Справа № 349/1394/14-ц
Провадження № 22-ц/779/339/2015
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В,Д.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рогатинського районного суду від 25 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рогатинського районного суду від 25 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи та неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. У зв'язку із цим, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу №693 від 16.06.1999 року, вона придбала житловий будинок АДРЕСА_2, вартістю 17000 грн. Також, у спільній власності подружжя знаходилась земельна ділянка, площею 0,0486 га, вартістю 25913 грн. 52 коп. та земельна ділянка, площею 0,2154 га, вартістю 3319 грн. 20 коп. Отже, загальна вартість майна набутого подружжям за час шлюбу становить 46232 грн. 72 коп., відповідно частка відповідача у спільному майні подружжя становить 23116 грн. 36 коп.

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя набутого за час шлюбу. Ухвалою Рогатинського районного суду від 10.04.2014 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду в частині поділу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 та компенсації вартості квартири АДРЕСА_1, згідно заяви позивача. З метою врегулювання спору, а також з метою запобігання подання нових позовів щодо спільного майна подружжя, на основі взаємних поступок та досягнутих домовленостей, сторони уклали мирову угоду про те, що вона компенсує ОСОБА_3 його ? частку у спільному майні подружжя в розмірі 12000 доларів США. В ухвалі Рогатинського районного суду від 15.07.2014 року, якою затверджено мирову угоду, чітко вказано, що проводився поділ всього спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу.

Отже, в ухвалі суду та мировій угоді чітко вказано, що проводився поділ всього спільного майна подружжя, а відповідач відмовився від своєї частки і дана мирова угода не порушує його прав та інтересів.

Оскаржуваним рішенням суд вийшов за межі своєї компетенції та всупереч вищенаведеному зазначив, що мирова угода стосувалась двох об'єктів спільного майна подружжя: земельних ділянок, які були предметом позову, однак суд не врахував, що даний факт не відображений у мировій угоді. На думку апелянта, суд таким чином на власний розсуд фактично змінив суть ухвали про затвердження мирової угоди.

Обставини про поділ всього спільного майна подружжя були встановлені у цивільній справі №349/21/14-ц та постановлено ухвалу, яка набрала законної сили, і ці обставини не повинні доказуватись при розгляді цієї справи, адже беруть участь ті самі особи.

Крім того, загальна вартість майна набутого подружжям за час шлюбу становить 46232 грн. 72 коп., а частка відповідача 23116 грн. 36 коп. Мировою угодою відповідачу за його частку відшкодовано 12000 доларів США, що за курсом НБУ становить 154000 грн., отже питання розподілу будинковолодіння вирішилось мировою угодою, що підтверджується і сумою компенсації, яка перевищує вартість земельних ділянок в 10 разів.

А тому, право на спільну сумісну власність у ОСОБА_3 припинилось і він, як особа, яка не проживає в будинковолодінні понад 1 рік, має бути визнаним таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи апелянта та її представників, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що будинковолодіння АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності на майно, набутим за час шлюбу, а тому ОСОБА_3, як співвласник, не може бути визнаний таким, який втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 обґрунтувала свої вимоги тим, що вона являється єдиним власником будинковолодіння, а тому має право захистити своє право шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки він не проживає у ньому понад 1 рік.

Однак, такі твердження позивача є необгрунтованими.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Таким чином, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у випадку, якщо він не являється власником нерухомого майна, однак зареєстрований у ньому і не проживає в квартирі (будинку) понад, встановлені законодавством строки.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на даний час являються співвласниками спірного нерухомого майна.

Як встановив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу від 16.06.1999 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №693, ОСОБА_2 придбала житловий будинок №41 та господарські будівлі: стайню, погріб, вбиральню та огорожу, що розташовані по АДРЕСА_2.

З довідки, виданої Івано-Франківським ОБТІ за №20 від 30.01.2014 року, вбачається, що станом на 16.06.1999 року до складу будинковолодіння входили наступні будівлі та споруди: житловий будинок загальною, площею 73,02 кв.м., стайня, площею 13,2 кв.м., погріб, вбиральня та огорожа. А станом на 30.01.2014 року (момент здійснення обстеження) до складу будинковолодіння входили: літня кухня, площею 87,3 кв.м., комора-стайня, площею 116,6 кв.м., огорожа.

Сторони не заперечують, що дане майно набуте ними за час шлюбу та належало їм на праві спільної сумісної власності до моменту звернення до суду ОСОБА_3 з позовом про поділ майна подружжя.

Згідно з довідкою Рогатинського РС УДМС в Івано-Франківській області №568 від 17.09.2014 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Як вбачається із документів, наданих сторонами, в січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя набутого за час шлюбу, а саме: будинковолодіння, яке розташоване в АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3 зменшив розмір позовних вимог, просив розглянути спір тільки щодо поділу двох об'єктів спільного майна подружжя: земельних ділянок, площею 0,0486 та площею 0,2154 га, які розташовані в АДРЕСА_2, що підтверджується заявою про зменшення позовних вимог від 10.04.2014 року. При цьому, решту позовних вимог позивач просив залишити без розгляду (а.с.31).

Ухвалою Рогатинського районного суду від 10.04.2014 року дану цивільну справу №349/21/14-ц в частині поділу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 та квартири за адресою: АДРЕСА_1 залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача адвоката ОСОБА_5 (а.с.52).

В подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 15.07.2014 року з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок у цивільній справі №349/21/14-ц було укладено мирову угоду, згідно якої ОСОБА_2 погодилась компенсувати позивачу його ? частку у спільному майні подружжя в грошовому виразі 12000 доларів США. Одночасно, сторони вказали, що їм зрозуміло наслідки такого рішення (а.с.53).

Ухвалою Рогатинського районного суду від 15.07.2014 року затверджено мирову угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а провадження у справі - закрито. При цьому сторони не мали заперечень щодо закриття провадження у справі та затвердження тексту мирової угоди. Також, суд встановив, що мирова угода не порушує нічиїх прав і інтересів та відповідає вимогам закону (а.с.9).

Згідно ст.175 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що укладаючи мирову угоду сторони погодились, що дана угода про добровільне врегулювання спору стосується майна подружжя, яке підлягає розподілу судом у справі №349/21/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя набутого за час шлюбу. Так, в мировій угоді від 15.07.2014 року чітко вказано, що вона укладається у цивільній справі №349/21/14-ц.

На час укладення мирової угоди та затвердження її судом, позовні вимоги ОСОБА_3 зводились до розподілу між подружжям двох земельних ділянок, оскільки інші позовні вимоги він просив залишити без розгляду, що і було зроблено ухвалою суду від 10.04.2014 року, якою зокрема, залишено без розгляду позовну вимогу про розподіл будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2. Таким чином, дане нерухоме майно станом на 15.07.2014 року не відносилось до предмету позову та не підлягало розподілу судом.

Більше того, враховуючи вимоги ст.175 ЦПК України, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про затвердження мирової угоди, взагалі був позбавлений права вирішувати питання щодо розподілу всього майна подружжя, оскільки його право обмежувалось виключно предметом позову, що відповідно становило дві земельні ділянки: площею 0,0486 та площею 0,2154 га, але а ж ніяк не будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2.

Саме апелянт, заключаючи мирову угоду у такій редакції, повинна була врахувати всі ризики та наслідки до яких вона призводить. По суті, ОСОБА_2 вимагає витлумачити мирову угоду та відповідну ухвалу суду від 15.07.2014 року у потрібному їй змісті, хоча такі її доводи нічим не підтверджуються і вона не змогла довести того, що між сторонами укладена мирова угода з приводу всього майна подружжя. Разом з тим, ОСОБА_3 такі доводи позивача категорично заперечує.

А тому, на даний час ОСОБА_3 являється законним співвласником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2, а саме йому продовжує належати ? частина у спільному майні подружжя, як до речі і ОСОБА_2 За даною адресою він і зареєстрований, хоча починаючи з 2011 року не проживає там, що являється його правом.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до ЗУ від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, ОСОБА_3, як законний співвласник будинковолодіння, право власності на який є непорушним, не може бути визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки частина з якого являється його приватною власністю. При цьому, не має жодного значення протягом якого часу він не проживає у своєму житлі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рогатинського районного суду від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий А.І. Шишко

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк