АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/220/15 Головуючий 1 інст. - Шиянова Л.О.
Справа 639/69/14-ц Доповідач - Пилипчук Н.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Трішкової І.Ю.,

Гуцал Л.В.,

при секретарях - Костенко Я.В., Черепаха С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ПРАТ «Термолайф»

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ПРАТ «Термолайф» про визнання неправомірним наказу про звільнення, зміну формулювання підстави звільнення з роботи, зобов'язання привести записи у трудовій книжці у відповідність, стягнення невиплачених при звільненні сум та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 01 жовтня 2007 року обіймав посаду заступника директора по правовим питанням у ЗАТ «Термолайф», (після зміни 01 вересня 2011 р. - посаду заступника генерального директора по правовим питанням ПРАТ «Термолайф»). 02 жовтня 2013 р., внаслідок систематичного порушення порядку і строків виплати заробітної плати, ним було подано відповідачеві заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. Однак, 28.10.2013 р. відповідач відповідно до наказу № 2810/05-к звільнив позивача із займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України - за прогули без поважних причин. Посилаючись на відсутність факту порушення трудової дисципліни, позивач зазначає, що наказ № 2810/05-к від 28.10.2013 р. є протиправним та не відповідає фактичним обставинам, а відповідачем при звільненні не проведено з ним кінцевий розрахунок, що порушило його права. Зазначає, що незаконним звільненням йому спричинено моральну шкоду.

Після уточнення позовних вимог позивач остаточно просив визнати неправомірним наказ ПРАТ «Термолайф» № 2810/05-к від 28.10.2013 р. про його звільнення з посади заступника генерального директора по правовим питанням за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення із "Уволен за прогулы без уважительных причин, п. 4 ст. 40 КЗоТ Украины" на "Звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.З ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «ТЕРМОЛАЙФ» законодавства про працю та умов колективного договору"; зобов'язати ПРАТ «Термолайф» привести записи в трудовій книжці ОСОБА_2, у відповідність вимогам діючого законодавства, шляхом внесення нових записів, зокрема за № 6: "Запис за №1 є недійсним, з 07.07.1996 року по 10.08.2001 р. навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого" та за № 7: "Запис за №5 є недійсним, 22.11.2013 р. звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.З ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «ТЕРМОЛАЙФ» законодавства про працю та умов колективного договору."; стягнути з ПРАТ «Термолайф» вихідну допомогу у відповідності до ст. 38 ч. З КЗпП України в розмірі 16419,93 грн., заробітну плату за період з 11 вересня 2013 р. по 03 жовтня 2013 р., компенсацію за невикористану відпустку за 22 дні в розмірі 3658,82 грн., компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 42 дні в розмірі 6985,02 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 03 жовтня 2014 р., включно, в розмірі 59730,47 грн., компенсацію за спричинену моральну шкоду - 9500 грн.; покласти на ПРАТ «Термолайф» судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 20700,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Вирішено визнати неправомірним наказ ПРАТ «Термолайф» № 2810/05-к від 28.10.2013 р. про звільнення заступника генерального директора по правовим питанням ПРАТ «Термолайф», ОСОБА_2, за прогули без поважних причин, ст. 40 п. 4 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення заступника генерального директора по правовим питанням ПРАТ «Термолайф», ОСОБА_2, із "Уволен за прогулы без уважительных причин, п. 4 ст. 40 КЗоТ Украины" на "Звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч. З ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення ПРАТ «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору"; зобов'язати ПРАТ «Термолайф» привести записи в трудовій книжці ОСОБА_2, у відповідність вимогам діючого законодавства, шляхом внесення нових записів, зокрема за № 6: "Запис за №1 є недійсним, з 07.07.1996 р. по 10.08.2001 р. навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого" та за № 7: "Запис за №5 є недійсним, 22.11.2013 р. звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.З ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення ПРАТ «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору; стягнути з ПРАТ «Термолайф» на користь ОСОБА_2 заборгованість з: вихідної допомоги у відповідності до ст. 38 ч. З КЗпП України в розмірі 16419,93 грн., заробітній платі за період з 11 вересня 2013 р. по 03 жовтня 2013 р. в розмірі 3909, 32грн.; середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 03 жовтня 2014 р., включно, в розмірі 59730,47грн., компенсацію за спричинену моральну шкоду - 8000 грн., а усього 88059,72 коп.; стягнути з ПРАТ «Термолайф» на користь Держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 880,60 грн.

В апеляційній скарзі ПРАТ «Термолайф» просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Посилається на неповне з'ясування судом обставин що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на показання свідків та наявні у справі докази, з яких вбачається що звільнення позивача за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, за наявності передбачених для цього підстав. Звертає увагу, що позивачем пропущений строк звернення до суду з таким позовом.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач з 01 жовтня 2007 року працював на посаді заступника директора по правовим питанням закритого акціонерного товариства «Термолайф», що підтверджено наказом № 12 про прийняття на роботу від 01 жовтня 2007 року ( т.1 а.с.156).

01 вересня 2011 р. назву закритого акціонерного товариства «Термолайф» змінено на приватне акціонерне товариство «Термолайф» та посаду заступника директора по правовим питанням змінено на заступника генерального директора по правовим питанням (т.1 а.с.22).

02 жовтня 2013 року позивач рекомендованим листом із описом вкладення направив на адресу відповідача заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору внаслідок систематичного порушення порядку і строків виплати заробітної плати, з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. Зазначена заява отримана ПРАТ «Термолайф» 07 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 4 - 6).

28 жовтня 2013 р. наказом № 2810/05-к позивач був звільнений із займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин (т.1 а.с.7).

22 листопада 2013 р., позивачем через пошту отримано наказ № 2810/05-к від 28.10.2013 р. та трудову книжку, що підтверджено квитанцією поштового відправлення від 22.11.2013 р. ( т.1 а.с.102).

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про неправомірність наказу ПРАТ «Термолайф» № 2810/05-к від 28.10.2013 р. про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника генерального директора по правовим питанням за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позивач вчинив прогули з 11 вересня 2013 року.

На підтвердження факту відсутності на роботі позивача без поважних причин відповідач надав акти про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці від 30.09.2013 р., 17.10.2013 р., 25.10.2013 р., табель використання робочого часу за вересень та жовтень 2013 року, роздруківку відомостей з системи електронного фіксування та ідентифікації особи-працівника. Крім того, факт відсутності позивача на робочому місті з 11 вересня 2013 року підтвердили свідки, що були допитані судом першої інстанції.

Позивач факт відсутності на робочому місці в період з 11 вересня 2013 року по 03 жовтня 2013 року не визнає, наполягає, що виконував свої посадові обов*язки у звичному режимі, керував правовою роботою підприємства, готувався та брав участь у судових засіданнях представляючи інтереси ПРАТ «Термолайф». Наполягає, що між ним та адміністрацією відповідача після виходу його з відпустки, в якій ОСОБА_2 перебував з 08.08.2013 р. по 01.09.2013 р., стався конфлікт з приводу несвоєчасної оплати праці, зокрема заробітної плати за час цієї відпустки, яку відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки», позивач мав отримати не пізніше ніж за три дні до її початку. Вказує, що не користувався електронною карткою обліку з лютого 2013 року, однак його пропускали на територію підприємства незалежно від наявності пропуску, оскільки він належав до керівного складу підприємства. Зазначає, що не виходив на роботу з 04 жовтня 2013 року, оскільки вважав, що отримавши заяву, відповідач зобов*язаний його звільнити з 03 жовтня 2013 р. на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Із відомості про нарахування заробітної плати від 18.09.2013 року вбачається, що заробітну плату за час відпустки, яка мала місце в період з 08.08.2013 р. по 01.09.2013 р., ОСОБА_2 отримав з порушенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки», вже після закінчення відпустки, із затримкою на 44 дні (т. 2 а.с. 37-38). Таким чином обставини, на які посилається ОСОБА_2, як на причину конфлікту з адміністрацією, підтверджені матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 20.09.2013 р. з 11-00 до 12-45 год. знаходився у судовому засіданні Жовтневого районного суду м. Харкова в цивільній справі №2012/8618/2012 в якості представника відповідача ПРАТ «Термолайф» (т.2 а.с.45), тобто виконував свої посадові обов*язки у спірний період.

Представники відповідача наполягають, що на підприємстві запроваджено пропускну систему, тому ОСОБА_2 мав можливість потрапити на територію підприємства лише скориставшись безконтактною електронною карткою, та відомості про це відобразились би на електронному носії та у табелі оболіку робочого часу.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що в період вказаний в акті від 30.09.2013 р., як такий, протягом якого позивач був відсутній на робочому місці, ОСОБА_2 отримав на підприємстві певні документи, зокрема: 24.09.2013 р. довідку про доходи від 24.09.2013 р. за №93, підписану генеральним директором та головним бухгалтером ПРАТ «Термолайф» та 27.09.2013 р. копію трудової книжки позивача, завірену службою персоналу ПРАТ «Термолайф» (т. 2 а. с. 46-48). Таким чином, ОСОБА_2 перебував на території підприємства, однак відомості про це в роздруківці з електронної системи обліку не містяться.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 не користувався карткою лише в період з 11 вересня 2013 року, а до 11 вересня 2013 року потрапляв на підприємство користуючись безконтактною електронною карткою.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_2 в спірний період неодноразово отримував на території підприємства документи, однак факт його знаходження на підприємстві не був зафіксований електронною пропускною системою. За таких обставин, судова колегія не може прийняти роздруківку з електронного носія пропускної системи та табель використання робочого часу, який був складений на підставі таких даних як належний доказ.

