Справа № 1013/5744/12 Головуючий у І інстанції Чернов Д.Є.
Провадження № 22-ц/780/4090/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 21.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

21 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2012 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання договору недійним, посилаючись на те, що 10 вересня 2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про наміри з передачею авансового платежу та завдатку № 2010-07, за умовами якого вони прийняли на себе зобов'язання в майбутньому в обумовлений термін укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна - будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1, на момент підписання договору позивачем передано відповідачу завдаток в сумі 39500 грн. та аванс в сумі 47400 грн. Крім того, відповідно до умов додатку № 2 до договору позивачем було понесено витрати по облаштуванню будинку та виконанню будівельних робіт на загальну суму 82740,68 грн. Однак договір купівлі-продажу нерухомого майна в обумовлений договором термін укладено не було, відповідач відмовляється добровільно повернути грошові кошти, які були сплачені позивачем на момент укладення договору та кошти, які були ним витрачені на будівельні роботи. Крім того, вважає, що в договорі про наміри з передачею авансового платежу та завдатку зазначено всі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу і він створює для сторін юридичні наслідки, в той же час договір не було посвідчено нотаріально, тому він є нікчемним. Просив визнати договір про наміри з передачею авансового платежу та завдатку від 10 вересня 2010 року попереднім договором та недійсним; зобов'язати відповідача повернути йому отримане від нього за договором, визначеним законом недійсним: суму завдатку у розмірі 39500 грн., суму авансу у розмірі 47400 грн., витрати на будівельні роботи по облаштуванню будинку на загальну суму 82740,68 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2012 року позов задоволено. Визнано договір попереднім договором та недійсним; зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 отриману за договором суму завдатку у розмірі 39500 грн., суму авансу у розмірі 47400 грн., витрати на будівельні роботи по облаштуванню будинку 82740,68 грн., покладено на відповідача судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2012 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 10 вересня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір за № 2010-07, за умовами якого зобов'язалися в майбутньому, в обумовлений в п. 5.1 цього договору термін, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором. Об'єктом даного договору є нерухоме майно - будинок (розміщений на земельній ділянці для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), розташований за адресою АДРЕСА_1, який належить продавцю на праві власності. В додатку № 2 до договору викладений перелік будівельних робіт по облаштуванню будинку, які покупець має намір виконати до моменту укладення сторонами основного договору.

Згідно п. 3 договору, продавець згоден продати, а покупець згоден купити об'єкт за ціною 1422000 грн., що на момент укладення цього договору еквівалентно 180000 доларів США. Суму, вказану в п. 3.1 договору, покупець сплачує продавцю в день підписання та нотаріального посвідчення сторонами основного договору. На момент підписання цього договору покупець передає продавцю в рахунок належних за основним договором платежів: завдаток у розмірі 39500 грн., який передається на підтвердження зобов'язання за даним договором і забезпечення його виконання, на підтвердження сторонами своєї платоспроможності та з метою реалізації намірів сторін щодо купівлі-продажу об'єкта. На момент розрахунків за основним договором зазначена вище сума буде зарахована у належний покупцю платіж за основним договором. На момент підписання цього договору покупець передав, а продавець отримав завдаток у повному обсязі, аванс у розмірі 47400 грн. На момент розрахунків за основним договором зазначена вище сума буде зарахована у належний покупцю платіж за основним договором. На момент підписання цього договору покупець передав, а продавець отримав аванс у повному обсязі.

Згідно п. 4 договору, продавець та покупець зобов'язалися укласти основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно п. 5 договору, за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься в термін не пізніше 01 грудня 2010 року в приміщенні приватної нотаріальної контори. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту укладання та нотаріального посвідчення сторонами основного договору.

Згідно п. 6 договору, у випадку невиконання умов договору покупцем сума завдатку, визначена в п. 3.1.1 цього договору, покупцю не повертається і залишається у продавця; продавець зобов'язаний повернути покупцю суму авансу, зазначену в п. 3.3.2 цього договору. У випадку невиконання умов договору продавцем він зобов'язаний повернути покупцю подвійну суму завдатку, зазначену в п. 3.3.1 цього договору, повернути покупцю суму авансу, зазначену в п. 3.3.2 цього договору; в повному обсязі відшкодувати покупцю збитки, понесені у зв'язку з виконанням будівельних робіт по облаштуванню будинку згідно з додатком 2 до договору.

Договір купівлі-продажу сторонами до 01 грудня 2010 року укладено не було.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позов про визнання недійсним договору, суд першої інстанції виходив із того, що договір про наміри від 10 вересня 2010 року є попереднім договором, оскільки відповідає вимогам ч. 1 ст. 635 ЦК України і таким чином створює для сторін юридичні наслідки.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Умови попереднього договору повинні дозволяти установити предмет, а також інші істотні умови майбутнього основного договору.

Істотні умови договору визначені п. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Разом з тим, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч. 4 ст. 635 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що в договорі про наміри з передачею авансового платежу та завдатку сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу, а саме щодо предмету договору, строків укладення договору, вартість об'єкту та порядок розрахунків, обов'язки сторін.

Таким чином, договір про наміри з передачею авансового платежу та завдатку від 10 вересня 2010 року має всі ознаки попереднього договору, а тому він вважається таким в силу закону і не потребує додаткового визнання його попереднім рішенням суду, оскільки такого способу захисту прав не передбачено чинним цивільним законодавством.

Так, вимоги щодо форми попереднього договору встановлені ст. 635 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Предметом попереднього договору між сторонами від 10 вересня 2010 року, укладеного в простій письмовій формі, зазначено об'єкти нерухомого майна - житловий будинок.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відтак, вимоги щодо форми договору сторонами дотримано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому суд послався на вказану норму, але не застосував її у своєму рішенні.

Згідно ч. ч. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Отже, оскільки попередній договір не був посвідчений нотаріально, як того вимагає закон для укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів приходить до висновку, що такий договір є нікчемним з моменту його укладення, а тому не може бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Таким чином, у даній частині позовні вимоги задоволені судом першої інстанції безпідставно та із порушенням вимог матеріального права, а відтак рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Крім того, суд першої інстанції зобов'язав відповідача повернути на користь позивача суму завдатку у розмірі 39500 грн. та суму авансу у розмірі 47400 грн., не врахувавши правової природи цих сум.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Однак грошові суми, передані за нікчемним договором, не можуть вважатися ані завдатком, ані авансом, оскільки у нікчемному договорі відсутні зобов'язання сторін.

Таким чином, оскільки рішення суду ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та із порушенням вимог матеріального права, воно підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача повернути отримані за договором грошові кошти у розмірі 39500 грн. та 47400 грн., колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Із матеріалів справи вбачається та відповідачем не заперечено, що вона одержала від позивача завдаток в сумі 39500 грн. та аванс в сумі 47400 грн., а оскільки дані кошти одержано за нікчемним договором і підлягають стягненню із ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги, що грошові кошти в сумі 39500 грн. та 47400 грн. фактично є завдатком і мають залишатися у неї як у кредитора, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки не стосуються випадків недійсності договору, та відхиляються колегією суддів.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача грошову суму, витрачену останнім на будівельні роботи, у сумі 82740,68 грн., а як на доказ даних обставин він посилався на додаток № 2 до договору «Перелік будівельних робіт по оснащенню об'єкту, яку покупець має виконати до моменту укладення сторонами основного договору» та долучив до матеріалів справи ряд письмових доказів придбання будівельних матеріалів.

Згідно додатку № 2 до договору про наміри з передачею авансового платежу та завдатку, підписаного сторонами по справі, покупець має намір виконати зазначені у ньому види будівельних робіт по облаштуванню будинку до моменту укладення основного договору. Загальна вартість робіт не повинна перевищувати 197500 грн. Вартість робіт по оздобленню будинку покупцем повинна підтверджуватись копіями чеків (квитанцій).

Позивачем надано копії накладних та видаткової накладної за вересень 2010 року копію рахунку-фактури за жовтень 2010 року, на придбання будівельних матеріалів, а також акт прийому-передачі робіт, складено ФОП ОСОБА_4 про те, що надані послуги та роботи по ремонту приміщень житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 виконані і оплата проведена в повному обсязі згідно специфікації. Акт підписано підрядником, але не містить підпису замовника ОСОБА_3, і тому критично оцінюється колегією суддів.

Додаток № 2 до договору є лише угодою про наміри здійснити ремонт та будівельні роботи, яка сама по собі не може оцінюватися як факт проведення ремонтних робіт.

При цьому колегія суддів враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які договори, акти приймання-здачі виконаних будівельних робіт, підписаних власником будинку ОСОБА_2, а із письмових доказів придбання будівельних матеріалів не вбачається, що вони придбавалися саме ОСОБА_3 та на виконання будівельних робіт в будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1.

Виходячи із вищевикладеного, в даній частині позов ОСОБА_3 про відшкодування витрачених на будівельні роботи коштів не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні і задоволенню не підлягає.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення із відповідача на користь позивача 86900 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 869 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійним задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 86900 (вісімдесят шість тисяч дев'ятсот) грн. та судові витрати в розмірі 869 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.