Справа № 368/920/15-ц
Провадження № 2/368/349/15
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"28" травня 2015 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Мозгова Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Переселенська сільська рада про визнання недійсним заповіту подружжя,-

встановив :

Позивачка звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що 04.07.2007 р. нею та ОСОБА_4 було складено заповіт подружжя, що був посвідчений секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради Мірошник Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №41.

Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 все своє майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності заповіли синам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 30.03.2007 р. заповіли ОСОБА_2 Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 09.11.2006 р. заповіли ОСОБА_3

Однак, під час посвідчення заповіту секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради їм не було роз'яснено положень ч. 1 ст. 1243 ЦК України щодо того, що подружжя має право скласти заповіт лише на майно, що перебуває у спільній власності. У зв'язку з чим вони при складанні та підписанні заповіту помилились щодо обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину та прав, оскільки згідно ч. 4 ст. 1243 ЦК України у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Тобто на даний час нотаріус повинен накладати заборону на майно, яке не є спільним майно подружжя, а є особистою власністю позивачки та ОСОБА_4, а тому вона просить визнати вказаний заповіт недійсним.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представник Переселенської сільської ради в судове засідання не з»явилися, про день і час слухання справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили, а тому на підставі ст.. 224 ЦПК України та зі згоди представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення..

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити з слідуючих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, за життя якому згідно державного акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 09.11.2006 р. належала земельна ділянка площею 1,6905 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Також, згідно державного акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 30.03.2007 р. позивачці належала земельна ділянка площею 3.2639 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

Також, позивачці та померлому її чоловіку ОСОБА_4 належав на праві спільної власності подружжя житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1.

04.07.2007 р. позивачкою та ОСОБА_4 було складено заповіт подружжя, що був посвідчений секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради Мірошник Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №41.

Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 все своє майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності заповіли синам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 30.03.2007 р. заповіли ОСОБА_2 Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 09.11.2006 р. заповіли ОСОБА_3

Проте, заповіт є незаконним та порушує права позивачки, а тому повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки не відповідає вимогам діючого законодавства України.

Оцінюючи надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об»єктивному розгляду в судовому засіданні всіх обставин справи у їх сукупності, суд звертає увагу на таке.

Згідно ч. 1 ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1243 ЦК України при складанні заповіту подружжя до складу спадкового майна за заповітом включається лише майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції, яка набрала чинності 17.05.2012 р.) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебув яла у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Положення п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України хоч і набрали чинності лише 17.05.2012 р.. однак застосовуються до спірних правовідносин, оскільки спірні правовідносини виникли після смерті ОСОБА_4 та відкриття спадщини.

Крім цього, навіть до вступу в дію п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України вважалось, що майно отримане одним із подружжя в порядку приватизації є особистим майно такого подружжя, оскільки при здійсненні приватизації особою використовується особисте право на приватизацію.

Отже, виходячи з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельні ділянки згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 30.03 2007 р. та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 09.11.2006 р. належали ОСОБА_4 та позивачці на праві особистої власності і не були спільним майно подружжя.

Таким чином, секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради, яка складала та посвідчувала заповіт, всупереч ч. 1 ст. 1243 ЦК України було включено до заповіту подружжя майно, яке не належало подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також: інтересам держави і суспільства, його моральних засадам.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 Цивільного кодексу.

Крім цього, згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під час посвідчення заповіту секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради ОСОБА_4 та позивачці не було роз'яснено положень ч. 1 ст. 1243 ЦК України щодо того, що подружжя має право скласти заповіт лише на майно, що перебуває у спільній власності. У зв'язку з чим ОСОБА_1 та ОСОБА_4 при складанні та підписанні заповіту помилились щодо обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину та прав, оскільки згідно ч. 4 ст. 1243 ЦК України у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Тобто на даний час нотаріус повинен накладати заборону на майно, яке не є спільним майно подружжя, а є особистою власністю позивачки та ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пав 'язані з його недійсністю.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Дане стверджується копією свідоцтва про смерть, про одруження, заповіту, державних актів на право власності на земельну ділянку, витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі.

А тому, слід визнати недійсним заповіт подружжя від 24.07.2007 р. складений від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідчений секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради Мірошник І .М. та зареєстрований в реєстрі за №41.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 60,209,212,213,214,215,218 ЦПК України, 203, 215, 216, 229, 236, 1243 ЦК України, 57 СК України, суд,-

вирішив :

Позов задоволити.

Визнати недійсним заповіт подружжя від 24.07.2007 р. складений від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідчений секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради Мірошник І .М. та зареєстрований в реєстрі за №41.

Рішення набирає законної сили відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з часу одержання його копії.

ССуддя:Т. Є. Іванюта