На час отримання ОСОБА_2 довідки та копії трудової книжки питань та претензій з приводу відсутності позивача на робочому місті у посадових осіб відповідача, що посвідчували зазначені документи, не виникло.

Також, з матеріалів справи вбачається, що дії для з*ясування причин відсутності позивача на робочому місті ПРАТ «Термолайф» стало вживати лише 08 жовтня 2013 року, тобто після надходження на підприємство заяви позивача про звільнення із займаної посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р.

Так, на адресу позивача від ПРАТ «Термолайф» були направлені листи від 08 жовтня 2013 року, від 17 жовтня 2013 року та від 22 жовтня 2013 року.

Належних та допустимих доказів того, що відповідачем вживались інші заходи для з*ясування причин відсутності позивача матеріали справи не містять.

Заробітна плата позивачу за вересень 2013 року була нарахована та виплачена лише 07.10.2013 року, тобто після подання ним заяви про звільнення за ч. З ст.38 КЗпП України, тому доводи відповідача про те, що оплата була проведена лише за відпрацьовані до 11 вересня 2013 року 7 днів на увагу не заслуговують. Крім того, сума первісної виплати 1179,94 грн. за вересень 2013 року збігається з сумою первісних виплат за попередні місяці (а.с. 35, 37, 39).

Акти про відсутність позивача на робочому місці та пояснення свідків, що підписали цей акт суперечать встановленим обставинам, отже не можуть бути прийняті як беззаперечний доказ прогулу ОСОБА_2 в період з 11 вересня 2013 року по 03 жовтня 2013 року.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ч. 1 ст. 149 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що в листах відповідача від 08 жовтня 2013 року, від 17 жовтня 2013 року та від 22 жовтня 2013 року відповідач пропонує позивачу надати письмові пояснення причин відсутності на робочому місті, однак не зазначає з якого числа мала місце така відсутність позивача.

Судом беззаперечно встановлено, підтверджено матеріалами справи, відповідачем не спростовано, що в порушення ст. 97, 115 КЗпП України, ст. ст. 15 та 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата ПРАТ «Термолайф» у 2013 році виплачувалась ОСОБА_2 з порушенням порядку і строків її виплати, із суттєвими затримками, зокрема, пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, з нехтуванням вимоги щодо першочерговості цих виплат (т.1 а. с. 107-109; т.2 а.с.23-39).

Положеннями ст. 38 ч. З КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, враховуючи факт порушення відповідачем законодавства про працю, заява позивача від 02 жовтня 2013 р. про звільнення із займаної посади на підставі ст. 38 ч. З КЗпП України з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. є обґрунтованою. За таких обставин, відповідач на підставі цієї заяви зобов'язаний був звільнити позивача з 03.10.2013 року на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України, тому відсутність позивача на роботі з 04 жовтня 2013 року є правомірною.

Проаналізувавши обставини справи, пояснення сторін та надані ними докази, трактуючи усі сумніви на користь працівника, з огляду на конфлікт, що виник між адміністрацією ПРАТ «Термолайф» та ОСОБА_2 з приводу оплати праці, судова колегія вважає недоведеним факт прогулу позивача в період з 11 вересня 2013 року по 03 жовтня 2013 року та правильним висновок суду першої інстанції про неправомірність наказу ПРАТ «Термолайф» № 2810/05-к від 28.10.2013 р. про звільнення з посади заступника генерального директора по правовим питанням за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України та наявність підстав для зміни формулювання звільнення на ч.З ст.38 КЗпП України.

Доводи представників відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду спростовуються матеріалами справи, оскільки згідно штемпеля на конверті та даних відповідної квитанції позовна заява із додатками була направлена на адресу суду в межах строку позовної давності. Так, позивач отримав наказ про звільнення 22.11.2013 року, позовну заяву здав на пошту в перший робочий день, що слідував за вихідними днями - 23.12.2013 року, тобто в межах місячного строку.

Матеріалами справи підтверджено, що за наявності письмової згоди позивача на пересилання трудової книжки поштою ( т.1 а.с.189), відповідачем наказ № 2810/05-к від 28.10.2013 р. та трудову книжку із записом про звільнення відповідачем було направлено поштою на адресу позивача лише 21.11.2013 р., позивачем їх отримано 22.11.2013 р. ( т.1 а.с.102).

Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті.

Позивач наполягає, що запис про звільнення за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України був йому перешкодою для працевлаштування на інше місце роботи, оскільки щодо нього у роботодавців складалося негативне враження, як про порушника трудової дисципліни. Зазначені доводи позивача є обґрунтованими та не спростовані відповідачем.

Правильно дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції помилково визначив суми стягнення, оскільки не вірно застосував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 та роз*яснення, що надані у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 „Про практику розгляду судами трудових спорів".

Виходячи з положень п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, вихідну допомогу та середній заробіток за час вимушеного прогулу слід розраховувати виходячи з виплат за останні два місяці роботи.

Згідно п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п. 4 зазначеного Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Так, розрахунковими є серпень та вересень 2013 року. За цей період позивачу нараховані: 1254,12 грн. - заробітна плата з урахуванням індексації та премії за 5 днів серпня та 1600 грн. - заробітна плата з урахуванням премії за 7 днів вересня. Тпаким чином, всього за 12 днів розрахункового періоду позивач отримав заробітну плату 2854,12 грн. (1254,12 грн. + 1600 грн.), тому середньоденна заробітна плата позивача становить 237,84 грн. (2854,12 грн. : 12 днів).

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно абзацу 2 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Середньомісячне число робочих днів за серпень та вересень 2013 року становить 21 день Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога 14983,92 грн. (середньоденна заробітна плата 237,84 грн. х 21 день х 3 місяці).

Період вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 03 жовтня 2014 р. складає 251 день, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає: 237,84 х 251= 59697,84 грн.

Згідно роз*яснень наданих у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 „Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Таким чином, із розрахованої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід виключити 14983,92 грн., які позивач отримає як вихідну допомогу, тому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу 44713,92 (59697,84 грн. - 14983,92 грн.).

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині відшкодування заподіяної йому моральної шкоди та визначаючи суму цього відшкодування в розмірі 8 000 грн., районний суд, на думку судової колегії, не в повній мірі керувався загальними засадами відповідальності за завдану моральну шкоду, встановленими чинним законодавством, у тому числі й ст. 237-1 КЗпП України.

При цьому, якщо факт заподіяння позивачу моральної шкоди, пов'язаної з незаконним звільненням його з роботи, та відповідних у зв'язку з цим душевних страждань і переживань, які вочевидь мали місце, сумнівів у судової колегії не викликає, то визначений судом першої інстанції розмір відшкодування цієї шкоди, у даному конкретному випадку не відповідає вимогам ні розумності, ні справедливості, оскільки будь-яких об'єктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів на підтвердження такого значного розміру відшкодування позивачем надано не було, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити рішення суду першої інстанції в цій частині та зменшити розмір зазначеного відшкодування до 4000 грн., визнавши, що така грошова сума є достатньою для компенсації позивачу усіх тих негативних наслідків, які пов'язані зі звільненням його з роботи у відповідача.

Зміні підлягає рішення суду першої інстанції також і в частині суми стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до договору про надання правової допомоги та специфікацій до нього позивач поніс витрати на правову допомогу 20700 грн., втім компенсації за рахунок відповідача на думку судової колегії підлягає лише 8000 грн.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191/УІ від 20.12.2011р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із надання правової допомоги.

Із журналу судового засідання суду першої інстанції вбачається, що особа, яка надавала правову допомогу позивачу - ОСОБА_3 - брав участь у судових засіданнях у цій справі загалом 11 годин 16 хвилин.

Судова колегія вважає, що з урахуванням тривалості та обсягу справи, необхідності складання позовної заяви, уточнень до неї, заяв, надання консультацій - витрати на правову допомогу, які підлягають компенсації становлять 8000 грн.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції і в частині розподілу судових витрат по справі та відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача судовий збір в дохід держави в розмірі, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме: 879,67 грн.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право змінити рішення суду першої інстанції, підставою для чого згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 38, ч. 2 ст. 40, ст. ст. 44, ,97, 115, 148, 235, ч. З ст. 252 КЗпП України, ст. ст. 88, 303, 304, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ПРАТ «Термолайф» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року змінити в частині сум стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, витрат на правову допомогу, судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ТЕРМОЛАЙФ» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі 14983,92 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 03 жовтня 2014 р. включно в розмірі 44713,92 грн., моральну шкоду 4000 грн., витрати на правову допомогу 8000 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ТЕРМОЛАЙФ» на користь Держави судовий збір 879,67 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -