Справа № 369/4019/13-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/31/15 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко
Категорія 58 28.01.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

28 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Лащенка В.Д., Кашперської Т.Ц.,

при секретарі: Бевзюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2013 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно та виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно та виселення. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про надання останній строком до 25 серпня 2010 року кредиту в розмірі 40000 дол. США. За умовами даного договору відповідачка мала регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом.

Позивач зазначав, що свої зобов'язання за договором виконав.Через неналежне виконання умов договору про надання кредиту у позичальника станом на 02 квітня 2013 року перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 113 395,09 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 906026 грн. 73 коп., що складається з: 32938,62 дол. США - заборгованість за кредитом; 42072,96 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 32953,94 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина) та 5398,28 дол. США - штраф (процента складова). З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором відповідачі передали у іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором №143КМ_В від 12 вересня 2007 року в розмірі 113 395,09 дол. США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2013 року складає 906 026,73 грн. позивач просив звернути стягнення на будинок загальною площею 98,40 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №143КМ_В від 12 вересня 2007 року) ПАТ комерційним банком «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якої входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку; судові витрати стягнути з відповідачів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ПАТ «КБ «Приватбанк», не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2013 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір №143КМ_В. За вказаним договором ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 40 000 дол. США.

У п.1.1 договору передбачено, що банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановлений даним договором терміни, а також виконати інші зобов'язання за договором в повному обсязі.

П. 1.3 договору визначено, що термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 25 серпня 2010 року.

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

За п. 2 кредитного договору ОСОБА_1 мала вчасно сплачувати відсотки, нараховані за користування кредитом і частку кредиту у визначений договором строк.

Відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов кредитного договору встановлена у п.6 кредитного договору №143/КМ_В.

Зокрема, п.6.1 кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня.

П.6.2 кредитного договору передбачає, що при порушенні позичальником умов договору, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення штраф у розмірі 2% від суми кредиту.

У п.2.3.3 кредитного договору вказано, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що визначені цим договором, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору.

В рахунок забезпечення виконання умов договору кредиту між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 12 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 98,40 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно умов договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку"; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку". Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

З урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до п. п. 38, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не визначився в достатній мірі з характером правовідносин та правовими нормами, що підлягали до застосування в даному випадку, не дав належної оцінки доказам по справі та зробив невірний і передчасний висновок про безпідставність позову.

В зв'язку з вищевказаним рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Вирішуючи заявлені позивачем вимоги, колегія суддів враховує наступне.

Через неналежне виконання умов договору про надання кредиту у позичальника станом на 02 квітня 2013 року перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 113 395,09 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 906026 грн. 73 коп., що складається з: 32938,62 дол. США - заборгованість за кредитом; 42072,96 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 32953,94 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина) та 5398,28 дол. США - штраф (процента складова).

Оскільки за кредитним договором, укладеним між сторонами, забезпеченим іпотечним договором, утворилася заборгованість внаслідок порушення умов кредитного договору, виникає необхідність захисту права позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотечного договору в рахунок погашення заборгованості.

Факт отримання кредиту, наявності заборгованості у відповідача за кредитним договором та її розмір ніким не оспорюється.

Разом із тим, із 03 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", відповідно до ст. 1 якого, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Даним вимогам щодо нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки і надано як забезпечення кредиту в іноземній валюті, житловий будинок, загальною площею 98,40 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, відповідає, оскільки його площа не перевищує 250 кв. м. і місце проживання відповідачки зареєстроване за даною адресою.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ПАТ "КБ «Приватбанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволені бути не можуть, оскільки предметом позову є майно, яке підпадає під дію мораторію.

Інші позовні вимоги, а саме про припинення права власності і права користування житловим приміщенням мешканців спірного будинку і їх виселення, є похідними від основних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки і також залишаються колегією суддів без задоволення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Публічному акціонерному товариству комерційний банк "ПРИВАТБАНК" відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно та виселення шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді: