РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

У складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій незаконними, суд

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просить постановити рішення, на підставі якого визнати незаконними дії дільничного лікаря 11 міської лікарні амбулаторії станції Основа - ОСОБА_4; головного лікаря психо-неврологічного диспансеру №16 ОСОБА_2, лікаря-психіатра психо-неврологічного диспансеру №16 ОСОБА_3, які приховали діагноз тяжкого психічного розладу у хворого ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від його доньки ОСОБА_1, яка здійснювала за ним догляд, лікування і сумісне проживання з серпня 2007 року по квітень 2010 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що її батько, ОСОБА_5 у віці 86 років, в літку 2007 року впав, в наслідок чого отримав перелом шийки стегна та став лежачим хворим. З того часу позивач стала проживати разом з батьком у його будинку за адресою АДРЕСА_1, доглядати за ним та лікувати. Неадекватна поведінка, як то повна втрата пам'яті, у батька стала проявлятися ще у восени 2007 року. К вересню 2008 року, батько став зовсім некерованим. Позивач вважає, що хворому потрібна була допомога психіатру та застосування лікарських засобів. ОСОБА_1 згадала, що 5-6 років потому вона супроводжувала батька до психоневрологічного диспансеру №16, та вважала, що він перебуває там на обліку, але в диспансері отримала негативну відповідь.

В жовтні 2008 року, отримавши направлення від дільничного лікаря, позивач домоглася приїзду лікаря психіатру до лежачого хворого до дому. Лікар-психіатр ОСОБА_3 опитувала хворого біля години, завела медичну картку, мабуть повинна була поставити діагноз. В наслідок звернення до лікаря-психіатру у хворого з'явився медичний препарат «санапакс», а у позивача можливість отримати яку-небудь консультацію.

Через три роки старша сестра позивачки оформила батька до Харківського пансіонату ветеранів праці. Позивач не погодившись з таким рішенням, намагалася батька повернути до дому, однак для цього потрібно було оформити опікунство.

Позивач вважає, що на час її переїзду до будинку батька на постійне проживання, останній вже хворів на тяжке психічне захворювання, а лікарі скрили від неї його діагноз.

Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлений позов, просила його задовольнити з підстав викладених вище.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечували, посилаючись на його необґрунтованість.

Крім того, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали суду письмові заперечення, в яких зазначили, що ОСОБА_5, 1921 року народження, звернувся до КЗОЗ «ХМ ПНД №16» самостійно 28.02.2002 року за направлення районного невропатолога 11 поліклініки ОСОБА_6 з діагнозом «церебральний атеросклероз, антено-невротичний і психоорганічний синдром», був оглянутий лікарем - психіатром ОСОБА_3, скаржився на розлад сну, дратівливість, головний біль. При огляді виявляв сльозливість, знижений фон настрою, докладність мислення, був інтелектуально збережений і правильно орієнтований. Встановлено діагноз: «церебральний атеросклероз, депресивний синдром невротичного рівня». Призначено лікування: санапакс. Заведена амбулаторна карта з консультативним записом згідно Закону України «Про психіатричну допомогу».

Таким чином, ОСОБА_5 не перебував на диспансерному обліку і самостійно за медичною допомогою в подальшому не звертався.

05.06.2007 року до диспансеру звернулась ОСОБА_1 з вимогою надати їй висновок про те, що ОСОБА_5 потребує постійного стороннього догляду. Їй надали роз'яснення про те, що ОСОБА_5 не перебуває на диспансерному обліку, не страждає важким психічним захворюванням і не є інвалідом І-ІІ групи. Їй було відмовлено у видачі довідки.

17.10.2008 року ОСОБА_1 звернулась до КЗОЗ «ХМ ПНД №16» з направленням з МКЛ №11 від 15.10.2008р. для виклику психіатра додому для огляду ОСОБА_5, діагноз у направленні «загальний атеросклероз, геніальний психоз». ОСОБА_1 надала заяву на огляд її батька вдома.

17.10.2008 року ОСОБА_5 був оглянутий вдома лікарем-психіатром ОСОБА_3 Предявляв скарги на болі в серці, болі у лівому коліні, поганий сон, «нерви». Скаржився на доньку. Підстав для невідкладної госпіталізації виявлено не було. Рекомендовано: зміцнювальна судинна терапія. На диспансерний облік не взято, тому що не було підстав згідно п.5.1 Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги.

Після цього ОСОБА_1 неодноразово у 2008 році відвідувала КЗОЗ «ХМ ПНД №16» і отримувала необхідну лікувально-консультативну допомогу.

До лютого 2010 року ОСОБА_5 і його родичі до диспансеру не зверталися.

В лютому 2010 року ОСОБА_1 звернулася до лікаря-психіатра ОСОБА_3, скаржилася на непорозуміння з батьком, які пов'язані з тим, що батька не дає є кошти, та на старшу сестру.

20.05.2010 року старша донька ОСОБА_5 - ОСОБА_7, привезла батька на прийом до КЗОЗ «ХМ ПНД №16» для вирішення питання про оформлення його в Дім-інтернат загального типу для учасників ВВВ. Був оглянутий комісією лікарів, встановлений діагноз: «церебральний атеросклероз з інтелектуально-мнестичним зниженням». Перебування в домі - інтернату загального типу не протипоказано.

Таким чином, ОСОБА_5 не перебував на диспансерному обліку в КЗОЗ «ХМ ПНД №16». Наявна амбулаторна карта, в яку заносилися записи звернень, що і є формою консультативного обліку.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялася, надала заяву з проханням справу розглянути у її відсутність, проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечувала.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає заявлений ОСОБА_1 позов не обґрунтованим та відмовляє у його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

16 червня 2014 року помер ОСОБА_5. ( а.с. 20)

Як зазначила в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, ОСОБА_5 був її батьком.

На думку позивача, ОСОБА_5 за життя страждав на тяжке психічне захворювання, а відповідачі приховали від неї його психічний діагноз.

Як вбачається з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_5, оригінал якої був досліджений в судовому засіданні, останній звертався до КЗОЗ «ХМ ПНД №16», а саме: 28.05.2002 року за направлення районного невропатолога 11 поліклініки ОСОБА_6 з діагнозом «церебральний атеросклероз, антено-невротичний і психоорганічний синдром», був оглянутий лікарем - психіатром, скаржився на розлад сну, дратівливість, головний біль. При огляді виявляв сльозливість, знижений фон настрою, докладність мислення, був інтелектуально збережений і правильно орієнтований. Встановлено діагноз: «церебральний атеросклероз, депресивний синдром невротичного рівня». Призначено лікування: санапакс.

Згідно з п.3.1 Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги, затвердженої наказом МОЗ України №20 від 22.01.2007 року, залежно від характеру та перебігу психічних розладів, а також наявності усвідомленої згоди особи, яка страждає на психічні

розлади, або її законного представника на отримання амбулаторної психіатричної допомоги диспансеризація здійснюється у вигляді диспансерного та консультативного нагляду.

Пункт 4.1. вищезазначеної Інструкції зазначає, що диспансерному нагляду підлягають особи, які страждають на психічні розлади та у зв'язку з формою та характером перебігу наявного розладу потребують систематичного спостереження за їх психічним станом лікарем-психіатром (або іншими фахівцями психіатричного закладу) для здійснення відповідних своєчасних профілактичних, діагностичних, лікувальних та реабілітаційних заходів.

Відповідно до п. 5.1. Інструкції, консультативний нагляд за особою, яка страждає на психічний розлад, установлюється з метою систематичного спостереження за перебігом психічного розладу, проведення відповідних діагностичних лікувальних, реабілітаційних та медико-соціальних заходів у разі, якщо форма та характер перебігу психічного розладу не потребують установлення за особою диспансерного нагляду або відсутня усвідомлена згода особи, чи її законного представника, на проведення диспансерного нагляду, а підстави для надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відсутні.

У зв'язку з тим, що у ОСОБА_5 під час обстеження лікарем - психіатром, психічного захворювання виявлено не було, у відповідності до вимог п. 5.1 Інструкції, він був поставлений на консультативний облік.

Крім того, як вбачається з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_5, 05.06.2007 року до диспансеру звернулась донька ОСОБА_1 з питання оформлення довідки про необхідність стороннього догляду за батьком. Надані роз'яснення.

17.10.2008 року ОСОБА_5, за заявою доньки ОСОБА_1, був оглянутий вдома лікарем-психіатром ОСОБА_3 Пред'являв скарги на болі в серці, болі у лівому коліні, поганий сон, «нерви». Скаржився на доньку. Пам'ять знижена, плутає дати і події, багато не пам'ятає. Призначено лікування.

20.05.2010 року ОСОБА_5, у супроводі старшої доньки ОСОБА_7, був на прийомі у ПНД №16. Для вирішення питання про оформлення ОСОБА_5 в дім-інтернат загального типу, він був оглянутий комісією лікарів, встановлений діагноз: «церебральний атеросклероз з інтелектуально-мнестичним зниженням». Перебування в домі - інтернату загального типу не протипоказано.

Таким чином, даючи оцінку вищезазначеному доказу, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_5 ніколи на диспансерному обліку у КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №16» не перебував, будь-яким психічним захворюванням не страждав, а тому доводи позивача ОСОБА_8 відносно того, що лікарі скрили від неї діагноз її батька на психічне захворювання, не обґрунтовані та спростовується вищезазначеним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3,7,10,54-60,88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15,16 ЦК України,суд

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій незаконними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В. В. Труханович