АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1630/14-ц 22-ц/774/294/К/15
Справа 193/1630/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22ц/774/294/К/15 Шумська О.В.
Категорія - 20 (ІV) Доповідач - Остапенко В.О.
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Остапенко В.О.

суддів: Митрофанової Л.В., Савіної Г.О.

при секретарі: Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач - ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3.

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "АвтоФінанс" (надалі- ТОВ ""Лізінгова компанія "АвтоФінанс"")про захист прав споживачів та застосування наслідків (нікчемного) правочину.

В обґрунтування позову зазначив, що 24 липня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір Фінансового лізингу №010638 з додатками, згідно якого предметом лізингу є комбайн New Holland CX 807 вартістю 410000 грн.

Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов"язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Після підписання договору, представником відповідача було надано рахунок для сплати 41 000 грн. вказуючи на те, що ця сума це 10 % вартості вказаного транспортного засобу .

Однак відповідач відмовився віддавати предмет лізингу, оскільки договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума є комісією за організацію та оформлення договору. Вважає, що його представником компанії було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов"язань, в зв'язку з чим просив суд визнати договір фінансового лізингу № 010638 з додатками від 24.07.2014 року - недійсним. Стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" сплачений реєстраційний платіж в сумі 41 000 грн.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року позов ОСОБА_2. задоволено .

Визнано Договір фінансового лізингу № 010638 від 24 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та. - недійсним.

Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_2 сплачений реєстраційний платіж в сумі 41 000 грн.

Стягнуто ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь держави судовий збір в сумі 410 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс", просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

А саме, суд першої інстанції не вірно витлумачив норми чинного законодавства, які регулюють відносини, що склались саме з даного правочину. Зокрема суд наголошує на обов'язковому нотаріальному посвідченні договору фінансового лізінгу, який було укладено між сторонами та посилається на норми закону, які є допоміжними (а не спеціальні) та застосовуються лише з урахуванням спеціального закону, якими є Закон України "Про фінансові послуги" та положення Цивільного кодексу України розділ 58 параграф 6, тобто судом встановлено обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізінгу, проте вищевказаним Законом такого взагалі не вимагається.

Так, спірний договір є дійсним в силу дотримання вимог закону про його письмову форму та досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов.

Висновок суду, що у оскаржуваному договорі відсутні такі обов'язкові умови, як складові лізингових платежів, не зазначено у кого саме буде придбано товар, не визначений конкретний порядок та місце поставки товару, не зазначений порядок страхування предмету договору, відповідно до практики розгляду судами апеляційної та касаційної інстанції аналогічних справ, є таким що не ґрунтується на законі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 липня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 010638 фінансового лізингу.

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет договору є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього лізингоодержувача згідно з умовами даного договору (п. 1.5 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №1 до договору, який є невід`ємною частиною та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

24 липня 2014 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 41 000,00 гривень, як комісію за організацію та оформлення даного договору (а.с. 18)

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" є нікчемним з підстав визначених положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав визначених ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Як убачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття "пірамідальна схема" та "придбання товарів у групах". Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності "пірамідальної схеми" згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш "активними", за умови виконання ними умов договору.

Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми".

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13 у справі за позовом про визнання угоди недійсною, відшкодування майнової та моральної шкоди, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про нікчемність договору через невідповідність укладеного договору Закону України "Про захист прав споживачів" є необґрунтованим.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Є помилковими висновки суду щодо нікчемності правочину внаслідок неналежної його форми.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною 3 ст. 806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

У частині 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено форму договору фінансового лізингу: "Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі".

Отже твердження позивача та висновки суду першої інстанції про нікчемність укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми договору - недотримання норм ч. 2 ст. 799 ЦК України є помилковим та таким, що суперечать викладеним вище вимогам закону.

Так, вказана норма регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу (параграф 5 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору фінансового лізингу застосовуються лише загальні положення про найм (оренду). Норми загальних положень про найм (оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України.

Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено.

Таким чином, посилання позивача на ч. 2 ст. 799 параграфу 5 ЦК України є помилковими.

Окрім цього, відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

За таких, обставин суд всупереч ст. ст. 212-214 ЦПК України не дослідив умови спірного договору, не встановив суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також норми права, яка регулює спірні правовідносини, не застосував, та прийшов до передчасного висновку про визнання договору нікчемним.

Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, доводи сторін, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про захист прав споживача визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, оскільки укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а відповідач мав право на укладення договору, оскільки згідно довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ФЛ № 1217 від 11 вересня 2012 року (а.с. 45) ТОВ "Лізінгова компанія "Автофінанс" має право надавати послуги з фінансового лізингу, а договором передбачено, що комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" підлягають стягненню судові витрати у розмірі 326,80 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И ЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "АвтоФінанс"- задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "АвтоФінанс" судовий збір у розмірі 326,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: підписи/