Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів : Талько О.Б., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, КП «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №8», Житомирської міської ради про встановлення порядку користування житловим приміщенням та поділ особових рахунків та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2015 року первісний позов ОСОБА_2 задоволений частково. Вирішено виділити в користування членам сім'ї наймача житлові приміщення у квартирі АДРЕСА_1 наступним чином:

- ОСОБА_2 виділено кімнату, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 7, площею10,6 кв.м.;

- ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 виділено кімнату, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 5, площею 17,2 кв.м. та кімнату, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 6, площею 17,2 кв.м.

У спільному користуванні сторін вирішено залишити :

- кухню, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 4, площею 5,3 кв.м.;

- ванну кімнату, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 3 площею 2,0 кв.м.;

- вбиральню, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 2, площею 1,0 кв.м.;

- коридор визначений у плані квартири технічного паспорту під № 1, площею 6,9 кв.м.

Також зобов'язано Комунальне підприємство «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 8» Житомирської міської ради розділити особові рахунки та укласти договори найму житлового приміщення окремо з ОСОБА_2 на кімнату, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 7, площею 10,6 кв.м. та окремо з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на кімнату, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 5, площею 17,2 кв.м. та кімнату, визначену у плані квартири технічного паспорту під № 6, площею 17,2 кв.м. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю та задовольнити в повному обсязі зустрічний їх позов, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи. При цьому зазначають, що задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив встановити інший порядок користування спірною квартирою. Виділяючи у користування відповідачам як одній сім'ї дві кімнати, суд не звернув уваги, що такий порядок буде порушувати їх права, оскільки діти ОСОБА_3 є повнолітніми особами і не можуть мешкати в одній кімнаті, а в іншій кімнаті вона проживає разом зі своїм чоловіком. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про втрату права на житло, суд не дав належної оцінки наданим сторонам доказам, які підтверджують відсутність позивача ОСОБА_2 в спірному помешканні понад встановлені законом строки без поважних причин та не чинення з їх боку перешкод в користуванні спірним житлом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що сторони по справі є членами сім'ї наймача квартири ОСОБА_6, яка померла 19.02.2006р.

Квартира не приватизована. У квартирі зареєстровані чотири особи: позивач ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3 (сестра позивача), ОСОБА_4П.(племінник позивача), ОСОБА_5С.(племінниця позивача).

Відповідно до копії технічного паспорту спірна квартира загальною площею 60,2 кв.м, житловою площею 45,0 кв.м складається із трьох жилих кімнат: площею 10,6 кв.м, 17,2 кв.м, 17,2 кв.м, які мають окремі входи, а також кухні площею 5,3 кв.м, ванної кімнати площею 2,0 кв.м, вбиральні площею 1,0 кв.м, коридора площею 6,9 кв.м.

Позивач, посилаючись на чинення відповідачами перешкод у користуванні квартирою, просив встановити певний порядок користування нею та зобовязати КП «ВЖРЕП №8» розділити особові рахунки та укласти відповідні договори найму.

Відповідач ОСОБА_3, звернувшись з зустрічними вимогами, просила визнати позивача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у спірній квартирі з підстав не проживання в даній квартирі більше 6 місяців.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково первісний позов, керувався нормами статей 63, 103, 104 ЖК УРСР, п.16 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 pоку № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», та вважав, що виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного в спірний квартирі, а саме: 11,25 кв.м (45:4, при межі середньої забезпеченості жилою площею у м. Житомирі 7,5 кв.м) можливо виділити в користування позивачу кімнати площею 10,6 кв.м. При цьому встановив, що виділення відповідачам у користування двох інших кімнат не погіршить їх право в частині визначення розміру жилої площі.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ст. 104 ЖК України передбачено, що член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст.63 цього Кодексу. У разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Статтею 63 встановлено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (ч.1 ст.48 ЖК), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року зі змінами роз'яснено, що в силу ст.104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Постановою виконкому Житомирської облради народних депутатів і президії обласної ради професійних спілок від 7 січня 1985 року «Про ведення обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в області» визначено, що потребуючими житла визнаються громадяни, які мають житлову площу до 7,5 кв. м включно на кожного члена родини.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що виділення позивачу кімнати площею 10,6 кв.м та залишення в спільному користуванні місць загального користування узгоджується із наведеними вимогами.

Залишення в користуванні відповідачів двох кімнат не тягне погіршення житлових умов останніх, відповідатиме вимогам Закону та інтересам осіб різної статі, оскільки не виключає можливості виділення останнім в подальшому окремої кімнати.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що позивач не проживав у спірній квартирі з поважних причин, оскільки між ним та відповідачами склались неприязні відносини, останніми чинились перешкоди у користуванні житлом, що і стало підставою для його тимчасової відсутності у даній квартирі.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖКУРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст.ст.71,72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями) роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.212-214ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в зустрічному позові, виходячи з того, що позивач зареєстрований у спірному помешканні на законних підставах та відповідачами не було доведено його не проживання у ньому понад встановлений законом шестимісячний строк без поважних причин. Крім того, судом, на підставі показів свідків встановлено перешкоджання позивачу з боку відповідачів у користуванні спірним житлом.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 є безпідставними. Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з матеріально-правовою вимогою встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши йому у користування жилу кімнату площею 17,2 кв.м. Ухвалюючи рішення, суд не змінюючи зміст матеріально-правової вимоги, правильно застосувавши спосіб порушеного права, передбачений ст.104 ЖК України, змінив лише розмір позовної вимоги виділив в користування позивачу кімнату площею 10,6 кв.м., частково задовольнивши позовні вимоги. Таким чином, суд першої інстанції дотримуючись положень ст.ст. 10,11 ЦПК України, прийняв рішення в межах позовних вимог та у відповідності з способом захисту порушеного права.

Оскільки інші доводи апеляційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, висновків суду першої інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Судді :