Справа №274/3677/14-ц
Провадження № 2/0274/98/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И .

26.01.2015року.Бердичівський міськрайонний суд в складі: головуючого -судді Хавронюк О.Л., з участю секретаря - Лободи В.Л.,позивача, представника позивача- ОСОБА_1, представника відповідача -Кучерявого С.В., третьої особи -ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з зазначеними вимогами до відповідача з тих підстав,що водій ОСОБА_2 на час вчинення ДТП 24.04.2014 року перебував в трудових відносинах з відповідачем ,а тому останній зобов"язаний відшкодувати йому матеріальну шкоду в сумі 22020,29 грн. та 5000 грн. моральної шкоди за пошкодження майна, спричинення додаткових труднощів з організації життя.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав повністю.Представник позивача просить позов задоволити як підставний.Відповідач належним чином- письмово у передбачений законодавством строк не повідомив страхову компанію про страховий випадок,а тому відповідальність страхової компанії не настала,відповідальність за заподіяну шкоду повинен нести власник автомобіля, про що є відповідні судові рішення Вищого спеціалізованого суду та правові висновки Верховоного Суду України.Доводи відповідача,що винним є водій, не звільняють його від обов"язку відшкодувати шкоду, заподіяну працівником при виконанні трудових обов"язків.Розмір матеріальної шкоди доведено звітом про оцінку автомобіля .

Представник відповідача позов не визнав.Вказав,що водій ОСОБА_2 при виїзді з підприємства та отриманні маршрутного листа , був тверезий , дорожньо-транспортну пригоду скоїв у стані алкогольного сп"яніння , він був притягнутий до адміністративної відповідальності.За шкоду, заподіяну з вини ОСОБА_2, повинен відповідати саме він,як це передбачено ст.ст.1166,1187 ЦК України,оскільки керував автомобілем на відповідній правовій підставі -згідно з маршрутним листом .Будь-яких дій по спричиненню позивачу моральної шкоди відповідач не вчиняв.Працівник підприємства повідомляв страхову компанію про ДТП,водій в присутності представника страховика обіцяв відшкодувати шкоду позивачу.

Третя особа - ОСОБА_2 вирішення спору покладає на розсуд суду.Стердив,що обіцяв відшкодувати збитки позивачу, але не вчинив таких дій через відсутність коштів.

Представник третьої особи - страхової компанії „Уніка" в судове засідання на неодноразові виклики не з"явився.

Суд, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності , прийшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

24.04.2014 року в 14-30 годин в м.Бердичеві по вул.Вінницькій сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля „Деу Ланос" під керуванням позивача та автомобіля „ГАЗ-5377" , який на праві власності належить МКВЖРЕП № 7 , і яким керував його працівник - третя особа в справі ОСОБА_2 .В результаті зіткнення обидва автомобілі отримали пошкодження. Факт ДТП, винність водія ОСОБА_2,який перебував у стані сп"яніння, стверджена постановою Бердичівського міськрайонного суду від 26.05.2014 року (а.с.5).Згідно постанови водій ОСОБА_2 ,керуючи автомобілем у стані алкогольного сп"яніння, не оцінив дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції ,допустив зіткнення з автомобілем під керуванням позивача , порушив п.2.3(б),2.9(а),13.1 Правил дорожнього руху України. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 61 ЦПК України вказана вище постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Позивач є власником автомобіля „Деу Ланос",2008 року випуску , р.н. НОМЕР_1(а.с.8). ОСОБА_2 на час скоєння ДТП перебував в трудових відносинах з відповідачем, останній є власником автомобіля ГАЗ 5327,р.н. НОМЕР_2, цивільно-правова відповідальність власника вказаного автомобіля -МКВЖРЕП № 7 застрахована в ПАТ „Уніка" (а.с.37,39,62,85,86).

В Постанові Верховного Суду України у справі N 6-108 цс 13 від 6.11.2013 року зазначено наступне.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Тобто, за змістом цієї норми, обов'язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них.

Відповідачем не надано належних доказів виконання ним передбаченого статтею 33 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка.Пояснення свідка ОСОБА_4щодо повідомлення страхової компанії по телефону не можуть бути визнанні судом єдиним і беззаперечним доказом належного вчинення таких дій. Доводи заперечення щодо підстав відшкодування шкоди з третьої особи, як заподіювача шкоди, є необгрунтованими,та не можуть бути підставою для відмови в позові згідно з п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки".

Отже, суд прийшов до висновку,що вимоги до відповідача про відшкодування шкоди заявлені підставно.

При вирішенні питання про розмір відшкодування матеріальної шкоди, суд приймає до уваги звіт № 248 про оцінку автомобіля від 18.06.2014 року (а.с.12-24).Вказаний звіт є належним письмовим доказом , документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору,що відповідає ст.12 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні. Оцінювачем встановлено,що позивачу через пошкодження автомобіля заподіяно матеріальний збиток в сумі 22020,29 грн,такий доказ відповідачем не оспорено та не спростовано.Отже, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди в заявленій позивачем сумі 5000 грн. суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог виходячи з такого. Статтею 23 ЦК України встановлено яку форму може набувати моральна шкода та в яких випадках вона може бути заподіяна особі, право на відшкодування якої особа має внаслідок порушення її прав. Пунктом 3 ч.2 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. З врахуванням ступеню немайнових витрат, тривалості страждань, можливості відновлення попереднього стану ,та виходячи із засад розумності та справедливості ,суд визначає розмір моральної шкоди,що підлягає стягненню на користь позивача 2500 грн. Доводи позову щодо переживань дружини позивача через ДТП ,наявність малолітної дитини (а.с.6-7) судом до уваги при визначенні розміру відшкодування немайнових встановлено яку форму може набувати моральна шкода та в яких випадках вона може бути заподіяна особі, право на відшкодування якої особа має внаслідок порушення її прав. Пунктом 3 ч.2 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. З врахуванням ступеню немайнових витрат, тривалості страждань, можливості відновлення попереднього стану ,та виходячи із засад розумності та справедливості ,суд визначає розмір моральної шкоди,що підлягає стягненню на користь позивача 2500 грн. Доводи позову щодо переживань дружини позивача через ДТП ,наявність малолітної дитини (а.с.6-7) судом до уваги при визначенні розміру відшкодування немайнових витрат не приймаються,така особа за захистом своїх порушених прав в даній цивільній справі не зверталась. не приймаються,така особа за захистом своїх порушених прав в даній цивільній справі не зверталась.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до ст.88 ЦПК України, відшкодовуються з відповідача .Витрати на правову допомогу в сумі1000 грн. підлягають частковому відшкодуванню(а.с.49-52).При цьому суд враховує,що договір з адвокатом позивач уклав 29.09.214 року, позовна заява подана до суду 1.07.2014 року , підстави вважати,що позивач складав позовну заяву, відсутні.Адвокат ОСОБА_5 особисто приймав участь у 2 судових засіданнях , а тому фактично ним затрачено на участь у справі та ознайомлення зі справою не більше 1 години. Суд керується ст. 1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" , відповідно до якої така компенсація не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.Отже, відшкодуванню підлягає 487,2 грн. витрат на правову допомогу .

Керуючись ст.ст. 10,11,60, 88,212-215,209,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 задоволити частково.

Стягнути з міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 на користь ОСОБА_3 грн.22 020,29 грн. матеріальної шкоди, 2500 грн. моральної шкоди, 487,2 грн. витрат на правову допомогу , а також 487,20 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя :