Дата документу 05.10.2015
Провадження № 2/334/629/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року Ленінський районний суд м. Запорожжя в складі головуючого-судді Нікітенко Н.П., при секретарі Лапіні О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запорожжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої дії ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Відділ по Ленінському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд,

В с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої дії ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в якій зазначила , що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

Вона зареєстрована та постійно мешкає в зазначеній квартирі.

Окрім неї, у квартирі зареєстрований та постійно мешкає її онук - ОСОБА_5.

Крім того, у вказаній квартирі зареєстровані, але не мешкають наступні особи: її дочка - ОСОБА_2, яка виїхала у лютому 2013 року, її онука - ОСОБА_3, яка виїхала у лютому 2012 року, її правнука - ОСОБА_4, яка ніколи за вказаною адресою не проживала.

Оскільки, вказані особи більше року не проживають к квартирі за адресою: АДРЕСА_2, та не сплачують за комунальні послуги, просить усунути їй перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі, позивачка суду пояснила, що у 2003 році зареєструвала в квартирі, як членів своєї сім»ї, доньку з онуками після того, як останні переїхали з м. Луганська до Запоріжжя. Після реєстрації, вони деякий час мешкали в квартирі, але в лютому 2012 року ОСОБА_3 за власним бажанням виїхала з квартири за адресою: АДРЕСА_2, і з того часу в ній не мешкає. У лютому 2013 року ОСОБА_2 також за власним бажанням виїхала зі спірної квартири та з того часу в ній не мешкає. ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 взагалі ніколи не мешкала. ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_4 наразі мешкає у гуртожитку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 30-А, к. 43. В квартирі проживає лише ОСОБА_5 Після того, як вона подала позов до суду, ОСОБА_2 ОСОБА_3 з ОСОБА_4 без її дозволу заселились в квартиру і чинять їй перешкоди в користуванні, не сплачують комунальні послуги, в квартирі постійно виникають конфлікти. З урахуванням того, що відповідачі більше року не мешкали в квартирі, позивач просить їх визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням в спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, пояснила суду, що багато років тому мати отримали спірну квартиру до складу якої входила вона та батько. У 1999 році, коли почалась приватизація , мати попросила її виписатись з квартири і запевнила її, що вона є її єдиною донькою і квартира звісно залишиться їй. Вона виписалась з квартири, але продовжувала в ній постійно проживати. За сімейними обставинами, вона з дітьми виїжджала з Запоріжжя, але після повернення у 2003 році, мати без зволікань зареєструвала в квартирі і її , і онуків. Проживали всі разом: вона з дітьми займала маленьку кімнату, а мати велику. Після того, як в житті матері зявився співмешканець, поведінка матері змінилась. Вона почала вживати спиртні напої, скандалити, вимагати покинути її житло, бо бажала продати квартиру. Вони були вимушені постійно викликати міліцію. Коли ОСОБА_2 завагітніла, вона вимушена була деякий час проживати на квартирі в гуртожитку, бо постійно нервувала. Після народження дитини, вона повернулась знов в спірну квартиру, бо в гуртожитку не було умов для проживання маленької дитини. Вона з ОСОБА_5 мешкала і мешкає в квартирі постійно.

Відповідач ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, та третя особа ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечували, надали суду аналогічні пояснення . Підтвердили, що спочатку все було добре, але потім бабця почала вживати алкоголь, провокувати скандали та виганяти їх з квартири. Зараз вона четвером проживають в маленькій кімнаті, не спілкуються з бабусею, але остання продовжує аморальний спосіб життя та постійно провокує скандали.

Представник третьої особи - Відділу по Ленінському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради у судове засідання не зявився, у письмових запереченнях зазначив, що ч.ч.1,2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» та ч. 1 ст. 405 ЦК України, передбачено, що діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Крім того, у ході судового розгляду позивачка повідомила, що має намір продати спірну квартиру. Все вищезазначене порушує права малолітньої ОСОБА_4, 18.06.2014р.н. у звязку з чим представник третьої особи проти позову заперечує та просить суд ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

За статтями 150,156 Житлового кодексу України, який регулював спірні правовідносини на момент їх виникнення, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Члени сімї власника квартири (будинку), що проживають разом з ним у квартирі, що йому належать, користується жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Введеним в дію з 1 січня 2004 року Цивільним кодексом України , зокрема статтями 391, 396 закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються : поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ).

Судом встановлено, що

Позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01.03.1999 р. № 334, виданим Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради.

Окрім неї, у квартирі зареєстровані її дочка - ОСОБА_2 з 2003 року , онук - ОСОБА_5 з 2003 року, онука - ОСОБА_3 з 2003 року, її правнука - ОСОБА_4 з 2014 року, що підтверджується довідкою МКП «Основаніє» від 26.11.2014 р. № 2388.

