Справа № 369/1538/14 Головуючий у І інстанції Усатов Д.Д.
Провадження № 22-ц/780/4895/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 47 07.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

07 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Волохова Л.А., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивував наступним:

Він з 14 лютого 2004 року по 27 лютого 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу, а саме 28 квітня 2009 року, він доручив своїй дружині укласти договір резервування житла - квартири АДРЕСА_1. Ціна договору була визначена у розмірі 485 355,00 грн. 31 серпня 2010 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на побудовану спірну квартиру. На придбання спірної квартири були витрачені власні кошти позивача у розмірі 60000 доларів США, отримані ним від продажу належної йому на праві сумісної власності квартири АДРЕСА_2. Відповідач на той час не працювала, а тому і не мала грошових коштів на купівлю квартири. Відповідно до свідоцтва про право власності від 14.09.2007 року відповідачу вже належить 10/100 частини кв. 7, кімн. 13-5/100, кімн. 16-5/100 по АДРЕСА_4. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована з позивачем в однокімнатній квартирі АДРЕСА_3. Також за цією ж адресою зареєстровані мати позивача та його син від іншого шлюбу ОСОБА_5, 1992 року народження.

Зважаючи на наведені вище обставини позивач вважав, що є усі підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя і збільшення його частки при розподілі спільного майна, у зв'язку з чим просив суд розділити майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визнати за ним право власності на 2/3 частини спірної квартири; за відповідачем визнати право власності на 1/3 частину вказаної квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено. В порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 визнане право власності на 2/3 частини спірної квартири, за ОСОБА_2 - право власності на 1/3 частину квартири.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Обґрунтувала скаргу тим, що судом не було взято до уваги ті обставини, що в період купівлі спірної квартири вони з позивачем вже фактично не перебували у шлюбних стосунках, а квартира придбана нею за особисті кошти, частину яких (23000 доларів США) вона взяла в борг у ОСОБА_6, а іншу частину у розмірі 40000 доларів США надав їй батько ОСОБА_7, що вказані особи підтвердили в судовому засіданні. Суд першої інстанції їхні покази викривив, а покази свідка ОСОБА_8 взагалі не взяв до уваги. Крім того судом не було задоволено повторне клопотання її представника про витребування у ЗАТ «ОТП Банк» доказів щодо відкриття позивачем банківських рахунків, на яких розміщені кошти від продажу належної йому частки в квартирі АДРЕСА_2. Суд першої інстанції неправомірно прийшов до висновку про те, що належність відповідачу 10/100 частини кв. 7, кімн. 13-5/100, кімн. 16-5/100 по АДРЕСА_4 є підставою для збільшення частки позивача у спірній квартирі, оскільки вказане майно було набуте відповідачем в порядку використання її особистого права на приватизацію, відтак воно не є спільним майном подружжя. За таких умов вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Висновки суду вважає такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що позивач та відповідач 14.02.2004 року зареєстрували шлюб, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано.

28.04.2009 року відповідач уклала з ТОВ «ЕКОБуд» договір резервування приміщення № 2-П/253, предметом якого є зобов'язання забудовника за умови належного виконання покупцем своїх зобов'язань з придбання пакету облігацій та їх погашення після введення будинку в експлуатацію закріпити та передати останньому приміщення № 253 по АДРЕСА_5. Ціна договору була визначена у розмірі 485355,00 грн. 31.08.2010 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Обома сторонами в ході розгляду справи стверджувалося про придбання спірної квартири за кошти, що належали їм на праві особистої (а не спільної сумісної) власності. В той же час колегія суддів вважає, що вказані посилання не були належним чином доведені ні позивачем, ні відповідачем. Під час розгляду справи в судових засіданнях були опитані в якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_10. До показів вказаних свідків як до доказів колегія суддів ставиться критично, оскільки вказані особи мають різні ступені спорідненості із сторонами по справі чи перебувають з ними у дружніх відносинах, а тому є сумніви у їх можливості об'єктивно висвітлити події та факти. Критично колегія суддів відноситься й до наданої відповідачем копії договору позики та розписок про повернення отриманих коштів, оскільки час та місце їх складання, як і сам факт отримання коштів, не були посвідчені третьою, не пов'язаною із сторонами по справі, особою, що зумовлює сумнівність вказаних документів.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що посилання сторін на придбання спірного майна під час шлюбу за індивідуальні кошти належним чином доведені не були, відтак спірна квартира має вважатися спільним майном подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно положень ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно положень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі поділу спільного майна подружжя, що є неподільною річчю, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За висновками колегії суддів позивачем не було належним чином доведено наявності передбачених ст. 70 СК України підстав для збільшення йому частки у спільному майні подружжя, оскільки сам лише факт реєстрації спільної дитини сторін за місцем проживання позивача не дає йому права на збільшення частки. Не може вважатися такою обставиною й факт належності відповідачу 10/100 кв. 7, кімн. 13-5/100, кімн. 16-5/100 по АДРЕСА_4, оскільки як вбачається із свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.09.2007 року відділом приватизації державного житла Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, вказане майно відповідач отримала у власність внаслідок використання індивідуального права на приватизацію державного майна, відтак воно, не зважаючи на час набуття його у власність, не є спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням вкладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідно до наведених вище обставин справи та положень матеріального права спірна квартира підлягає поділу між сторонами у рівних частинах. В той же час суд першої інстанції на наведені обставини увагу не звернув, що призвело до помилкового вирішення спору.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є серед іншого невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 73,2 кв. м., житловою площею 34,4 кв.м. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 73,2 кв. м., житловою площею 34,4 кв.м.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді