Номер провадження: 22-ц/785/5788/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Парапана В.Ф.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2015 року по цивільній справі за позовом Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії наук України» до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею у гуртожитку та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії наук України» про усунення перешкод в користуванні та встановлення факту проживання у кімнаті гуртожитку,

встановила:

Представник Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» звернувся до суду з позовом, який був уточнений в судовому засіданні до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою 504 в гуртожитку за адресою: місто Одеса, Французький бульвар, 49/51, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 за вказаної адресою не проживає з 24 серпня 2009 року. З 24.09.2009 року відповідач припинила роботу в Державній установі «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» за власним бажанням без поважних причин, а тому підлягає виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» про усунення їй перешкод в користуванні кімнатою у гуртожитку, розташованого за адресою місто Одеса, Французький бульвар, 49/51 та встановлення факту проживання ОСОБА_2 у кімнаті вказаного гуртожитку, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона постійно проживає у спірній кімнаті гуртожитку, сплачує комунальні послуги та тим, що Державна установа «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» чинить їй перешкоди у користуванні наданим їй житловим приміщенням.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Вимоги зустрічної позовної заяви не визнала, проти його задоволення заперечувала у повному обсязі, мотивуючи свої заперечення тим, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту своїх прав не узгоджується із приписами ст. 16 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 не визначила у своїх вимогах, які саме дії має вчинити відповідач за зустрічним позовом аби усунути перешкоди спричинені ОСОБА_2 у користуванні наданим їй житловим приміщенням у гуртожитку, а також, відповідач за зустрічним позовом заперечував факт постійного проживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні.

Відповідач, представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні уточнені позовні вимоги позивача не визнали,мотивуючи свої заперечення тим, що ОСОБА_2 постійно проживає у спірній кімнаті гуртожитку та тим, що ОСОБА_2 більше десяти років пропрацювала в Державній установі «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України», а тому не підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. позовні вимоги зустрічної позовної заяви підтримали та просили задовольнити вимоги зустрічного позову у повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2015 року позов був задоволений.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме кімнатою №504 в гуртожитку за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 49/51.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» про усунення перешкод в користуванні та встановлення факту проживання у кімнаті гуртожитку відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольнити її зустрічні позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права при винесені рішення.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги Інституту, суд першої інстанції виходив з того, що вони законні та обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків щодо задоволення первісного позову, вказав, що згідно витягу з технічного паспорту виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 25.12.2009 року на громадський будинок: нежитлові будівлі та споруди №49/51 по бульвару Французькому міста Одеси користувачем гуртожитку, розташованого за вказаною адресою є Державна установа «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України», на балансі якої він і перебуває.

01.09.1997 року ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_4) була зарахована на навчання клінординатором до клінічної ординатури «Інституту очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» (в подальшому Державна установа «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України»).

05.09.1997 року вчений секретар «Інституту очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» звернувся з заявою до коменданта гуртожитку щодо вселення у гуртожиток, розташований за адресою місто Одеса, Французький бульвар, 49/51 клінічного ординатора добору 1997 року лікаря ОСОБА_4, на підставі якої ОСОБА_2 було надане койко-місце у гуртожитку шляхом її підселення у відповідну кімнату (а.с.148).

Порядок надання жилої площі в гуртожитку Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» користування цим гуртожитком та його утримання регулюються Примірним положення про гуртожитки, яке було затверджене постановою РМ УРСР №208 від 03.06.1986 року.

На підставі вказаного примірного положення, Наказом №42 від 18.10.2005 року було створено комісію з вирішення внутрішніх питань гуртожитку Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України».

Відповідно до Положення про гуртожиток Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України», яке було затверджено у 2010 році, гуртожиток інституту є гуртожитком для мешкання одиноких осіб (жилі приміщення знаходяться в загальному користуванні декількох осіб, які не знаходяться в сімейних стосунках).

Згідно довідки Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» №442 від 05.03.2013 року та картки «прописки» місце проживання ОСОБА_2 у гуртожитку було зареєстроване 27.10.1997 року.

З виписки з протоколу №21 від 21.08.2009 року засідання комісії з питань проживання та розподілу місць у гуртожитку Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» вбачається, що на даному засіданні було прийнято рішення у звязку зі звільненням ОСОБА_2 за власним бажанням з 24.08.2009 року звільнити останній кімнату у гуртожитку. З вказаною випискою з протоколу ОСОБА_2 ознайомлюватися відмовилась.

Відповідно до п. 41 Примірного положення про гуртожитки, яке було затверджене постановою РМ УРСР №208 від 03.06.1986 року, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу у гуртожитку не менш як десять років.

Таким чином, при вирішення даної справи, суд першої інстанції вважав необхідним встановлення строку трудових правовідносин ОСОБА_2 з Державною установою «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України».

Так, у трудовій книжці ОСОБА_2 визначено, що наказом №135-л від 10.09.1997 року ОСОБА_2 з 01.09.1997 року прийнята на посаду лікаря-клінординатора до клінординатури інституту, наказом №121-л від 04.11.1999 року ОСОБА_2 переведена на посаду старшого лікаря офтальмолога з 01.11.1999 року, наказом №30-л від 02.04.2001 року ОСОБА_2 переведена на посаду лікаря офтальмолога відділення запальних захворювань ока і мікрохірургічного лікування їх наслідків з 02.04.2001 року, наказом №100-л від 10.08.2009 року ОСОБА_2 звільнена за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України з 24.08.2009 року.

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (п. 1.1. Інструкції).

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п. 2.2. Інструкції).

В свою чергу, Положенням про клінічну ординатуру, затвердженим наказом Міністерства охорони здоровя України №12 від 29.01.1998 року визначено, що клінічна ординатура є вищою формою підвищення кваліфікації лікарів-спеціалістів певного фаху у вищих медичних закладах освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації, закладах післядипломної освіти) та клінічних науково-дослідних інститутах, центрах (п. 1.1. Положення).

Навчання в клінічній ординатурі проводиться з відривом від виробництва. Тривалість навчання складає для громадян України два роки, початок занять - 1 вересня (п.1.4. Положення).

Зарахування до клінічної ординатури проводиться наказом ректора (директора) вищого закладу освіти (наукової установи) в п'ятиденний термін після одержання списків осіб, затверджених Міністерством охорони здоров'я України для зарахування до клінічної ординатури. Копія наказу про зарахування зберігається в особовій справі клінічного ординатора (п. 2.14. Положення).

Клінічні ординатори в межах робочого часу виконують лікувально-діагностичну роботу в профільних відділеннях, на яких базується клініка, в обсязі 25 відсотків від розрахункової норми навантаження лікаря відповідної спеціальності, що передбачається індивідуальними планами їх підготовки, без доплат до стипендії (п.3.10. Положення).

Клінічним ординаторам надаються канікули тривалістю, що дорівнює тривалості відпустки у лікарів відповідного фаху (п. 3.18. Положення).

Термін навчання в клінічній ординатурі зараховується лікарю до його загального трудового стажу та стажу роботи за фахом (4.12. Положення).

Лікарям, які закінчили навчання в клінічній ординатурі, вищим закладом освіти (науковою установою) видається свідоцтво за встановленою формою (4.13. Положення).

Клінічним ординаторам, які навчаються за рахунок державного замовлення у вищих закладах освіти (наукових установах), що фінансуються з державного бюджету, стипендія встановлюється на рівні посадового окладу за попереднім місцем роботи з урахуванням наступних змін в оплаті праці, але не нижче 60 відсотків і не вище посадового окладу викладача-стажиста з відповідної спеціальності (п.5.1. Положення).

Нарахування стипендії за період навчання ОСОБА_2 підтверджується витягом з журналу карток особових рахунків, згідно даних якого за період з 01.09.1997 року по 01.09.1999 рік ОСОБА_2 нараховувалась та сплачувалась стипендія.

Згідно даних витягу з журналу обліку видачі свідоцтв про закінчення клінічної ординатури інституту, ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про закінчення клінічної ординатури «Інституту очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» №02/161 від 09.09.1999 року, про що свідчить її особистий підпис у журналі під номером 47.

Аналіз зазначених вище положень законодавства та матеріалів справи дозволяє дійти висновку, що навчання лікаря в клінічній ординатурі не є працею у розумінні трудового законодавства України.

Так, ст.2 КЗпП України встановлено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

В свою чергу, ст.21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже, навчання ОСОБА_2 в клінічній ординатурі з 01.09.1997 року по 01.09.1999 рік не може бути зараховано у десятирічний строк, який необхідно пропрацювати особі на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу у гуртожитку, аби відповідно до п. 41 Примірного положення про гуртожитки, яке було затверджене постановою РМ УРСР №208 від 03.06.1986 року,отримати право не бути виселеними з такого жилого приміщення.

Проте, записи у трудовій книжці ОСОБА_2 не відповідають вимогам Положення про клінічну ординатуру, затвердженим наказом Міністерства охорони здоровя України №12 від 29.01.1998 року та не відображають дійсних правових відносин, що склались між ОСОБА_2 та Державною установою «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України».

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом надав до суду накази, якими було усунуто зазначену вище невідповідність.

Так, наказом №44-л від 08.05.2015 року було внесено зміни до наказу №135-л від 10.09.1997 року, а саме визначено, що ОСОБА_2 зараховано на навчання клінординатором в клінординатуру інституту, з 01.09.1997 року; наказом №44-л-а від 08.05.2015 року наказ 121-л від 04.11.1999 року доповнено положенням, що ОСОБА_2В відраховано з числа клінічних ординаторів у звязку із закінченням навчання в клінординатурі інституту з 01.09.1999 року, наказ 121-л від 04.11.1999 року також містить положення, що ОСОБА_2 прийнята на посаду старшого лаборанта теми №100-А/1999-2001 під час відпустки по догляду за дитиною основного працівника, з 01.11.1999 року (в цій частині наказ не змінювався, проте його зміст не вірно відображений у трудовій книжці ОСОБА_2В.); наказом №33-от від 08.05.2015 року внесено зміни до наказу №122-л від 25.09.1998 року, а саме визначено, що ОСОБА_2 надано канікули, до наказу №20-л від 24.02.1999 року, а саме визначено, що ОСОБА_2 надано канікули та до наказу 77-л від 19.07.1999 року, а саме визначено, що ОСОБА_2 надано канікули.

Вказані вище накази були надані позивачем за первісним позовом до суду у судовому засіданні на стадії дослідження доказів з поясненням причин не подання даних доказів до початку розгляду справи по суті.

Ч. 2 ст. 131 ЦПК України встановлено, якщо сторона доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин, то суд може прийняти докази не тільки до початку розгляду справи по суті, а й на інших стадіях процесу.

Внесення записів до трудової книжки працівника не може створювати правовідносини, оскільки воно спрямоване на фіксацію тих відносин між працівником та роботодавцем, що існують за фактом. Тому, невірне відображення дійсних правовідносин у трудовій книжці є підставою для притягнення винної особи до відповідальності, але не може бути доказом існування факту, фіксацію якого було зроблено у звязку із помилкою та невірним застосуванням законодавства.

Аналізуючи наведені підстави для задоволення позову Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилою площею у гуртожитку, колегія суддів вважає, що зазначені підстави можуть мати значення тільки для вирішення питання щодо виселення відповідачки з гуртожитку на підставі ст. 132 ЖК України, однак, такі вимоги позивач не заявляв.

Для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилою площею у гуртожитку на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, необхідно встановлювати причини, період відсутності наймача понад встановлених строків.

Частково суд навів такі підстави тільки в тій частині свого рішення, де він мотивував підстави для відмови у зустрічному позові про усунення перешкод в користуванні.

При цьому суд зазначив про такі докази як акти про не проживання та покази свідків як з одної, так і з іншої сторони та які суперечать одні одному в частині проживання відповідачки та часу її відсутності.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 цього ж Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Стаття 59 вказує на те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими

засобами доказування.

Обґрунтовуючи свої висновки актами про не проживання відповідачки від 22.05.2014р. (а.с.10, 111) суд не звернув увагу на те, що вказані акти не містять інформації в якій конкретно кімнаті не проживає відповідачка, однак, при цьому вказано, що її особистих речей в кімнаті не виявлено, комунальні платежі не сплачує.

Колегія суддів не може вважати ці акти належними та допустимими доказами, так як вони не містять необхідної інформації (приміщення в якому саме не проживає відповідачка) та містять недостовірну інформацію, яка ґрунтується на припущеннях.

Так, сама представник Інституту в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що в кімнату ніхто з членів комісії не міг потрапити, так як вхідні двері кімнати були зачинені на ключ.

Суд першої інстанції не звернув своєї уваги та не надав належної оцінки тим доказам, яка надала відповідачка: а саме фотофіксації спірної кімнати з якої вбачається наявність її особистих речей в кімнаті, холодильника з продуктами, зробленого власноруч ремонту (а.с.75-76). Також відповідачка надала докази відсутності заборгованості по оплаті за житло (а.с. 54,62,120,161).

В той же час, матеріали справи містять неодноразові звернення позивача до ОСОБА_2 та органів міліції на протязі 2010р. щодо незаконності проведення нею ремонтних робіт в спірній кімнаті (а.с.38,41,55).

Окрім цього, позивачем було видано ОСОБА_2 перепустку до гуртожитку з 21.12.2010р. по 01.07.2011р., що також свідчить про її проживання та перебування за спірною адресою протягом цього часу (а.с.51).

На вказані обставини суд не звернув своєї уваги, оцінки наведеним доказам не надав.

Колегія суддів вважає, що у справі відсутні беззаперечні докази для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилою площею у гуртожитку на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, а тому в задоволенні позову Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» слід відмовити за недоказаністю.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Трудові відносини, як було встановлено в судовому засіданні, між ОСОБА_2 та Державною установою «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» існували у період з 01.11.1999 року по 24.08.2009 року, тобто менше ніж десять років.

У період з 01.09.1997 року по 01.09.1999 року ОСОБА_2 проходила навчання в якості клінічного ординатора в клінординатурі Державною установою «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України».

Згідно ч. 2 ст. 132 ЖК УРСР, працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Ст. 38 КЗпП України визначає такі поважні причини звільнення за власним бажанням: у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 30.07.2009 року, вона звернулась до Державної установою «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» щодо звільнення її за власним бажанням з 24.08.2009 року без зазначення причин.

Державною установою «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» наказом №100-л від 10.08.2009 року ОСОБА_2 було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 24.08.2009 року.

Таким чином, причини звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням є не поважними, а відтак, її може бути виселено без надання іншого жилого приміщення.

У своїх запереченнях проти первісного позову ОСОБА_2 посилається на ч. 3 ст. 132 ЖК УРСР та ст. 125 ЖК УРСР якими передбачено, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Проте, ст. 125 ЖК УРСР не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки спірне жиле приміщення не є службовим.

Відповідно до ст. 118 ЖК УРСР, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_5 народних депутатів.

Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затверджене ОСОБА_5 Міністрів УРСР від 04.02.1998 року №37 встановлено, що службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ОСОБА_5 народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація (п.16 Положення).

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ОСОБА_5 народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення (п. 21 Положення).

Отже, приміщення у спірному гуртожитку не є службовим житлом, відповідних рішень компетентними органами не приймалось, а тому застосування положень ст. 125 ЖК УРСР до правовідносин у даній справі не можливе в силу іншої правової природи відносин, які дана стаття регулює.

Також, однією з підстав первісного позову Державна установа «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» зазначає, що ОСОБА_2 не проживає у відведеному їй жилому приміщенні у гуртожитку з 24.08.2009 року, посилаючись при цьому на положення ст.71 ЖК УРСР та Акт про не проживання за адресою від 22 травня 2014 року складений уповноваженими особами Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» за участю дільничного інспектора міліції та свідків.

В судовому засіданні за клопотанням представника Державна установа «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» були допитані свідки: ОСОБА_6 (черговий гуртожитку з 01.07.2009 року), ОСОБА_7 (зареєстрована у гуртожитку з 17.04.2000 року), ОСОБА_8 (мешкає у гуртожитку більше десяти років, зареєстрована з 17.04.2013 року).

Свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що ОСОБА_2 бачать у гуртожитку дуже рідко, приблизно, раз у три місяці, коли остання приходить забрати квитанції для оплати за гуртожиток та кореспонденцію, свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що за весь час свого проживання бачила ОСОБА_2 всього декілька разів у гуртожитку, свідок ОСОБА_7 повідомила, що бачить ОСОБА_2 дуже рідко, хоча з іншими мешканцями гуртожитку перетинається доволі часто.

Також, судом за клопотанням ОСОБА_2 були допитані свідки а саме: ОСОБА_9 ( зареєстрований у гуртожитку з 06.07.2001 року по 30.09.2014 року), ОСОБА_10 (зареєстрована у гуртожитку з 01.03.1989 року), ОСОБА_11 (зареєстрована у гуртожитку з 24.07.1991 року). Вказані свідки повідомили суду, що бачать ОСОБА_2 іноді раз на тиждень, іноді раз на місяць, ходять до ОСОБА_2 у гості та зазначили, що ОСОБА_2 постійно проживає у спірному жилому приміщенні у гуртожитку.

Ст. 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Суд звертав увагу, що вказаною статтею не передбачена необхідність постійного проживання у наданому жилому приміщенні, а зазначено про відсутність наймача або членів його сімї більше шести місяців як підставу втрати права користування наданим жилим приміщенням.

Проте, враховуючи, що ОСОБА_2 мешкала у гуртожитку Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» у звязку з перебуванням у трудових правовідносинах з Державною установою, розірвавши трудові відносини, ОСОБА_2 В втратила статус наймача жилого приміщення та, відповідно до ч. 2 ст. 132 ЖК УРСР, її може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, оскільки вона звільнилась за власним бажанням без поважних причин та відсутні підстави, які б виключили застосування вказаного положення законодавства.

Враховуючи вищезазначене у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у користуванні наданої їй жилої площі у гуртожитку, необхідно відмовити, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 може бути виселено з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Судова колегія не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, так як жодної вимоги щодо виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення позивач не заявляв, а тому суд не мав права встановлювати, що ОСОБА_2 може бути виселено з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В той же час, колегія суддів вважає, що в цій частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити з інших правових підстав.

Так, відповідно до ст.ст. 128-129 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

З матеріалів справи вбачається, що 05.09.1997 року вчений секретар «Інституту очних хвороб і тканинної терапії імені ОСОБА_3 Національної академії медичних наук України» звернувся з заявою до коменданта гуртожитку щодо вселення у гуртожиток, розташований за адресою місто Одеса, Французький бульвар, 49/51 клінічного ординатора добору 1997 року лікаря ОСОБА_4, на підставі якої ОСОБА_2 було надане койко-місце у гуртожитку шляхом її підселення у кімнату №407 (а.с.148).

Сторони не надали суду жодного спільним рішенням адміністрації підприємства, та відповідного профспілкового комітету. Також у справі відсутній спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення ОСОБА_2 на надану жилу площу.

Більш того, ні представник позивача, ні відповідачка ОСОБА_2 не змогли пояснити та довести, на якій правовій підставі вона була переселена (заселена) з кімнати №407 у спірну кімнату №504.

Таким чином, у звязку з тим, що ОСОБА_2 була вселена до гуртожитку без належних правових підстав, не довела законності свого вселення у спірну кімнату, тому не має жодної правової підстави для задоволення її позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні спірною кімнатою в гуртожитку, так як не набула права на захист свого нібито порушеного права.

Розглянувши справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно зясував вказані вище обставини, що мають значення для справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову в повному обсязі та відмови в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод в користуванні спірною кімнатою в гуртожитку з інших правових підстав.

В той же час колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині встановлення факту постійного проживання у спірній кімнаті гуртожитку не підлягають задоволенню враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 у наданому їй жилому приміщенні гуртожитку не може вплинути на виникнення, зміну або припинення майнових прав ОСОБА_2, про які вона зазначає у своїх позовних вимогах, а саме: не створює, не змінює і не припиняє її права щодо проживання у спірному гуртожитку. Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню в цій частині також не підлягають.

Ці висновки суду першої інстанції відповідають діючим нормам цивільного законодавства, а тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2015 року скасувати в частині задоволення позову Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії наук України» до Гуртової Оксани Володимирівни про визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею у гуртожитку та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог Гуртової Оксани Володимирівни до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії наук України» про усунення перешкод в користуванні спірною кімнатою.

Ухвалити в цій частині нове рішення по справі, яким у задоволенні позову Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії наук України» до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею у гуртожитку відмовити в повному обсязі.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії наук України» про усунення перешкод в користуванні спірною кімнатою відмовити з інших правових підстав.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Головуючий ОСОБА_5

Судді ОСОБА_12

В.Ф. Парапан