АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/490/15 Справа № 185/4859/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шаповалова І. С. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

09 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 23 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», треті особи - ОСОБА_2, Перша павлоградська державна нотаріальна контора, про визнання іпотеки нікчемною та недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.10.2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 23.10.2014 року ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що рішення є незаконним, оскільки ухвалене з порушенням норм чинного законодавства /а. с. 111-113/.

Зазначеним рішенням від 23.10.2014 року відмовлено ОСОБА_1 задоволенні її позовних вимог до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання іпотеки нікчемною та недійсною / а. с. 104-107 /.

Додатковим рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.10.2014 року стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. / а. с. 108 /.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.12.2014 року доповнено рішення від 23.10.2014 року і ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог про визнання іпотеки нікчемною та недійсною - відмовлено в повному обсязі / а. с. 126 /.

Судом встановлено, що 03.10.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» (нині ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_2. було укладено Генеральну угоду №06.19-1/07-СК /а. с. 4-5/.

Згідно п. 1.1. Генеральної угоди банк на положеннях та умовах вищевказаної угоди зобов'язується надавати позивачу кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у рамках угоди і які є її невід'ємними частинами.

Також, згідно п. 1.2. Генеральної угоди загальний розмір позичкової заборгованості клієнта за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 300 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту.

Крім того, 03.10.2007 року між банком та ОСОБА_2., в рамках вищевказаної Генеральної угоди №06.19-1/07-СК, було укладено Кредитний договір № 06.19-1/07-СК /с. 6-8/.

Відповідно до цього Кредитного договору банком надано кредит на споживчі потреби в сумі 170000 доларів США зі сплатою 14,1% річних з кінцевим терміном повернення коштів до 03.10.2014 року згідно з графіком погашення кредиту /а. с. 8/.

Потім, 04.10.2007 року, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_2. перед банком за Генеральною угодою № 06.19-1/07-СК від 03.10.2007 року та кредитними договорами, що укладені та/або будуть укладені на її підставі, між ОСОБА_1 та банком був укладений Іпотечний договір № 06.19/07-ДІ, який підписаний обома сторонами та посвідчено в нотаріальному порядку / а. с. 9-10 /.

Згідно п. 1.3 цього іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_1 передала іпотекодержателю ПАТ «ВТБ Банк» в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить їй на праві власності, і на яке, відповідно до законодавства може бути звернено стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні іпотечного договору, в підтвердження права власності на іпотечне майно, ОСОБА_1 було надано нотаріусу договір дарування нежитлового приміщення від 15.03.2003 року (що посвідчений в нотаріальному порядку і зареєстрований в реєстрі за № 1625), виписку з Реєстру прав власності на нерухоме майно, запис про реєстрацію права власності в якому було проведено 23.05.2007 року / а. с. 87зворот, 88 /.

Після укладення іпотечного договору 04.10.2007 року було проведено реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на підставі іпотечного договору від 04.10.2007 року, - за реєстраційним № НОМЕР_1 про заборону відчуження нерухомого майна - об'єкту незавершеного будівництва в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 / а с. 95 /.

Потім, 08.08.2009 року до Державного реєстру іпотек, за реєстраційним НОМЕР_2, було внесено запис про реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою /а. с. 99/.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами нього боржника у порядку, встановленому цим законом.

Нормою ст.ст. 3, 18 Закону України «Про іпотеку», ст. 574 в контексті ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотека, як форма застави, виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і ст.ст. 577. 585 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність

встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,2,3,5 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Також, ст. 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

У відповідності до абз.1 п.6 Тимчасового порядку держайної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 pоку № 410 (який діяв на момент реєстрації оспорюваного обтяження), - внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду.

За таких обставин, та виходячи з доказів по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню згідно ст.ст. 203,215,236 ЦК України та норм ЗУ «Про іпотеку».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував прав і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову ОСОБА_1 в її позовних вимогах про визнання іпотеки нікчемною та недійсною в силу умов Генеральної угоди №06.19-1/07-СК від 03.10.2007 року, Кредитного договору № 06.19-1/07-СК від 03.10.2007 року, Іпотечного договору №06.19-1/07-ДІ від 04.10.2007 року та ст.ст. 203,215,236 ЦК України і норм ЗУ «Про іпотеку».

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивачки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст. 212 ПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Посилання позивачки, як в позові, так і в апеляційній скарзі, на те, що вона не надавала згоди на іпотеку свого майна (об'єкту незавершеного будівництва в АДРЕСА_1) і така згода не була посвідчена в нотаріальному порядку, оскільки така згода на її думку необхідна при передачі майна в іпотеку в силу ст.. 6 ЗУ «Про іпотеку», - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є надуманими і спростовуються доказами по справі.

Так, згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України - особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.11 ЦК України - підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачкою та банком був укладений в письмовій формі Іпотечний договір № 06.19/07-ДІ, який підписаний обома сторонами та посвідчено в нотаріальному порядку, тобто договір укладено у відповідності з вимогами чинного законодавства, зокрема згідно зі ст. ст. 638-640 ЦК України та ст.18 ЗУ «Про іпотеку» / а. с. 9-10 /. Факт підписання сторонами іпотечного договору не оспорено і не оспорюється сторонами у встановленому законом порядку.

Позивачкою передано в іпотеку об'єкту незавершеного будівництва в АДРЕСА_1 власницею якого є вона особисто згідно договору дарування нежитлового приміщення від 15.03.2003 року (що посвідчений в нотаріальному порядку і зареєстрований в реєстрі за № 1625) та виписки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, запис про реєстрацію права власності в якому було проведено 23.05.2007 року / а. с. 87зворот, 88 /.

Оскільки, позивачка особисто укладала іпотечний договір по якому передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, то ніяка її письмова заява (посвідчена в нотаріальному порядку) на згоду передачі майна в іпотеку чинним законодавством не передбачена. Обмеження правомочності розпоряджатися належним позивачці нерухомим майном остання суду не надала, як і не зазначила про наявність такого в своєму позові.

Посилання позивачки на ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» є безпідставним, оскільки вона є власницею іпотечного майна. а не його співвласницею.

Інші доводи, викладені а апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та встановлені ним обставини.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки, рішення суду від 23.10.2013 року є законним та обґрунтованим, то є законним і додаткове рішення цього ж суду від 23.10.2013 року про стягнення з позивачки на користь держави судового збору у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір».

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 23 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: