Провадження № 2/635/585/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючий суддя - Савченко Д.М.,

секретар судового засідання - Журавльова Є.А.,

відповідач - ОСОБА_1, представник відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в смт Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (відповідач), в якому просить встановити юридичний факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 з січня 2004 року по 18 вересня 2004 року; визнати нежитлову будівлю контори та магазину літ. «В-1» загальною площею 548,60 м.кв., розташовану в с. Пісочин Харківського району Харківської області по АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3, та визнати за нею право власності на ? частину нежитлової будівлі контори та магазину літ. «В-2» загальною площею 548,60 кв.м, розташованої в с. Пісочин Харківського району Харківської області по АДРЕСА_1, в порядку поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем у справі перебувала у фактичних шлюбних стосунках з січня 2004 року. З вказаного часу вони мешкали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет і взаємні права та обов'язки, притаманні чоловіку та дружині. За спільною згодою вирішували усі побутові питання, обидва утримували родину і сумісно здійснювали витрати, необхідні для забезпечення життєдіяльності сім'ї.

18.09.2004 року Ленінським відділом ЗАГС м. Харкова між сторонами укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу вони продовжували разом мешкати та працювати, за сумісні грошові кошти здійснювати придбання майна, підтримувати такі ж самі стосунки, які склались між ними ще до реєстрації шлюбу, починаючи з січня 2004 року.

Наприкінці вересня 2007 року між позивачем та відповідачем виникла незначна побутова сварка, яка стала формальною підставою для розірвання шлюбу. Не дивлячись на розірвання шлюбу, вони продовжували підтримувати стосунки, мешкали разом, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. Як і раніше, за спільною згодою вирішували усі побутові питання, сумісно здійснювали витрати та вирішували питання про придбання майна.

21.11.2009 року позивач з відповідачем ОСОБА_1 вдруге зареєстрували шлюб.

У листопаді 2011 року між сторонами були припинені шлюбно-сімейні стосунки, з того часу вони не ведуть спільного господарства, будь-яких стосунків не підтримують.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2013 року шлюб розірвано.

У період сумісного проживання однією сім'єю позивачем та відповідачем було прийнято рішення про необхідність придбання нежитлового приміщення для розвитку бізнесу. Позивач займалась пошуком варіанту купівлі об'єкту. Зверталася у різні агенції нерухомості, а коли знайшла відповідний варіант, вони з ОСОБА_1 оглядали приміщення. Крім того, позивачем було укладено договір з агенцією нерухомості про надання консультаційних послуг з пошуку варіанту купівлі-продажу, особисто було внесено грошові кошти в якості авансу продавцю.

Таким чином, під час проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Бєловою Т.Є. за реєстровим № 941, сторонами за кошти спільного бюджету придбано нежитлову будівлю контори та магазину літ. «В-2», загальною площею 548,60 м кв., що знаходиться в АДРЕСА_1. Право власності на нежитлову будівлю зареєстроване на ім'я ОСОБА_1 у КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 17.09.2004 року в книзі 1 за номером 31, а наступного дня - 18.09.2004 року між сторонами зареєстровано шлюб.

Вищевказане нежитлове приміщення використовувалось сторонами з метою ведення підприємницької діяльності та отримання прибутку для потреб сім'ї.

У судові засідання позивач, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, неодноразово не з'являлась, доказів поважності причин неявки не надавала, у зв'язку з чим суд вважав за можливе розглядати справу за її відсутності.

Відповідачем надано письмові заперечення по справі, в яких він вважає позовні вимоги необґрунтованими і зазначає, що позивач не вказує, де саме вони оселилися (за якою адресою), як саме та де вели спільне господарство, та які конкретно між ними були взаємні права та обов'язки. Крім того, до позову не надано жодного доказу, підтверджуючого факт спільного проживання з січня 2004року.

