Провадження № 2/638/842/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого - судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретаря Долгової К.С.,

представника позивача ОСОБА_4.,

представника відповідача Тіторенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору кредиту розірваним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», в якому просить, з урахуванням уточнень, визнати розірваним кредитний договір №010-2/07/1-363-07 від 29.03.2007 року з моменту його укладення.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29.03.2007 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір, згідно умов якого він отримав кредитні кошти в сумі 257 000 дол. США під 12% річних з кінцевим терміном повернення 28.03.2017 року. Зазначає, що укладення договору відбулося з грубим порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» та інших норм цивільного законодавства, а тому його слід визнати розірваним з тих підстав, що відповідачем істотно були порушені умови укладеного між ними договору. Так, після укладення договору позивач певний період часу добросовісно виконував умови кредитного договору, своєчасно погашав кредит. Однак наприкінці 2008 року у зв'язку із зниженням курсу національної валюти відносно іноземної валюти, фінансовий стан позивача значно погіршився, що потягло своїм наслідком неповне виконання зобов'язань за кредитним договором та виникнення прострочення заборгованості, оскільки він був змушений придбавати на валютному ринку України іноземну валюту за курсом, який значно відрізняється від того, що існував на момент укладення спірного договору, та фактично мав повернути банку вже не 1297850,00 грн., на що він розраховував при укладанні договору, а 4058030,00 грн., про можливість чого його не повідомили до моменту укладання кредитного договору. При цьому вважає, що такий ризик негативних наслідків зміни обставин, з яких виходили сторони при укладанні договору, має брати на себе та зі сторін договору, яка могла краще оцінити ризик їх настання. Такою стороною позивач вважає саме банк. Також зазначає, що у самому кредитному договорі жодного застереження стосовно різкого коливання курсу валют відсутнє та відповідальність сторін у випадку збільшення курсу іноземної валюти відносно гривні не передбачено; позивач як споживач кредитної послуги перед укладенням кредитного договору з інформацією про сукупну вартість кредитних послуг не був ознайомлений. Крім того, зазначає, що згідно висновку експертного економічного дослідження загальна вартість кредиту та суми щомісячних платежів погашення відсотків за користування кредитом при базових умовах кредитування, викладених банком у кредитному договорі, не відповідають даним, вказаним у додатку №1 до кредитного договору - Графіку повернення кредиту та сплати процентів, у зв'язку з чим вважає, що банк навмисно ввів його в оману, замовчуючи існування такої обставини, що має істотне значення для позивача, що в свою чергу робить даний правочин недійсним. У зв'язку з чим просить визнати вказаний вище договір розірваним з моменту його укладення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. В своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові. Також зазначила, що на момент ухвалення заочного рішення Ленінським районним судом м.Харкова 26.10.2011 року, яке набуло чинності, не була проведена судова економічна експертиза, не встановлювався факт недостовірності даних, зазначених у додатку №1 до кредитного договору. Щодо пропуску строків позовної давності зазначає, що позивач дізнався про порушення своїх прав під час отримання висновку економічного дослідження від 20.09.2013 року.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що 26.10.2011 року Ленінським районним судом м.Харкова ухвалено рішення, яким задоволено у повному обсязі позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оспорюваним кредитним договором від 29.03.2007 року. Рішення набрало чинності та виконується у примусовому порядку. Також 24.11.2014 року Ленінським районним судом м.Харкова ухвалено рішення, яким задоволено позовну заяву АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить ОСОБА_3 в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором. Таким чином вважає, що судом розглянуті правовідносини, які склались між сторонами кредитного договору та умовам кредитного договору вже надана оцінка у зазначених рішенням суду. Також вважає, що позивачем було пропущено строки позовної давності звернення до суду, оскільки договір, про визнання розірваним якого просить позивач, укладався 29.03.2007 року, а із позовом звернувся до суду лише 03.09.2014 року. Вважає, що до правовідносин, які склалися між банком та позичальником за оспорюваним кредитним договором не можуть застосовуватись положення, що регулюють відносини у зв'язку з отриманням споживчих кредитів, оскільки відновідно до заяви-анкети на отримання кредиту ОСОБА_3 звертався до банку з проханням отримати кредит за програмою кредитування суб'єктів малого та мікробізнесу з метою використання кредитних коштів на придбання та ремонт нерухомості, а отже для розвитку підприємницької діяльності. Також зазначив, що позивачем не доведено, що сторони при укладанні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин, як підвищення курсу іноземної валюти, не настане, оскільки законодавчо незмінність курсу іноземної валюти не встановлена, а визначається кожного дня. При цьому сторони були вільними щодо укладення кредитного договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства. Крім того зазначає, що позивачеві було надано інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується умовами кредитного договору.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

У відповідності до ст.ст. 11,60 ЩІК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягаю обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2007 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір №010-2/07/1-363-07, згідно умов якого позивач отримав кредитні кошти в сумі 257 000 дол. США зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення 28.03.2017 року. Свої зобов'язання за договором Банк виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти на підставі заяви-анкети.

ОСОБА_3 порушені вимоги взятого на себе зобов'язання та умови кредитного договору, в зв'язку з чим утворилась заборгованість. Станом на 22.03.2011 року вона складає 2 667 699 гривень.

Даний факт встановлений заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 26.10.2011 року, яке набрало чинності, та у відповідності з положеннями ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Судом встановлено, що укладенню кредитного договору передувала анкета-заява на кредит під комерційну іпотеку від 12.03.2007 року, подана ОСОБА_3, в якій зазначено, що позичальник є підприємцем без створення юридичної особи та метою кредиту є індивідуальна кредитна лінія «комерційна іпотека на придбання та ремонт нерухомості». Сума у зазначеній заяві була зазначена 320 000 дол.США з відсотковою ставкою 12% річних.

Укладений між позивачем ОСОБА_3 і банком кредитний договір №010-2/07/1-363-07 від 29.03.2007 року позивач вважає таким, що підлягає розірванню з підстав введення в оману стосовно обставин, що мали істотне значення при прийнятті рішення щодо укладення цього правочину, посилаючись на наступне: замовчування обставин, суттєвих для прийняття позичальником правильного рішення ще до укладення ним кредитного договору, що спонукало останнього прийняти рішення, яке він не прийняв би якби був банком сумлінно, своєчасно, повно проінформований щодо цих обставин. Такими суттєвими обставинами, які замовчував на погляд позивача банк, є інформація про сукупну вартість кредиту та покладення ризиків на позичальника при наданні кредиту у іноземній валюті, а також та обставина, що загальна вартість кредиту та суми щомісячних платежів погашення відсотків за користування кредитом при базових умовах кредитування, викладених банком у кредитному договорі, не відповідають даним, вказаним у додатку №1 до кредитного договору - Графіку повернення кредиту та сплати процентів. Цю інформацію, як вважає позивач, банк зобов'язаний був надати споживачу до укладення правочину згідно з вимогами ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину: особа знає про наявність чи відсутність обставини і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Про обізнаність ОСОБА_3 щодо відповідальності за неналежне невиконання зобов'язань свідчить його підпис на договорі кредиту від 29.03.2007 року.

Як встановлено судом ОСОБА_3 уклав договір кредиту, отримав кошти та розпорядився ними на власний розсуд.

З аналізу п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року «у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач». Припис пункту не містить обов'язкової письмової форми такого застереження.

У зв'язку з наведеним, суд вважає, що позивачем не доведено ненадання такого попередження відповідачем в усній формі, а наявність відповідного застереження у самому кредитному договорі не є обов'язковим.

При цьому, згідно із ч.1 ст.36 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року №679-ХІУ офіційний курс гривні до іноземної валюти встановлюється Національним банком України.

В ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

За змістом Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року №1094/8415, а також додатку №1 до нього, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема долару США, євро та швейцарського франку встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Зазначене свідчить, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

В зв'язку з наведеним, укладаючи спірні кредитні договори в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Отже, в судовому засіданні представником позивача не доведено умисел відповідача щодо введення позивача в оману під час укладання угоди та не доведено, що при укладенні договору позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

Крім того, згідно ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові.

Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст..629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України).

Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до ст..627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 2 ст. 6 даного Кодексу передбачає, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Посилання боржника на відсутність у нього коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст. 617 ЦК України та визнання кредитного договору розірваним.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на світову фінансову кризу, як на підставу істотної зміни обставин, які не могли передбачити сторони, та як наслідок розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, а позивач в позові просить визнати розірваним кредитний договір з моменту його укладання з вказаних підстав, тому суд вважає такі посилання позивача безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 652 ЦПК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не укладали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до п.15,16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини, суд має враховувати положення частини другої статті 652 УК України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

У відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України).

Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається у позові.

Також суд зауважує, що посилання позивача на невідповідність загальної вартості кредиту та суми щомісячних платежів погашення відсотків за користування кредитом при базових умовах кредитування, викладених банком у кредитному договорі, даним, вказаним у додатку №1 до кредитного договору - Графіку повернення кредиту та сплати процентів, не впливає на виконання ОСОБА_3 зобов'язань, встановлених умовами кредитного договору та не є підставою для визнання кредитного договору розірваним.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відмовляє в їх задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,15,60,61,88,208,209,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору кредиту розірваним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м.Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Головуючий -суддя: Д.В.Цвірюк