Справа №568/1293/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 р. м.РадивилівРадивилівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого Драновської С.З.

при секретарі Саган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радивилів справу за позовом ОСОБА_1 до Радивилівського кооперативно торгово-роздрібного підприємства, третя особа на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

21.01.2015 року подала зміни до позову.

В обґрунтування позову посилається на те, що працювала безперервно у Радивилівському кооперативно торгово-роздрібному підприємстві (КТРП) продавцем магазину №7 понад 23 роки з 01.08.1991 року по 23.12.2014 року.

Відповідно до наказу №61 від 05.09.2014 року її звільнено з роботи 05 серпня 2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин.

Вважає звільнення її з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України незаконним.

ОСОБА_1 зазначала, що в період з 04.06.2014 по 29.06.2014 вона знаходилась у відпустці під час якої захворіла та перебувала на лікарняному у період з 25.06.2014 року по 10.07.2014 року включно. Після виходу з лікарняного, відповідачем було продовжено тривалість чергової відпустки на число днів лікарняного та надано за заявою ОСОБА_1 ще одну відпустку з 16 липня 2014 року тривалістю до 15 серпня 2014 року.

Одночасно, в липні-серпні 2014 року у відпустці перебувала і продавець - ОСОБА_2 (напарниця ОСОБА_1, з якою вони працювали позмінно через день).

04 серпня 2014 року ОСОБА_1 та іншого продавця ОСОБА_2 викликали до відділу кадрів Радивилівського кооперативно торгово-роздрібного підприємства (КТРП), де їм повідомили, що помилково була надана відпустка більшої тривалості, і запропонували переписати заяви на відпустку, де вказати термін по 03.08.2014 року. Нічого на той час не підозрюючи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переписали заяви на відпустки, так як їм було продиктовано.

Разом з тим, ОСОБА_1 було відмовлено у подальшій роботі, пояснюючи, що вона тимчасово відсторонена від роботи до вияснення обставин щодо відшкодування матеріальних збитків у зв'язку з тим, що продала пачку сигарет неповнолітній особі. При цьому, з наказом про відсторонення від роботи її ніхто не знайомив, оскільки такого не було видано.

ОСОБА_1 повідомили також, що відпускні не будуть оплачені, оскільки ця сума піде на відшкодування збитків у зв'язку із застосуванням до Радивилівського КТРП фінансової санкції в сумі 6800 грн..

Зрозумівши, що її умисно підставили, зменшивши тривалість відпустки, а попередньо написана нею заява на відпустку анульована, відразу ж 05 серпня 2014 року вона звернулася до відповідача із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін й просила повідомити про прийняте керівником рішення. Таку заяву ОСОБА_1 подала особисто у відділ кадрів, а також направила рекомендованим листом. Даний факт визнано відповідачем та встановлено із відповіді на її заяву від 19.08.2014 за №25.

В 20-х числах серпня 2014 року на адресу ОСОБА_1 надійшов рекомендований лист від 19.08.2014 року за №25, у якому повідомлялось, що оскільки заява на звільнення з роботи не задоволена, вона повинна надати підтверджуючі документи невиходу на роботу з 03.08.2014, а в іншому випадку буде звільнена з роботи за прогули без поважної причини. Саме в період з 03.08.2014 року по 04.08.2014 року ОСОБА_1 зверталася до лікаря із затяжною хворобою зубів (гостре гнійне запалення) та 22.08.2014 року занесла довідку з лікарні у відділ кадрів ОСОБА_3.

Через декілька днів ОСОБА_1 від відповідача надійшла копія наказу директора Радивилівського КТРП від 22.08.2014 за №59, у пункті 1 якого зазначається про те, що з неї необхідно стягнути середньомісячний заробіток в сумі 745,00 грн.

29.08.2014 року ОСОБА_1 повторно звернулася до відповідача із заявою про звільнення її з роботи за згодою сторін з 05.08.2014 року.

09.09.2014 позивач отримала електронне повідомлення про те, що їй необхідно з'явитися до відповідача 10.09.2014 за отриманням трудової книжки і 10.09.2014 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку про звільнення з роботи за принизливою статтею - п.4 ст.40 КЗпП України.

В порушення ч.2 ст. 47 КЗпП України керівник не видав їй копію наказу про звільнення з роботи і вона звернувся до відповідача із письмовою заявою 25.09.2014 року про його видачу так як мала намір оскаржити до суду. Цього дня ОСОБА_1 було відмовлено у видачі копії наказу із незрозумілих мотивів і фактично така копія наказу їй не видана.

При звільненні ОСОБА_1, відповідач грубо порушив вимоги ст. 43 КЗпП України, а саме звільнив її з роботи без належно наданої попередньої згоди виборчим органом.

Таким чином, як вбачається з викладеного, відповідач звільнив її з роботи упереджено, незаконно, з явним порушенням норм чинного законодавства.

Ухвалою Радивилівського районного суду від 12 грудня 2014 року зупинено провадження у справі та зобов'язано профспілковий комітет Радивилівського КТРП провести повторне засідання профспілкового комітету з питання надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи.

22 грудня 2014 року до будинку ОСОБА_1 приїхала комісія у складі директора КТРП ОСОБА_4, спеціаліста по кадрах ОСОБА_3, головного бухгалтера ОСОБА_5 та касира ОСОБА_6, і ознайомила позивачку з наказом №80 від 22.12.2014 «Про відміну наказу №61 від 05.09.2014 року», за яким відбулося звільнення з роботи 05 серпня 2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Цього дня, ОСОБА_1 намагались виплатити кошти приблизно 6100,00 гривень, однак в порушення вимог ст.110 КЗпП України їй не було надано повідомлення про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; з вказівкою розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати, а також не відомо було за який час провадиться оплата праці тощо.

23 грудня 2014 року ОСОБА_1 подала спеціалісту з питань кадрів заяву про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України яка зареєстрована за вхідним №11 від 23.12.2014 року.

23.12.2014 р. ОСОБА_1 ознайомили з наказом №81 від 23 грудня 2014 року про звільнення з роботи та повернули трудову книжку, де під №45 здійснено запис про звільнення її з роботи 23 грудня 2014 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив ОСОБА_1 гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі на життя. Отже відповідачем завдано ОСОБА_1 моральну шкоду яку вона оцінила в 5000.00 грн.

Моральна шкода виразилась у наступному:

наказ про звільнення з роботи по відношенню до ОСОБА_1 був неправомірним та злонаміренним;

· звільнення відбулося за ганебною статтею - п.4 ст.40 КзпП України;

· приниження даним наказом її честі та ділової репутації;

Ці протиправні дії привели до таких негативних наслідків: сором, приниження, відчай, душевний біль, погіршення стану здоров'я, сну втрата душевної рівноваги, позбавлення засобів для існування, спокою, постійне перебування в напрузі, втрата життєвих перспектив, погіршення відносин з оточуючими, зміни в способі життя (докладено зусилля для пошуку роботи) щоб відновити попереднє становище.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи наведене, просила визнати звільнення її з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України незаконним, і стягнути із Радивилівського КТРП на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 05.08.2014 року по 22.12.2014 року в розмірі 7266,11 грн. та у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.

Представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі і пояснила, що відповідно до наказу №61 від 05.09.2014 року ОСОБА_1 звільнено з роботи 05 серпня 2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин.

Звільненню з роботи передували наступні події.

В період з 04.06.2014 по 29.06.2014 вона перебувала у відпустці. Під час відпустки захворіла та перебувала на лікарняному у період з 25.06.2014 по 10.07.2014 включно. Після виходу з лікарняного, відповідачем було продовжено тривалість чергової відпустки на число днів лікарняного та надано за заявою ОСОБА_1 ще одну відпустку з 16 липня 2014 року тривалістю до 15 серпня 2014 року.

Одночасно в липні-серпні 2014 року у відпустці перебувала продавець - ОСОБА_2 (напарниця ОСОБА_1, з якою вони працювали позмінно через день).

04 серпня 2014 року ОСОБА_1 та іншого продавця ОСОБА_2 викликали до відділу кадрів відповідача, де їм повідомили, що помилково була надана відпустка більшої тривалості, зокрема, необхідно було надати відпустку по 03 серпня 2014року, а відтак їм запропонували переписати заяви на відпустку, де вказати термін по 03.08.2014 року. Нічого на той час не підозрюючи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переписали заяви на відпустки, так як їм було продиктовано.

У розмові особисто із ОСОБА_7 27.09.2014 року продавець ОСОБА_2 підтвердила, що саме 04.08.2014 року вона разом із ОСОБА_1 переписали заяви на відпустки по 03.08.2014 року, однак на запропоновану їй пропозицію прийняти магазин №7, вона сказала, що зможе його прийняти лише 06 серпня 2014 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 було відмовлено у подальшій роботі, пояснивши, що вона тимчасово відсторонена від роботи до вияснення обставин щодо відшкодування матеріальних збитків у зв'язку з тим, що продала пачку сигарет неповнолітній особі. При цьому, з наказом про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ніхто не знайомив, оскільки такого не було видано.

Окрім того, ОСОБА_1 повідомили, що відпускні не будуть оплачені, оскільки ця сума піде на відшкодування збитків у зв'язку із застосуванням до Радивилівського КТРП фінансової санкції в сумі 6800 грн.

Зрозумівши, що її умисно підставили, зменшивши тривалість відпустки, а попередньо написана нею заява на відпустку анульована, відразу ж 05 серпня 2014 року вона звернулася до відповідача із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін й просила повідомити про прийняте керівником рішення. Таку заяву ОСОБА_1 подала особисто у відділ кадрів, а також направила рекомендованим листом. Даний факт визнано відповідачем у відповіді на цю заяву від 19.08.2014 за №25. (Копія заяви від 05.08.2014року міститься в матеріалах справи).

В 20-х числах серпня 2014 року на адресу ОСОБА_1 надійшов рекомендований лист від 19.08.2014 за №25, у якому повідомлялось, що оскільки заява на звільнення з роботи не задоволена, вона повинна надати підтверджуючі документи невиходу на роботу з 03.08.2014, оскільки в іншому випадку буде звільнена з роботи за прогули без поважної причини. (Копію листа відповідача від 19.08.2014 за№25 міститься в матеріалах справи).

Оскільки саме в період з 03.08.2014 року по 04.08.2014 року ОСОБА_1 зверталася до лікаря із затяжною хворобою зубів (гостре гнійне запалення), 22.08.2014 вона занесла довідку з лікарні у відділ кадрів ОСОБА_3.

Відразу ж через декілька днів ОСОБА_1 від відповідача надійшла копія наказу директора Радивилівського КТРП від 22.08.2014 за №59, у пункті 1 якого зазначається про те, що з неї необхідно стягнути середньомісячний заробіток в сумі 745,00 грн..

29.08.2014 року ОСОБА_1 повторно звернулася до відповідача із заявою про звільнення її з роботи за згодою сторін з 05.08.2014 року.

09.09.2014року позивачка отримала електронне повідомлення про те, що їй необхідно з'явитися до відповідача 10.09.2014 року до Радивилівського КТРП за отриманням трудової книжки. (Копія електронного повідомлення міститься в матеріалах справи).

10.09.2014 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку, із записів якої довідалася про звільнення з роботи, при цьому, за принизливою статтею - п.4 ст.40 КЗпП України.

В порушення ч.2 ст. 47 КЗпП України керівник не видав їй копію наказу про звільнення з роботи.

За таких обставин вона звернувся до відповідача із письмовою заявою 25.09.2014року про надання їй копії наказу про звільнення з роботи, який мала намір оскаржити до суду. Цього дня ОСОБА_1 було відмовлено у видачі копії наказу із мотивацією, що необхідно порадитися у юриста чи вправі вони надавати їй копію такого наказу, а фактично така копія наказу була надана відповідачем суду вже під час розгляду справи по суті.

У судовому засіданні під час дослідження заяви ОСОБА_1 про звільнення з роботи від 05.08.2014 року на ній проставлена резолюція керівника - директора КТРП ОСОБА_4: «Підготувати наказ», а фактично наказ на звільнення з роботи за згодою сторін не видавався, а звільнення за цією підставою не відбулося.

При цьому, у судовому засіданні директор Радивилівського КТРП ОСОБА_4 визнав той факт, що до нього неодноразово, в тому числі в усній формі, зверталася ОСОБА_1 з проханням звільнити її за згодою сторін, однак він пропонував їй звільнитися за власним бажанням. Таке твердження відповідача не підтверджено жодними доказами. Насправді директор ОСОБА_4 постійно погрожував ОСОБА_1, що вона буде звільнена з роботи по статті за порушення правил торгівлі.

Просила суд звернути увагу на ту обставину, що продавець ОСОБА_1 є матеріально-відповідальною особою, а тому саме відповідач повинен надати суду докази того, що в серпні 2014 року їй пропонувалося прийняти товарно-матеріальні цінності магазину, що знаходиться в м. Радивилові.

Не відповідають дійсності і твердження директора Радивилівського КТРП ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 пропонувалась робота в селі Підзамче або ж у селі Михайлівка Радивилівського району на час відпустки продавців. За свідченнями продавця магазину №7 ОСОБА_2 така пропозиція не була конкретною, й саме вони не заперечували підмінити продавців у с. Підзамче, оскільки там прибутковий магазин.

Разом з тим, відповідач не мав права примушувати ОСОБА_1 до роботи в магазині, що знаходиться поза межами населеного пункту, у якому вона проживає. В такому випадку відбувається зміна істотних умов праці.

Заслуговує на увагу той факт, що ОСОБА_1 не була запропонована робота продавцем в магазині №7, у якому її довірителька пропрацювала упродовж 23 років, та який знаходиться не далеко від її місця проживання.

При цьому, у магазин №7 прийнято на роботу пенсіонерку, яка за твердженням ОСОБА_4 лише допомагає продавцю ОСОБА_2

Крім вищезазначених порушень, відповідач грубо порушив вимоги ст. 43 КЗпП України, а саме звільнив ОСОБА_1 з роботи без належно наданої попередньої згоди виборчим органом. Як з'ясувалось у судовому засіданні 12 грудня 2014 року під час допиту свідків - голови та членів профкому у цивільній справі за №568/1293/14-ц її довірительку належним чином не було повідомлено про засідання профкому і на засіданні профспілкового комітету не було обговорення питання надання згоди на її звільнення з роботи (відбулось лише голосування), а члени профкому не були ознайомлені з жодними документами, та її заявами на звільнення з роботи, за згодою сторін.

Таким чином, відповідач звільнив ОСОБА_1 з роботи упереджено, злонамірено, незаконно, з явним порушенням норм чинного законодавства.

Ухвалою Радивилівського районного суду від 12 грудня 2014 року зупинено провадження у справі та зобов'язано профспілковий комітет Радивилівського КТРП провести повторне засідання профспілкового комітету з питання надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи.

В той же час, 22 грудня 2014 року комісія у складі директора КТРП ОСОБА_4, спеціаліста по кадрах ОСОБА_3, головного бухгалтера ОСОБА_5 та касира ОСОБА_6, котра ознайомила позивачку з наказом №80 від 22.12.2014 «Про відміну наказу №61 від 05.09.2014 року», за яким відбулося звільнення з роботи 05 серпня 2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Цього дня ОСОБА_1 намагались виплатити кошти приблизно 6 тисяч 100 гривень, однак в порушення вимог ст.110 КЗпП України їй не було надано повідомлення про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат: з вказівкою розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати, а також не відомо було за який час провадиться оплата праці тощо.

На початку робочого дня 23 грудня 2014 року ОСОБА_1 подала спеціалісту з питань кадрів заяву про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням керівником трудового законодавства, а саме: незаконне звільнення з роботи, виплата заробітної плати не у повному розмірі, як це передбачено законодавством України, відсутність обліку надурочних робіт та їх оплати. 23.12.2014 ОСОБА_1 ознайомили з наказом №81 від 23 грудня 2014 року про звільнення з роботи, повернули трудову книжку, де під №45 здійснено запис про звільнення її з роботи 23 грудня 2014 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

21 січня 2015 року незаконність звільнення та наказ №81 від 23 грудня 2014 року оскаржено до суду.

Щодо відшкодування моральної шкоди яка завдана позивачці пояснювала, що Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1. підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив ОСОБА_1 гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі на життя.

Завдана моральна шкода позивачці виразилась у наступному:

1)наказ про звільнення з роботи по відношенню до ОСОБА_1 був неправомірним та злонаміренним;

2)звільнення відбулося за ганебною статтею - п.4 ст.40 КзпП України;

3)приниження даним наказом її честі та ділової репутації;

4)позбавлення засобів для існування.

ОСОБА_7 зазначала, що ОСОБА_1 проживає одиноко, не має ані чоловіка, ані дітей, ані батьків, а відтак вона в період з серпня 2014 року до даного часу залишилась як без роботи, так і без будь-яких засобів для існування.

Знайти роботу у маленькому районному центрі та ще й у майже 50-річному віці їй було практично неможливо.

Звернтала увагу суду на ту обставину, що її довірителька не могла стати на облік у центр зайнятості населення, оскільки звільнення з роботи відбулося за порушення трудової дисципліни - за прогул без поважних причин. Відтак, вона була позбавлена права навіть на отримання незначної допомоги по безробіттю.

Ці протиправні дії привели до таких негативних наслідків: сором, приниження, відчай, душевний біль, погіршення стану здоров'я, втрат душевної рівноваги, спокою, постійне перебування в напрузі, втрата життєвих перспектив, погіршення відносин з оточуючими, зміни в способі життя та значних зусиль для відновлення попереднього стану, позбавлено засобів для існування упродовж тривалого періоду.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду, яку ОСОБА_1 оцінює в 5000 (п'ять тисяч) гривень.

Вважає, що це є незначний розмір моральної шкоди, враховуючи той факт, що грубо порушено її конституційне право на працю та залишено без будь-яких матеріальних засобів для існування.

При визначенні розміру заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки слід керуватися пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи.

Відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат у цьому випадку провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітна плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Звільненню з роботи передували червень та липень 2014 року, у яких ОСОБА_1 відпрацьовано: у червні 2014 - 2 роб. дні, а у липні 2014 перебувала у відпустці та на лікарняному.

Заробітна плата за 2 робочих дні червня 2014 року становить 146,79 грн., тобто заробіток за один робочий день складає 73,40 грн. (146,79грн. : 2 = 73,395 грн.).

За період з 05 серпня 2014 року по 22 грудня 2014 року включно визначено 99 робочих днів.

Таким чином, за період з 05 серпня 2014 року по 22 грудня 2014 року включно визначено в розмірі 7266,11 грн. : 73,40 грн. х 99 робочих днів.

Представник КТРП ОСОБА_8 позов ОСОБА_1 взнавала часково і пояснила, що позивачка дійсно тривалий час працювала у відповідача. Звільненню її з 05.08.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України послужили слідуючі події:

За продаж сигарет неповнолітньому вона була притягнута до адміністративної відповідальнсті у виді штрафу. Крім того, відповідача було позбавлено ліцензії на продаж спиртного і накладено штраф в розмірі 6 800 грн.

ОСОБА_1 брала відпустки і відмовлялася виходити на роботу в магазини куди їй було запропоновано. ОСОБА_1 звільненню 05.08.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України і ОСОБА_8 погоджується, що звільнення позивачки з 05.08.2014 року було незаконним, так як не дотримано порядку такого звільнення та розгляду подання на засіданні профспілки. Відповідно, наказ про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України скасовано і її звільнено за власним бажанням.

Разом із тим, середній заробіток за час вимушеного прогулу визнавала в сумі 4304.87 коп., так як розрахунок слід робити за три календарні дні червня і з нарахованої суми 4844,07 грн слід відрахувати 539,20 грн. утримання із заробітної плати. Не визнавала також вимог щодо завданої моральної шкоди і в задоволенні такої просила відмовити.

Третя особа на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_9 позов визнавав частково.

Зокрема, визнав вимогу щодо визнання звільнення позивачки з 05.08.2014 року незаконним і погоджувався сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4304.87 коп. згідно розрахунку заробітної плати за 3 робочі дні червня. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди просив відмовити постільки діями позивачки саме йому заподіяна моральна шкода.

ОСОБА_9 пояснював, що попередньо до звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України пропонував позивачці працювати в магазинах села Михайлівка та с.Підзамче так як в 7-му магазині не міг її запропонувати, однак вона відмовилась. ОСОБА_1 дійсно на попередньому місці не отримувала мінімального розміру зарплати так як і інші постільки не виконували плану по виторгу. Вона дійсно приходила до 10-ти разів щоб звільнитися за угодою сторін, однак таке було неможливе, так як нею не відшкодована шкода. Адміністрація зверталася із поданням до профкому про дачу згоди на її звільнення. Йому не було відомо яким чином ОСОБА_1 повідомляли про засідання і чому є її підпис про отримання трудової книжки і відсутній підпис про отримання нею наказу. Після отримання згоди профспілки ОСОБА_1 було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України яке 23.12 2014 року скасовано і звільнено за власним бажанням.

Заслухавши ОСОБА_1 та ОСОБА_7 яка представляє її інтереси, представника Радивилівського кооперативного торгово-роздрібного підприємства ОСОБА_8 (КТРП) третю особу на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_9, свідків та дослідивши матеріали справи суд знаходить, що позов підлягає до задоволення частково.

ОСОБА_1 працювала у відповідача - Радивилівське кооперативне торгово-роздрібне підприємство (КТРП) продавцем магазину №7 з 01.08.1991року по 23.12.2014 рік.

Відповідно до наказу №61 від 05.09.2014 року її звільнено з роботи 05 серпня 2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин.

Звільненню з роботи передували наступні події.

В період з 04.06.2014 року по 29.06.2014 року вона перебувала у відпустці. Під час відпустки захворіла та перебувала на лікарняному у період з 25.06.2014 р. по 10.07.2014 р. включно. Після виходу з лікарняного, відповідачем було продовжено тривалість чергової відпустки на число днів лікарняного та надано за заявою ОСОБА_1 ще одну відпустку з 16 липня 2014 тривалістю до 03 серпня 2014 року.

ОСОБА_1 було відмовлено у подальшій роботі до вияснення обставин щодо відшкодування матеріальних збитків і відпускні не були оплачені.

05 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін й просила повідомити про прийняте керівником рішення. Таку заяву ОСОБА_1 подала особисто у відділ кадрів, а також направила рекомендованим листом. Даний факт не заперечували ні представник відповідача ОСОБА_8 ні 3-я особа ОСОБА_9 і доводиться із відповіді на її заяву від 19.08.2014 за №25. (а.с.9).

В листі зареєстрованому 19.08.2014року за №25, ОСОБА_1 повідомлялось, що оскільки заява на звільнення з роботи не задоволена і вона повинна надати підтверджуючі документи невиходу на роботу з 03.08.2014.

В період з 03.08.2014 р. по 04.08.2014 р. ОСОБА_1 зверталася до лікаря із затяжною хворобою зубів-гостре гнійне запалення (довідка №477 від 04.08.2014 року а.с.11) 22.08.2014 року довідка здана у відділ кадрів ОСОБА_3 і таке в судовому засіданні стороною відповідача не заперечувалось.

Згідно наказу директора Радивилівського КТРП від 22.08.2014р. за №59, вирішено з ОСОБА_1 стягнути середньомісячний заробіток в сумі 745,00 гривень на часткове відшкодування збитків на основі ст.15-3 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-13Р щодо продажу тютюнових виробів особам які не досягли 18-ти років. Даний наказ фактично прийнятий після звільнення позивачки із роботи 05.08.2014 року і є підтвердженням того, що звільнення проводилось заднім числом та незаконно.

29.08.2014 ОСОБА_1 повторно звернулася до відповідача із заявою про звільнення її з роботи за згодою сторін з 05.08.2014.

09.09.2014р позивачка отримала електронне повідомлення про те, що їй необхідно з'явитися до відповідача 10.09.2014 р. за отриманням трудової книжки. (Копія електронного повідомлення додається а.с.14)..

10.09.2014 р. ОСОБА_1 отримала трудову книжку, із записів якої довідалася про звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України.

25.09.2014року позивачка звернулася із письмовою заявою до відповідача (вх. №7 від 25.09.2014 року) про надання їй копії наказу про звільнення з роботи, який мала намір оскаржити до суду. В порушення ч.2 ст. 47 КЗпП України керівником не видано їй копію наказу про звільнення з роботи по даний період, а лише надано його на вимогу суду.

Під час судового слідства встановлено, що вимоги резолюції керівника - директора КТРП ОСОБА_4 на заяві ОСОБА_1 про звільнення з роботи від 05.08.2014року: «Підготувати наказ» не виконані, так як наказ на звільнення з роботи за згодою сторін не видавався, а звільнення за цією підставою не відбулося. Аналогічне підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_3

В судовому засіданні директор Радивилівського КТРП ОСОБА_4 визнав той факт, що до нього неодноразово, в тому числі в усній формі, зверталася ОСОБА_1 з проханням звільнити її за згодою сторін.

Продавець ОСОБА_1 була матеріально-відповідальною особою, однак відповідачем не надано суду доказів того, що в серпні 2014 року їй пропонувалося прийняти товарно-матеріальні цінності магазину, що знаходиться в м. Радивилові так як,відповідач не вправі примушувати ОСОБА_1 до роботи в магазині, що знаходиться поза межами населеного пункту, у якому вона проживає. В такому випадку відбувається зміна істотних умов праці.

Крім того, при звільненні позивачки відповідач порушив вимоги ст. 43 КЗпП України, а саме звільнив ОСОБА_1 з роботи без належно наданої попередньої згоди виборчим органом.

Відповідно до ухвали Радивилівського районного суду від 12 грудня 2014 року зупинено провадження у справі та зобов'язано профспілковий комітет Радивилівського КТРП провести повторне засідання профспілкового комітету з питання надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади продавця.

22 грудня 2014 року відповідачем прийнято наказ №80 від 22.12.2014р «Про відміну наказу №61 від 05.09.2014 року», за яким відбулося звільнення з роботи позивачки 05 серпня 2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України. Таке суд розцінює як визнання відповідачем того, що позивачку було звільнено незаконно за п.4 ст. 40 КЗпП України.

В суді також знайшло підтвердження того, що ОСОБА_1 відмовилась від отримання розрахункових, так як в порушення вимог ст.110 КЗпП України їй не було надано повідомлення про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат: з вказівкою розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати, а також не відомо було за який час провадиться оплата праці тощо.

23 грудня 2014 року ОСОБА_1 подала спеціалісту з питань кадрів заяву про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України яка зареєстрована за вхідним №11 від 23.12.2014 і цього ж числа її ознайомили з наказом №81 від 23 грудня 2014 року про звільнення з роботи 23 грудня 2014 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, та повернули трудову книжку.

Таким чином, її вимоги щодо визнання звільнення 05.08.2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України було незаконним та перешкоджало працевлаштуванню позивачки.

Отже, до стягнення підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу.

При визначенні розміру заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки слід керуватися пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи.

Відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат у цьому випадку провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітна плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Звільненню з роботи передували червень та липень 2014 року, у яких нею відпрацьовано: у червні 2014 - 2 роб. дні, а у липні 2014 перебувала у відпустці та на лікарняному.

Заробітна плата за 2 робочих дні червня 2014 року становить 146,79 грн., тобто заробіток за один робочий день складає 73,40грн. (146,79грн. : 2 = 73,395грн.).

За період з 05 серпня 2014 року по 22 грудня 2014 року включно визначено 99 робочих днів.

Таким чином, за період з 05 серпня 2014 року по 22 грудня 2014 року на користь позивачки підлягає до стягнення сума 7266,11грн. ( 73,40грн. х 99 робочих днів).

При вирішенні вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди суд врахував слідуюче:

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1. підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Відповідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив ОСОБА_1 гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі на життя.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Такі обставини в суді доведено.

Так, під час судового слідства доведено, що протиправні дії відповідача які виразилась у прийнятті наказу про її звільнення з роботи за ганебною статтею - п.4 ст.40 КзпП України призвели до позбавлення права заробляти на життя позивачки яка проживає одиноко, моральних страждань, таких негативних наслідків як сором, приниження, відчай, душевний біль, погіршення стану здоров'я, позбавлення засобів для існування та допомоги по безробіттю, втрат душевної рівноваги, спокою, змін в способі життя. ОСОБА_1 змушена витрачати значний час і зусилля на відновлення попереднього становща.

Враховуючи викладені обставини, суд оцінив завдану ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі дві тисячі гривень.

Згідно ст.ст.86, 88 ЦПК України, до стягнення на користь держави із відповідача підлягає судовий збір.

Відповідно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнути зРадивилівського КТРП на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн, 20 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст.40, 43, 221, 235, 237-1 КЗпПУ та ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Радивилівського Кооперативно торгово-роздрібного підприємства, третя особа на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог про визнання звільнення ОСОБА_1 незаконним, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 з посади продаця 05.08.2014 року незаконним.

Стягнути із Радивилівського кооперативно торгово-роздрібного підприємства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період із 05 серпня 2014 року по 22 грудня 2014 року включно в розмірі 7266 (сім тисяч двісті шістдесят шість) гривень з утриманням при виплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування та податку на доходи фізичних осіб.

Стягнути із Радивилівського кооперативно торгово-роздрібного підприємства на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням - дві тисячі гривень.

Стягнути із Радивилівського кооперативно торгово-роздрібного підприємства на користь держави судовий збір 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп..

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Радивилівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 29.01.2015 року

Суддя: Драновська С.З.