів розглянута відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена колегією суддів та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ремер Е.В.

Керуючись ст.. 303, п. 2, ч.1,307, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_18 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_18 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення права користування частиною домоволодіння та виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В.Ісаєва

Судді : О.С. Комлева

О.Г. Журавльов