Провадження № 2- 2336/15
В справі № 760/3347/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2015 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

при секретарях - Боровик О.О., Носачову А.К.

розглянувши у відкритому судового засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, річних, інфляційних витрат та відшкодування моральної шкоди,суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач у лютому 2014 року звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно 38 388, 75гр. боргу за договором позики, 15 154, 62гр. річних від простроченої суми, 100 551, 65гр. інфляційних витрат та 9000,00гр. в відшкодування моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що 18.03.1999 року між ним та відповідачами був укладений Договір позики, за яким він передав відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 4 465, 00 дол. США, що еквівалентно станом на 12.12.2013 року 35 688, 75гр., 700, 00гр. та 500 німецьких марок, що еквівалентно 2000,00гр. на момент передачі.

Всі відповідачі є однією сім»єю, відповідач ОСОБА_7 був присутнім при передачі коштів, і саме йому при складанні розписки ним були передані грошові кошти.

Кошти відповідачами у нього були позичені для вирішення сімейних проблем і при передачі коштів ними була досягнута усна домовленість про повернення коштів відповідачами до 18.03.2000 року, тобто через рік після укладення договору позики..

Після спливу термін повернення позики він неодноразово на протязі 2000 - 2013 років телефонував відповідачам з вимогою повернути борг, однак кошти йому не повернуті до цього часу.

Внаслідок неповернення коштів він зазнав моральних страждань, хвилювання з цього приводу привело до постійного стану напруженості та життєвого дискомфорту.

Його моральні страждання посилюються впевненістю в тому, що відповідачі не мають наміру повертати борг, а ці кошти необхідні йому для власного проживання та придбання необхідних йому речей.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Заочним рішенням суду від 28.04.2014 року позов був задоволений частково.

Ухвалою суду від 02.02.2015 року за заявою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заочне рішення в справі було скасовано, а справа призначена до судового розгляду.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечували.

Посилаються на те, що позивача вони не знають, ніколи з ним не зустрічалися і коштів у борг у нього вони не брали.

Розписку, копію якої позивачем надано до суду, вони не складали і не підписували.

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання неодноразово не з»являвся, про час розгляду справи повідомлявся судом у порядку та строки, визначені ст.74 ЦПК України.

В зв»язку з неодноразовими неявками відповідача в судове засідання та неотримання ним судових повісток, його виклик у судове засідання був здійснений у порядку, визначеному ч.9 ст.74 ЦПК України, тобто через оголошення в пресі.

Про причини неявки відповідач суд до відома не поставив, а тому суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Тобто, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З наданої позивачем до суду розписки вбачається, що вона була складена 18.03.1999 року від імені фірми «РОСТОК-Україна» в особі її засновників - відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Позивач у судовому засіданні пояснив, що розписка складалася російською мовою, а тому при зверненні до суду він вказав прізвище відповідачів українською мовою так, як воно звучало, а саме «Тіток».

Так як у подальшому з»ясувалося, що і українською мовою прізвище відповідачів пишеться так же, як і російською - «Титок», саме з них просить стягнути суму боргу.

Зі змісту розписки вбачається, що предметом договору позики було 4 465 дол. США та 700,00 гр.

При цьому на тексті розписки рукописним текстом були вчинені інші написи, а саме: 5000 дол. США; 4960 дол. США + 500 ДМ, а також прізвище, ім»я та по батькові відповідача ОСОБА_4, адреса його місця проживання,а також імена доньки та дружини.

/ а.с. 9 /

Позивач у судовому засіданні пояснив, що грошові кошти ним насправді передавалися відповідачу ОСОБА_4 в 1998 році в бані, а розписку на його вимогу він написав 18.03.1999 року.

Крім того, пояснив, що кошти відповідачу ОСОБА_4 передавалися декілька разів різними сумами: 2500 дол. США, 2000 дол. США, 500 ДМ та 700гр. і загальна сума переданих коштів у переводі на долари США становила на той час 5000 дол. США і призначалися для розвитку бізнесу відповідачів, які в той час були однією сім»єю.

Передачу відповідачу ОСОБА_4 грошових коштів у борг позивачем підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9

З розписки вбачається, що строк повернення коштів нею обумовлений не був.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що кошти мали бути повернуті відповідачем ОСОБА_4 протягом півроку.

Згідно з ч.2 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що при передачі ним коштів відповідачу останній обіцяв повернути кошти через 6 місяців, і коли кошти повернуті не були, відповідачем йому була видана розписка.

Підтвердив, що з вимогою до відповідачів перед зверненням до суду про повернення коштів він не звертався.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, з розписки про передачу грошових коштів вбачається, що вона видана фірмою»РОСТОК-Україна» в особі її засновників ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Позивач у судовому засіданні підтвердив, що грошові кошти відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 він не передавав і боргова розписка ними йому не видавалася.

Підтвердив, що боргова розписка не видавалася йому і відповідачем ОСОБА_4 як при передачі коштів у борг, так і в подальшому він власноручно розписки не складав.

Розписку, надану ним до суду, він забрав у офісі фірми, де в той час працював відповідач ОСОБА_4

Ці обставини підтверджуються і текстом боргової розписки, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_4 за її змістом не є боржником позивача.

Позивач у судовому засіданні підтвердив, що він не був очевидцем, хто писав та підписував дану розписку.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Будь-яких доказів, які б спростовували твердження відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з врахуванням приведених позивачем обставин отримання боргової розписки, позивач суду не надав.

Більше того, позивач у судовому засіданні підтвердив, що відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ним кошти в борг не давалися, тобто вони за умовами договору позики не є його боржниками.

З цього випливає, що позивач не має права вимоги до даних відповідачів, а тому підстави для задоволення вимог позивача щодо даних відповідачів відсутні.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Як вбачається зі змісту наданої суду розписки, відповідач ОСОБА_4 не є боржником позивача і його підпис в розписці, який би підтверджував отримання ним грошових коштів у позивача, відсутній.

Таким чином, з точки зору ст.1049 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, викладених вище, відповідач ОСОБА_10 також не є боржником позивача за умовами договору позики, а тому підстави для задоволення вимог позивача до даного відповідача також відсутні.

При вирішенні спору суд також зважає на наступне.

З боргової розписки вбачається, що вона видана особі на прізвище ОСОБА_11

З точки зору закону в разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладеного договору позики позивач у судовому засіданні надав суду оригінал розписки, наявність якої у нього, з точки зору закону, може свідчити про невиконання боржниками умов договору позики.

В той же час, враховуючи особу, від імені якої дана розписка була видана, а також особу, якій вона була видана, а також приведене вище, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст.15 ч.1,16, ч.1 ст.20, ч.1 ст.218,526, 1046, 1047,1049 ЦК України, ст. ст.3-4, 10-11, 30,33,57-60, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, річних, інфляційних витрат та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: