Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/205/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Гармаш Т. І.
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

28.01.2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Мурашка С.І. Сукач Т.О.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Світловодське автотранспортне підприємство - 13507» про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Світловодське автотранспортне підприємство - 13507» (далі - ПАТ «Світловодське АТП-13507») про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Зазначав, що він працював у відповідача механіком та є інвалідом третьої групи загального захворювання, переніс тяжку операцію і за станом здоров'я взагалі не вживає алкоголь. З 8 год. 5 травня до 8 год. 6 травня 2014 року він працював на своїй зміні і внаслідок перевтоми у нього погіршився стан здоров'я, підвищився артеріальний тиск, у зв'язку із чим він прийняв ліки. О 6:55 год. він зустрів керівника підприємства ОСОБА_3 та поскаржився йому на погане самопочуття, однак останній запропонував йому почекати та пройти тест на алкоголь. О 8 год. за пропозицією ОСОБА_4 вони пройшли до фельдшера ОСОБА_5, де мали пройти тест на стан алкогольного сп'яніння, але в алкотестері не виявилось батарейок. З роботи виїхав на власному автомобілі близько 8 год. 20 хв. та поїхав до наркологічного кабінету, де намагався пройти обстеження на стан алкогольного сп'яніння, але прилад для проведення такої перевірки не працював. Після цього він відразу пішов на прийом до терапевта. Питання про його звільнення за появу на роботі в нетверезому стані постало після написання ним заяви про звільнення за власним бажанням 26 травня 2014 року. При цьому йому було вручено три накази про звільнення його за появу на робочому місці в нетверезому стані, в тому числі і наказ № 20-к від 26 травня 2014 року про його звільнення з роботи з 30 травня 2014 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, він і просив визнати незаконним наказ про звільнення №20-к від 26 травня 2014 року в частині його звільнення з роботи з 30 травня 2014 року за появу на робочому місці в нетверезому стані на підставі п.7 ст.40 КЗпП України, визнати недійсним запис у трудовій книжці, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 7 308 грн.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 20 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з двох підстав: у зв'язку із недоведеністю порушень трудового законодавства відповідачем під час звільнення з роботи позивача та пропуск без поважних причин позивачем строку звернення до суду.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду через неповне встановлення обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, неправильну оцінку доказів, порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, зокрема, що відповідачем допущено порушення вимог оформлення документів при його звільненні; крім документів, зазначених у наказі про звільнення, суд взяв до уваги інші документи; строк для звернення до суду ним не пропущено, оскільки трудову книжку він отримав під розписку 24 червня 2014 року.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, представник відповідача посилався, зокрема, на те, що позивача було звільнено з посади механіка за п.7 ст.40 КЗпП України за появу на робочому місці 6 травня 2014 року у нетверезому стані з дотриманням всіх вимог трудового законодавства та наданням до суду належних доказів, не спростованих позивачем. При цьому, через дефіцит механіків його в цей день не звільнили, відсторонивши від роботи, однак належних висновків позивач не зробив, тому і був виданий наказ № 20-к від 26 травня 2014 року про його звільнення з роботи з 30 травня 2014 року за появу на робочому місці в нетверезому стані на підставі п.7 ст.40 КЗпП України.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував судове рішення з підстав: недоведеності порушень трудового законодавства відповідачем під час звільнення з роботи позивача, тобто безпідставності позовних вимог, та пропуску позивачем без поважних причин строку звернення до суду.

Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 п. 7 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як роз'яснено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із подальшими змінами), вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 15 листопада 2013 року позивач був прийнятий на роботу в ПАТ «Світловодське АТП-13507» майстром ремонтної майстерні, а 25 грудня 2013 року був переведений на посаду механіка КТП (а.с.18).

Пунктом 5.2. наказу № 20-К по ПАТ «Світловодське АТП-13507» від 26 травня 2014 року механіка КТП ОСОБА_2 було звільнено з посади за появу на робочому місці в нетверезому стані відповідно до п. 7 ст. 40 КЗпП України з 30 травня 2014 року (а.с.9).