В обґрунтування позовних вимог позивачка надала акт №66 від 27.09.2013 (а.с.55) в якому зазначено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в спірній квартирі з 2012 року.

Допитані за клопотанням позивача та його представника , свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснювали , що з 2013 року ОСОБА_1 мешкає в квартирі одна. Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 стверджували , що ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_5 в квартирі не живуть , і лише свідок ОСОБА_9 підтвердив, що , крім ОСОБА_1, в квартирі проживає онук ОСОБА_5, і цей факт не оспорювала сама позивачка, і що відповідачку ОСОБА_2 він бачить у підїзді та у дворі, але дуже рідко.

Однак, слід зазначити, що свідки пояснювали, що ОСОБА_1 приймала їх у великій кімнаті, на якій стояв замок, а маленька кімната постійно була закрита.

До надано позивачкою акту та пояснень свідків щодо не проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірній квартирі суд відноситься критично, бо вони спростовуються іншими доказами, наданими відповідачами, та поясненнями свідка ОСОБА_10

Так, відповідачами до матеріалів справи надані постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.04.2009 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за дрібне хуліганство за вчинення насильства в сімї з яких вбачається , що 06.04.2009 року ОСОБА_1, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, після вживання спиртних напоїв із співмешканцем , вчинила скандал із своєю донькою (а.с.70,71) .

Протягом 2009-2015 років між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно виникають конфлікти, які завершувались викликом співробітників міліції.

Дані обставини підтверджуються : листом Ленінського РВ м. Запоріжжя на ім'я ОСОБА_1 від 09.12.2009 року про проведення з ОСОБА_2 профілактичної бесіди з приладу конфліктів в сім'ї (а.с.77) ; відповідь Ленінського РВ м. Запоріжжя від 26.05.2010 року на ім'я ОСОБА_2, щодо поведінки в побуті її матері ОСОБА_1 (а.с.76) ; висновками Ленінського РВ м. Запоріжжя за результатами розгляду повідомлення громадян від 16.11.2013, 22.02.2014, 25.01.2015 та 05.02.2015 року (а.с. 61,63,65,69) , які свідчать про сімейні сварки між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2

Факт проживання в спірній квартирі відповідачів підтверджується договором на № 14/04/11/156 про надання послуг «Інтернет», підписаний ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_11 14.04.2011 року саме за адресою спірної квартири : м. Запоріжжя, вул. Бородинська 16-79 (а.с.56-58), а також випискою із медичної картки ОСОБА_2, в якій адреса ОСОБА_2 записана по вул. Бородинській 16-79 (а.с. 60).

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 в період вагітності дійсно не проживала в спірній квартирі(а.с. 58), але та психологічна обстановка, яка склалась в сімї ОСОБА_1, не могла сприяти народженню у ОСОБА_3 здорової дитини. Але слід зазначити, що після народження ОСОБА_4 перебувала на обліку в дитячій лікарні по вул. Бородинській 16-79 м. Запоріжжя (а.с. 51).

На підтвердження проживання в спірній квартирі відповідачами також були надані акти МКП «Основаніє» №38 від 11.04.2014 року та № 20 від 29.01.2015 року (а.с. 21,52).

Допитана в судовому засіданні, свідок ОСОБА_10, яка підписувала один із актів, підтвердила, що відповідачі мешкають в спірній квартирі постійно, в маленькій кімнаті. В кімнаті є їх речі, ліжка, стіл, комп»ютер. ОСОБА_3 деякий час не мала можливості мешкати в квартирі, бо була вагітна, а ОСОБА_1, перебуваючи в стані алкогольного спяніння , постійно влаштовувала сварки.

В судовому засіданні позивачкою робився акцент на те, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, є велика заборгованість . Але під час розгляду справи по суті ОСОБА_2 були надані квитанції про сплату комунальних послуг і несплата житлово-комунальних послуг за проживання в спірній квартирі, за змістом ст.405 ЦК України, не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Крім того, слід зазначити, що іншого житла у відповідачів немає.

Аналізуючи пояснення сторін, свідків, письмові докази, суд вважає , що позивачка не надала переконливих доказів відсутності ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 у спірній квартирі понад один рік, що є необхідною умовою для застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України і без поважниї причин.

Керуючись ст.3,10,11,30,60,209,214-215,218 ЦПК України, ст..ст. 401, 402, 405,406 ЦК України, 150,156 Житлового кодексу України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4, в інтересах якої дії ОСОБА_13, треті особи: ОСОБА_14, Відділ по Ленінському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів.

Суддя: Нікітенко Н. П.