АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/12032/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лопатюк Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання.

Надано ОСОБА_5 дозвіл на виїзд за кордон, до Ізраїлю, на постійне місце проживання, без згоди батька ОСОБА_1

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_6 є повнолітньою особою та може вільно перетинати кордон України, а надання дозволу для виїзду повнолітньої особи за кордон чинним законодавством не передбачено. ОСОБА_7 не було надано доказів порушення її прав, а тому суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В ході повторного апеляційного розгляду ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_6, ОСОБА_1 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_6 забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_1

Позивач зверталася до батька із проханням надати письмовий дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання до м. Хайфи в Ізраїлі, проте він на її прохання не відреагував, дозволу на виїзд не надав.

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, обґрунтовуючи його тим, що вона планує виїхати на постійне місце проживання за кордон, зокрема до м. Хайфи в Ізраїлі, для чого їй необхідно отримати письмовий дозвіл батька, ОСОБА_1, на виїзд, проте він надавати такий дозвіл відмовляється.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 При цьому, суд виходив з того, що виїзд ОСОБА_2, яка є повнолітньою дитиною, за кордон на постійне місце проживання не суперечитиме її інтересам та інтересам її неповнолітніх дітей.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суд першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 10 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, встановлено, що для оформлення паспорта у разі виїзду на постійне проживання за кордоном додатково подається, зокрема, засвідчені в установленому порядку заяви батьків, які залишаються в Україні (або копія рішення суду про позбавлення батьківських прав чи визнання їх безвісно відсутніми), а за наявності неповнолітніх дітей, які залишаються в Україні, також від їх законних представників ‒ про відсутність у них вимог щодо стягнення аліментних платежів або засвідчена в установленому порядку копія постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, якщо стягнення аліментів проводилося за рішенням суду.

З аналізу наведеної норми Правил вбачається, що ОСОБА_1 надає ОСОБА_5 не згоду на виїзд за кордон на постійне місце проживання, що передбачено для неповнолітніх дітей, а заяву про відсутність у нього вимог щодо стягнення аліментних платежів, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Крім того, судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин загальний порядок виїзду за кордон дітей громадян України та, разом з тим вказано на те, що ОСОБА_6 є повнолітньою дитиною.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно з ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Чинним законодавством України не передбачено надання батьками дозволу на виїзд за кордон повнолітньої особи, оскільки такі особи мають право вільно (за виключенням встановлених законом випадків) на власний розсуд перетинати кордон України.

Позивачем не було наведено правових підстав, які дозволяли б надавати дозвіл повнолітній особі для виїзду за кордон на постійне місце проживання за відсутності згоди батька, який залишається в Україні.

Крім того, в своїх запереченнях відповідач зазначав, що має матеріальні претензії до своєї повнолітньої доньки, які не вирішені до теперішнього часу.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Таким чином, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І.Побірченко