Відповідач зазначає, що з ОСОБА_3 він познайомився восени 2002 року і вони почали зустрічатися. Сама ОСОБА_3 на той час мешкала в с.Донец Зміївського району Харківської області та вони могли зустрічатися, лише коли вона приїздила до Харкова. У черговий свій приїзд в травні 2003 року вона попросила покористуватися його мобільним телефоном, який обіцяла повернути наприкінці дня, однак ОСОБА_3 телефон не привезла, він питався дзвонити на нього, але вона не відповідала та повернулася з ним лише через рік в червні 2004 року. Говорила, що зрозуміла, що я він їй потрібен та хоче з ним зареєструвати шлюб. Відповідач став готуватися до весілля, а ОСОБА_3 поїхала на море. За той час, що вони зустрічалися з ОСОБА_3, вони разом ніколи не приїздили ні до його родичів, ні до матері, ні до друзів. Його мати познайомилася з ОСОБА_3 лише в серпні 2004 року, коли він став готуватися до весілля.

Відповідач зазначає, що позивач у позові стверджує, що вона займалася пошуком будівлі під магазин, однак ніяких доказів, підтверджуючих цей факт, до позову не надала.

Водночас відповідач особисто займався пошуком будівлі під запланований магазин та вийшов на правління споживчого товариства «Пісочин» Харківського райспоживспілки, оскільки з 15.07.2004 року був членом споживчої спілки «Укркоопспілка», що підтверджується членськім квитком кооперації. Ніякі агентства нерухомості, як вказує у своєму позові ОСОБА_3, пошуком будівлі під магазин не займалися. 08 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Пісочин» Харківського райспоживспілки було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, контори та магазину, що знаходиться в АДРЕСА_1 Харківського району Харківської області за 40000,00 грн. Кошти на придбання цієї будівлі зняті відповідачем з його рахунків депозитного вкладу в «Укрсоцбанку».

У судовому засіданні відповідач та його представник проти позовних вимог заперечували у зв'язку з їх необґрунтованістю, просили у позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини.

Згідно зі штампом в паспорті позивача (а.с. 10), шлюб з ОСОБА_1 зареєстровано нею 18.09.2004 року, розірвано шлюб 09.10.2007 року.

21 листопада 2009 року між сторонами повторно укладено шлюб (а.с. 14), який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2013 року (а.с. 15-18).

На підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2004 року, укладеного між Споживчим товариством «Пісочин» Харківської райспоживспілки (продавець) і ОСОБА_1 (покупець), останній придбав нежитлову будівлю, контори та магазину Літ. «В-2» за адресою: АДРЕСА_1, за 40000 гривень (а.с. 6-8).

Вказаний договір зареєстровано відповідачем у КП «Харківське районне БТІ» 17.09.2004 року (а.с. 8).

Згідно з копією членського квитка (а.с. 50), ОСОБА_1 є членом споживчого товариства «Пісочин» з 15.07.2004 року.

Наявність у відповідача грошових коштів для придбання спірної будівлі підтверджується копіями договорів з Укрсоцбанком на відкриття депозитних рахунків від 08.08.2003 року на суму 21 514 грн. (а.с. 51-55) та від 11.08.2004 року на суму 60000 грн. (а.с. 56-58).

Постановою № 27 правління Харківської райспоживспілки від 05 серпня 2004 року прийнято рішення про продаж нежитлового приміщення контори і магазину літ. В-2 за адресою: АДРЕСА_2

Пояснення відповідача в частині того, що він не мешкав однією сім'єю з позивачем до укладення шлюбу 18.09.2004 року, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; в частині того, що позивач не мала відношення до придбання спірної нежитлової будівлі, підтвердили свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_8

Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на ч. 1 ст. 74 СК України, згідно з якою, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як зазначає позивач, вона мешкала однією сім'єю з відповідачем з січня 2004 року, тобто спірне майно було придбано під час сумісного проживання однією сім'єю, а отже, є спільною сумісною власністю сторін.

З цього приводу суд зазначає, що статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу.

Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97 цс 11, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК на ці правовідносини не поширюється.

З приводу наведеного суд зазначає, що позивачем не надано доказів проживання однією сім'єю з відповідачем на момент придбання спірного майна.

Натомість відповідач та допитані у справі свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 факт сумісного проживання сторін до укладення шлюбу 18 вересня 2004 року категорично заперечили.

Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак позивачем не доведено факт проживання однією сім'єю з відповідачем на момент придбання спірного майна, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 60, 61, 69, 74 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту та поділ майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.М. Савченко