Справа № 740/1558/15 Провадження № 22-ц/795/1364/2015 Головуючий у I інстанції -Куровський Ю. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Євстафіїва О.К.

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 27.05.2015 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення відмовлено, та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права.

В скарзі апелянт зазначає, що судом не враховано обставин встановлених постановою Ніжинського міськрайонного суду від 01.04.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2014 року, з яких вбачається, що спірне житлове приміщення в квартирі АДРЕСА_1, не маючи в даний час ні власника, ні законного розпорядника, не може мати статус гуртожитку.

Суд не надав належної оцінки посиланням позивача на п. 12 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Суд не взяв до уваги, що ордер на вселення ОСОБА_2 є нікчемним, оскільки виданий особою, яка не мала права цього робити та не породжує прав та обов»язків сторін. Ордер на вселення ОСОБА_2 не містить даних про конкретну площу, чи кімнату, яку вона має право займати.

Незаконність оскаржуваного рішення суду апелянт також обґрунтовує тим, що судом незаконно застосовано позовну давність.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, за наказом в.о. директора Ніжинського м'ясокомбінату № 131 від 07.07.1992 року, на час її роботи було надано місце в гуртожитку підприємства і вона була заселена в квартиру АДРЕСА_1 яка має статус гуртожитку згідно рішення № 36 виконкому Ніжинської міськради від 11.02.1970 року (а.с. 76).

Як вбачається з ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2014 року, спірний гуртожиток не належав до приватної власності сторін, не включений до статутного капіталу ПАТ «Ніжинський м»ясокомбінат» в процесі приватизації, та не перебуває у державній чи комунальній власності. Згідно довідки КП «СЕЗ» №2432 від 14.11.2011 року будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі КП «СЕЗ», а квартира № 48, згідно рішення Ніжинського виконавчого комітету №36 від 11.02.1970 року, має статус гуртожитку м»ясокомбінату.

В спірну квартиру заселилась ОСОБА_2 за ордером № 2 від 03.12.2010 року, виданого на підставі спільного рішення дирекції та Наглядової ради ПАТ „Ніжинський м'ясокомбінат" від 02.12.2010 року ( а.с.24) і ОСОБА_6, яка заселилась за ордером № 1 від 01.08.2006 року, виданого на підставі спільного рішення дирекції та профспілкового комітету ВАТ „Ніжинський м'ясокомбінат" від 23.11.2005 року (а.с.23).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що з дня отримання ордеру відповідачем пройшло більше трьох років та підстав для задоволення позову, які визначені нормами ст.ст. 59, 132 ЖК УРСР, позивачем не доведено.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до положень ст. 132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв"язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, а також осіб, які перелічені у ст. 125 цього Кодексу (зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, що надано їм службове приміщення, не менш як десять років), може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

В обгрунтування підстав заявленого позову ОСОБА_5 посилалась на вчинення відповідачами сварок та бійок, що травмує її психіку та малолітнього сина.

Згідно до ст.116 ЖК УРСР, наймодавець або інші заінтересовані особи, що мають самостійне, постійне право на жилплощу, можуть вимагати виселення винних осіб за систематичне порушення правил співжиття. Позивачка ставить питання про виселення відповідачів з гуртожитку. Порядок користування гуртожитками визначається гл. 4 ЖК УРСР, з якої вбачається, що гуртожитки це є жилі приміщення для тимчасового проживання, правила проживання у гуртожитку регламентуються Примірним положенням про гуртожитки, адміністрація підприємства, в віданні якого знаходиться гуртожиток, контролює дотримання особами, заселеними до гуртожитку, порядку та правил проживання у гуртожитку, а особи, які отримали право на заселення до гуртожитку, не набувають всіх прав наймачів.

За таких обставин, ОСОБА_5, як особа, що тимчасово проживає у гуртожитку, не має права вимагати виселення інших осіб з гуртожитку, в тому числі і за ч.1 ст.116 ЖК УРСР.

Доводи скарги щодо неврахування судом обставин встановлених постановою Ніжинського міськрайонного суду від 01.04.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2014 року, з яких вбачається, що спірне житлове приміщення в квартирі АДРЕСА_1, щодо відсутності власника чи законного розпорядника, не може бути підставою для скасування вірного по суті рішення, оскільки дана обставина не змінює правового статусу приміщення, яке відповідно до рішення № 36 виконавчого комітету Ніжинської міської Ради депутатів трудящих від 11.02.1970 року надане Ніжинському м»ясокомбінату (на даний час ВАТ «Ніжинський м»ясокомбінат) під службове приміщення і зареєстрована у виконавчому комітеті, як гуртожиток. Станом на 15.05.2015 року вищевказане рішення не скасоване (а.с. 177).

Крім того, відповідно до копії заяви ОСОБА_5 від 01.03.2004 року (а.с. 114) позивачка просила вселити її до гуртожитку.

Посилання в апеляційній скарзі, щодо відсутності правової оцінки, щодо проживання ОСОБА_3, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів , щодо проживання останнього в квартирі АДРЕСА_1.

Посилання апелянта на п. 12 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» є необґрунтованим, оскільки не свідчать про неправильність вирішення спору і не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення (ч. 3 ст. 309 ЦПК України).

Доводи апелянта, щодо застосування позовної давності, також не є підставою для скасування вірного по суті рішення.

Судова колегія, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини по справі, оцінив докази, які були досліджені в судовому засіданні і правильно дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду І інстанції перевірено в межах доводів апеляційної скарги і підстав для його скасування не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: