Справа № 360/309/15 Головуючий у І інстанції Міланіч А.М.
Провадження № 22-ц/780/4394/15 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 19 02.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Верланова С.М., Білоконь О.В.,
при секретарі:Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу землі недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу землі недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у вересні 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено в усній формі угоду, відповідно до якої вона повинна була передати у власність останньому земельну ділянку, а ОСОБА_6, в свою чергу, зобов'язався не пізніше вересня 2014 року провести початкові роботи з очищення ставка в центрі с. Озера, шляхом залучення організацій, що йому підконтрольні.

28 вересня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір-купівлі продажу земельної ділянки площею 0,9386 га, з цільовим призначенням для ведення ОСГ, що розташована в адміністративних межах Озерської сільської ради Бородянського району.

Вказувала, що ОСОБА_6 кошти за земельну ділянку їй не сплачував, розрахунки в грошовій формі за вказаним договором між сторонами не проводились і ця обставина була прихована від нотаріуса, який посвідчував даний договір, а також, за усною домовленістю, у разі невиконання взятих на себе зобов'язань, ОСОБА_6 повинен був повернути вказану земельну ділянку, шляхом розірвання договору купівлі-продажу.

У грудні 2014 року позивачка зрозуміла, що ні одне взяте на себе зобов'язання відповідач в обумовлений строк не виконав, жодних пояснень щодо причин невиконання не надав.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу з підстав передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та повернути їй вищевказану земельну ділянку, зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 скасувати запис в Єдиному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності земельної ділянки за ОСОБА_8

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповним з'ясуванням судом обставин справи.

При цьому зазначала, що викладені в позові обставини вважає було повністю доведено її поясненнями та показами свідків, які підтвердили, що гроші за даним договором не передавалися, та, що відповідач ввів її в оману і не виконав жодного свого зобов»язання. Крім того зазначала, що розмір коштів визначених в договорі, як плата за земельну ділянку є неспівмірним щодо її розміру та дійсної вартості, що це була фіктивна угода.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 26 вересня 2013 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким позивачка, як продавець, передала у власність, а відповідач, як покупець, прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,9386 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану в адміністративних межах Озерської сільської ради Бородянського району, з цільовим призначенням для ведення ОСГ, передавши продавцю /ОСОБА_5./ до підписання договору за продаж земельної ділянки 39 978,37 грн., підписами сторін на даному договорі підтверджується факт повного розрахунку та відсутність претензій одна до одної стосовно розрахунків щодо вказаної суми /а.с.5/.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що спірний договір нею було укладено під впливом її помилки та обману з боку відповідача, в дійсності кошти за продану земельну ділянку вона не отримувала, відповідач замість цього мав виконати певні роботи на користь громади села, але цього так і не зробив.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не надала належних та допустимих доказів, що оспорюваний договір купівлі-продажу нею було укладено під впливом її помилки та обману з боку відповідача, а зазначені нею доводи не є підставою для визнання угоди недійсною.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

В пункті 20 вказаної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються у письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити, зокрема, назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); вид угоди; предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); договірну ціну; зобов'язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Статтею 657 ЦК України також встановлюється форма окремих договір купівлі-продажу, зокрема, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно ст. 55 Закону України "Про нотаріат", нотаріус при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряє відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав передбачених ст.230 ЦК України.

Водночас, оспорюваний договор, укладений між сторонами, був посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі відповідно до положень ст. 55 Закону України "Про нотаріат" з дотриманням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5.

Судом першої інстанції обґрунтовано піддано критиці доводи позивача та пояснення свідків про те, що в дійсності кошти за продану земельну ділянку вона не отримувалаі, та, що зобов»язання відповідача щодо проведення робіт з приводу очищення ставка в селі Озера, якимось чином пов»язані з оспорюваним договором.

Колегія суддів, також, дійшла висновку, що дані доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються п.4 оспоруваного договору, відповідно до якого продаж земельної ділянки вчинено за 39 978,37 грн., які покупець передав продавцю до підписання цього договору. Підписи сторін на даному договорі підтверджується факт повного розрахунку та відсутність претензій одна до одної стосовно розрахунків щодо вказаної суми /а.с.5/.

Виходячи зі змісту даного пункту договору, колегія суддів вважає також необгрунтованим клопотання представника позивача, щодо допиту нотаріуса, який може підтвердити, що кошти не передавалися, оскільки дані обставини, відповідно до умов договору відбувалися раніше, до його укладення, і не могли буди обов»язково за присутності нотаріуса, також вони спростовуються поясненнями самого позивача, викладеними в позовній заяві (а.с.2), де зазначено, що дану обставину сторони приховали від нотаріуса.

Разом з тим, при укладанні договору позивач була ознайомлена з його змістом та погодилась з умовами, про що свідчить її підпис на оспорюваному договорі, а отже укладаючи оспорюваний договор остання усвідомлювала його правову природу, права і обов'язки сторін, що з нього випливають.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: О.В. Білоконь

С.М. Верланов