Згідно цього наказу підставою для звільнення позивача були рапорти фельдшера СМС ОСОБА_5 та начальника відділу ОП,БР ОСОБА_4

У рапорті фельдшера СМС ОСОБА_5 директору підприємства підтверджується, що о 7-00 год. 6 травня 2014 року нею був оглянутий механік КТП ОСОБА_2, у якого була виявлена алкогольна інтоксикація. А саме: при видиханні із ротової порожнини були відчутні пари алкоголю, розширені зіниці ока та почервоніння шкіряного покрову (а.с.12).

Із рапорта ОСОБА_4 вбачається, що 6 травня 2014 року о 6 год. 30 хвилин механік КТП ОСОБА_2 знаходився на робочому місці в нетверезому стані (а.с.11).

Крім того, актом від 6 травня 2014 року, підписаним головним інженером ОСОБА_6, начальником відділу ОП і БР ОСОБА_4, фельдшером СМС ОСОБА_5 та диспетчером ОСОБА_7 також підтверджується, що механік КТП ОСОБА_2 о 6 год. 30 хв. 6 травня 2014 року знаходився на робочому місці у нетверезому стані, про що свідчить різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нетверда хода (похитування), нечітка мова. Від письмового пояснення відмовився (а.с.69).

Матеріалами справи підтверджується, що наказом від 6 травня 2014 року механік КТП ОСОБА_2 був відсторонений від роботи з 7 години ранку 6 травня 2014 року (а.с.57).

Комісією у складі ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 був складений акт від 6 травня 2014 року, у якому зафіксовано, що 6 травня 2014 року механіку КТП ОСОБА_2 було повідомлено про те, що на нього було складено комісійний акт та на підставі цього відсторонено від роботи, запропоновано надати письмове пояснення та попереджено, що у супроводі фельдшера СМС ОСОБА_5 на службовому автомобілі його буде направлено до Світловодської ЦРЛ на обстеження на стан алкогольного сп'яніння. Однак ОСОБА_2, не попередивши фельдшера, після 8 години залишив територію підприємства, письмове пояснення не надав та у службовій книзі заяв та рапортів не зареєстрував (а.с.60).

Згідно наказу від 7 травня 2014 року № 61/1 була створена комісія для проведення службового розслідування по факту знаходження на робочому місці у нетверезому стані механіка КТП ОСОБА_2 у складі: голови комісії ОСОБА_6 - головного інженера, членів комісії: ОСОБА_4- начальника відділу охорони праці, безпеки руху, ОСОБА_8 - заступника директора з перевезень; ОСОБА_9 - провідного спеціаліста відділу кадрів (а. с. 58).

Крім того, у матеріалах справи містяться копії журналу реєстрації перевірки технічного стану транспортних засобів та дорожнього листа, що не заперечувались і позивачем, згідно яких з 7 год.20 хв. 6 травня 2014 року його було відсторонено від роботи і випуск транспорту на маршрут проводив механік ОСОБА_10 (а.с.92,95).

Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили факт знаходження позивача на роботі у нетверезому стані.

Зокрема, фельдшер ОСОБА_5 підтвердила, що під час обстеження ОСОБА_2 вона виявила у нього ознаки алкогольного сп'яніння та йому пропонувалось проїхати в лікарню на контрольний огляд, пояснивши також, що вона була на роботі з 4 години ранку і позивач до неї за медичною допомогою не звертався (а.с. 83,84).

Свідок ОСОБА_4, начальник відділу охорони праці, безпеки руху, підтвердив виявлені у позивача ознаки алкогольного сп'яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, незв'язну мову, похитування. Також пояснив, що він запропонував йому пройти обстеження на стан алкогольного сп'яніння у фельдшера СМС, яка після цього склала рапорт про перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп'яніння, який відмовився надати пояснення, після чого був складений комісійний акт та позивача було відсторонено від роботи і запропоновано пройти обстеження на стан алкогольного сп'яніння у медичному закладі, однак він не погодився та залишив підприємство (а.с. 81-83).

Свідок ОСОБА_11, водій на маршруті Світловодськ-Київ, пояснив, що він 6 травня 2014 року приїхав на роботу о 3 год. 50 хвилин та зайшов до механіка ОСОБА_2, який спав за столом, на якому стояла недопита пляшка горілки та закуска. На пропозицію останнього випити він відмовився, оскільки виїжджав на маршрут, пояснивши суду, що йому відомо про вживання позивачем алкоголю на роботі (а.с.78-80).

Свідок ОСОБА_3, директор підприємства, підтвердив, що, знаходячись на роботі з 6 години 30 хвилин, та, підійшовши до механіка ОСОБА_2, він помітив, що той був у стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку із чим було проведено службове розслідування і у той же день він був відсторонений від роботи, а згодом підписаним ним лише один раз наказом звільнений з роботи у зв'язку із появою на робочому місці у нетверезому стані (а.с.80-81).

Свідок ОСОБА_6, головний інженер підприємства, пояснив, що 6 травня 2014 року о 6 годині йому зателефонував охоронець та повідомив, що механік ОСОБА_2 перебуває у стані алкогольного сп'яніння, після чого приїхав начальник відділу охорони праці, безпеки руху та був складений комісійний акт, яким зафіксовано факт перебування позивача у стані алкогольного сп'яніння з відстороненням його від роботи. При цьому, йому був наданий автомобіль для того, щоб поїхати до ЦРЛ для проходження контрольного обстеження на стан алкогольного сп'яніння, але о 8 годині ОСОБА_2 залишив підприємство (а.с.97-98).

Доводи скарги відносно того, що на свідків чинився тиск з боку адміністрації, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. До того ж будь-яких запитань з боку позивача та його представника, зокрема, до свідка ОСОБА_11, щодо можливого тиску на нього з боку адміністрації, не було (а.с.78-80).

При цьому доказам, що подані сторонами, в тому числі і показанням свідків з боку позивача, які є його близькими родичами, та ніяким чином не спростували факту його знаходження на робочому місці у нетверезому стані, суд дав належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

На підставі наявних доказів суд дійшов правильного висновку про доведення факту перебування позивача на робочому місці у нетверезому стані. Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону та не викликають сумніву.

Ці обставини позивачем не спростовані, не надано ним переконливих доказів на підтвердження доводів, на які посилався як на підставу заявлених цивільно-правових вимог.

Посилання позивача щодо його захворювання та звернення до терапевта не спростовує факту знаходження його на робочому місці у нетверезому стані, до того ж у досліджених судом медичних матеріалах відсутні будь-які записи щодо обстеження позивача на стан алкогольного сп'яніння та не вказано, що у нього немає алкогольної інтоксикації (а.с.25-30).

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що він не був членом профспілкової організації підприємства, яка до того ж станом на 10 травня 2014 року припинила своє існування (а.с.112).

Посилання позивача щодо наявності декількох наказів та допущення відповідачем порушень вимог оформлення документів при його звільненні цих висновків не спростовує, оскільки наявність наказу, не підписаного керівником, та допущення технічних помилок, тощо не впливає на правильність прийнятого судом за доказ наказу №20-к від 26 травня 2014 року, саме який і оскаржується позивачем (а.с.3, 9).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилався, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання незаконним наказу про звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, правильним є висновок суду, що позивач був звільнений на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України з дотриманням вимог трудового законодавства.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам і відповідно до ст.ст.40, 43, 147-149 КЗпП України, вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність порушень трудового законодавства відповідачем під час звільнення з роботи позивача, а саме: його звільнення на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України з дотриманням вимог трудового законодавства.

Його висновки щодо відмови в позові з цих підстав сумніву не викликають.

Тому не грунтуються на законі та є безпідставними доводи скарги в цій частині, які не є істотними та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка. Надані сторонами докази оцінені судом відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України.

В той же час колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо пропуску без поважних причин строку звернення до суду, як підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Судом встановлено і матеріалами підтверджується, що позивач був ознайомлений з наказом про звільнення № 20-к від 26 травня 2014 року 4 червня 2014 року, отримавши в цей же день його копію, про що зазначено ним у позовній заяві до суду та не заперечується у судовому засіданні, звернувшись до суду 22 липня 2014 року (а.с.1-3, 9).

Оскільки у судовому засіданні доведено безпідставність позовних вимог, в позові належить відмовити саме за цих підстав, а посилання суду і на пропуск без поважних причин строку звернення до суду є зайвим.

Таким чином, висновки суду у мотивувальній частині рішення щодо пропуск без поважних причин строку звернення до суду, як підстави для відмови у задоволенні позову не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають виключенню, а рішення суду - зміні відповідно до ст.309 ЦПК України, як постановлене при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2014 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення висновок суду щодо пропуск без поважних причин строку звернення до суду, як підстави для відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: