У х в а л а

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - управління Держземагенства в Ужгородському районі Закарпатської області, про визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на землю та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками квартир АДРЕСА_1, який знаходиться на балансі житлово-будівельного кооперативу «Ювілейний» (далі - ЖБК «Ювілейний»). У травні 2013 року на дитячому та спортивному майданчиках, що віднесений до їхнього кооперативу, ОСОБА_5 розпочала будівництво. У подальшому вони дізналися, що у 2010 році вона приватизувала цю земельну ділянку, площею 0,0594 га, розташовану по АДРЕСА_2. і отримала державний акт про право власності на неї. Посилаючись на те, що зазначена земельна ділянка віднесена до елементів благоустрою та не підлягає приватизації, позивачі просили визнати державний акт на право власності на вказану земельну ділянку недійсним та скасувати його, зобов'язати відділ Держкомзему в м. Ужгороді Закарпатської області анулювати запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі про реєстрацію державного акта на право власності відповідачки на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 квітня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачка набула право власності на спірну земельну ділянку відповідно до норм чинного земельного законодавства. Крім того, суди послались на те, що позивачі не мають права звертатися із даним позовом, оскільки їх права приватизацією відповідачкою зазначеної земельної ділянки не порушені.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками квартир АДРЕСА_1, який знаходиться на балансі ЖБК «Ювілейний».

У 2010 році ОСОБА_5 приватизувала земельну ділянку, площею 0,0594 га, розташовану по АДРЕСА_2.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що на переданій відповідачу земельній ділянці розташований дитячий та спортивний майданчики, побудовані за кошти мешканців будинку АДРЕСА_1 та віднесені до фонду ЖБК «Ювілейний».

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовано багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території надаються в постійне користування підприємствам, установам та організаціям, які здійснюють управління цими будинками, а в разі приватизації громадянами багатоквартирного будинку земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або у користування об'єднанню власників квартир.

Отже, законом не передбачена можливість передачі земельних ділянок прибудинкової території багатоквартирного будинку у власність окремих громадян.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 42ЗК України у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Зазначені норми права вказують на те, що позивачі, як власники квартир у будинку АДРЕСА_1, мають право, передбачене ст. 34 ЦПК України, ст. 15 ЦК України на звернення до суду за захистом порушених, на їх думку, прав.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановили розмірів та конфігурації земельної ділянки прибудинкової території та не з'ясували, чи знаходиться спірна земельна ділянка в межах прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1, а, відтак, чи порушується передачею її у власність відповідачки право позивачів на користування прибудинковою територією.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про планування та забудову територій» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюються планування, забудова та інше використання територій, з урахуванням яких визначається цільове призначення земель.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали оцінки рішенню Ужгородської міської ради від 27 листопада 2009 року, яким відведено та передано спірну земельну ділянку у власність відповідачки, не перевірили тверджень позивачів про те, що зазначене рішення прийнято з порушенням генерального плану забудови м. Ужгорода та ст. ст. 118, 151 ЗК України, а також про те, що спірна земельна ділянка у 1969 році була відведена та закріплена за житлово-будівельним кооперативом та відповідно до генерального плану забудови міста відноситься до зони багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 квітня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська