Справа №487/4597/14-ц 28.01.2015 28.01.2015 28.01.2015
Провадження №22-ц/784/153/15
Провадження№22-784/153/15
Категорія 27 Головуючий суду 1 інстанції: Павлова Ж.П.
Доповідач у апеляційній інстанції: Буренкова К.О.
УХВАЛА

Іменем України

28 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Орельською Н.М.,

за участі: позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, відповідачів: ОСОБА_5 і представника ПАТ «Перший Український міжнародний Банк»- Черняка Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2014 року у справі за її позовом до ОСОБА_5, ПАТ «Перший Український міжнародний Банк», третя особа - Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району виконкому Миколаївської міської ради, про визнання частково недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ПАТ «Перший Український міжнародний Банк» (далі - Банк), третя особа - Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району виконкому Миколаївської міської ради, про визнання частково недійсним договору іпотеки.

Позивачка зазначала, що 07 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 5905974, відповідно до умов якого останньому надано споживчий кредит у розмірі 35000 доларів США із кінцевим строком поверненням до 07 грудня 2027 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором того ж дня між Банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Проте вказана квартира є її та ОСОБА_5 спільною сумісною власністю, оскільки придбана у шлюбі. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2013 року за нею визнано право власності на ? частину вказаної квартири.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_3 зазначала, що згоду на укладення згаданого договору іпотеки вона не давала.

Посилаючись на наведені обставини та положення частин другої і третьої ст. 6 Закону «Про іпотеку», ОСОБА_3 просила визнати договір іпотеки, укладений між Банком і ОСОБА_5, частково недійсним.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. Позивачка зазначає, що суд не перевірив належним чином обставини щодо надання нею як дружиною ОСОБА_5 письмової згоди на передачу спірної квартири в іпотеки, а також безпідставно відмовив в задоволенні її клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2007 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_5 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Квартира придбана ОСОБА_5 в період шлюбу із ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За змістом ч.3 ст. 65 СК України, ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передано в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

07 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 5905974 про надання останньому споживчого кредиту у розмірі 35000 доларів США із кінцевим строком поверненням до 07 грудня 2027 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 07 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку вказану квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2013 року за позивачкою визнано право власності на ? частину вказаної квартири.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 надала ОСОБА_5 письмову згоду на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1. При посвідченні справжності підпису позивачки на вказаній заяві нотаріусом встановлено особу останньої.

Згідно положень ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої та четвертої ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції повно з'ясував дійсні обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, які надали сторони, і прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, для задоволення позову, оскільки ОСОБА_3 не довела належними доказами обставини стосовно того, що вона як дружина позичальника ОСОБА_5 не надавала письмової згоди на укладення оспорюваного договору іпотеки.

Безпідставними є доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції помилково вважав встановленими обставини щодо надання нею згоди на укладення договору оспорюваного іпотеки, оскільки спростовуються наявними у справі письмовими доказами.

Не спростовують висновків суду також і посилання позивачки на незаконність відмови їй в задоволенні клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, оскільки оскаржуване рішення ухвалено на підставі наявних у справі доказів щодо прав та обов'язків сторін у спірних правовідносинах. Крім цього, аналогічне клопотання було заявлено ОСОБА_3 при подачі апеляційної скарги, в задоволенні якого було відмовлено ухвалою апеляційного суду від 28 січня 2015 року, так як всупереч вимог п.2 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом МЮ України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року, який зареєстровано в МЮ України 03 листопада 1998 року за №705/3145, вона не надала суду вільні зразки почерку, тобто оригінали документів, на яких підпис достовірно виконаний останньою.

За наведених обставин колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: