РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2015 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закрапатської області в особі

судді - Бедьо В.І.,

при секретарі - Холмогоровій Л.В.,

за участю представника позивача за первісним позовом - Бойко О.М.,

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за первісним позовом Публічного Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, Приватного підприємства "Б.М.М." про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Райффазен Банк Аваль» про визнання частини договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором .

Вимоги позову обґрунтовує тим, що 18 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 010/02-7/351-м, згідно якого Банком надано позичальнику кредит у розмірі 500 000, 00 доларів США під 12, 5 % річних.

Згідно вказаного договору позичальник зобов'язувався погашати отриманий кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно, починаючи з жовтня місяця 2007 року з кінцевим терміном погашення 17.09.2017 року.

Виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитом забезпечується:

1) договором іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2007 року, предметом якого є нерухоме майно: будівля , що складається з літ А*, літ. А**, літ. А***, загальною площею 606, 4 кв. м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, АДРЕСА_1, яке належить ПП «Б.М.М.» на праві власності;

2) договором іпотеки № 12/02-7/351- Z/2 від 25.11.2011 року, предметом якого є нерухоме майно: будинок, загальною площею 207, 80 кв. м, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, АДРЕСА_2

3) договором поруки № 010/02-7/351-Р/1 від 18.09.2007 року, укладеним з ПП «Б.М.М.»;

4)договором поруки № 010/02-7/351-Р/2 від 18.09.2007 року, укладеним з ОСОБА_5

Позивач за первісним позовом вказує на те, що умови вказаного кредитного договору Банком виконані в повному обсязі, що підтверджується меморіальними валютними ордерами.

Натомість позичальник ОСОБА_2 зі свого боку порушив умови кредитного договору і станом на 13.10.2014 рік його заборгованість перед Банком згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору № 110/02-7/351-М від 18.09.2007 року складає 311 368, 62 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.10. 2014 рік складає 4 032 230,79 грн.

З огляду на те, що позичальник та поручителі ухиляються від взятих на себе зобов'язань згідно кредитного договору, позивач просить стягнути з них солідарно достроково зазначену суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання частини кредитного договору недійсним та зобовязяння перевести валюту кредитування в національну валюту, мотивуючи його наступним.

13.10.2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду про дострокове солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ПП «Б.М.М.» по кредитному договору № 010/02-7/351-М від 18.09.2007 року в сумі 311 368, 62 дол. США

ОСОБА_2 вказує на те, що доводи Банку на обґрунтування первісного позову не ґрунтуються на дійсних обставинах справи.

Зокрема позивач за зустрічним позовом вказує на те, що 29.03.2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 було підписано генеральну кредитну угоду № 42, згідно якої Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в межах суми 195 000, 00 доларів США. Строк погашення кредиту встановлений до 28.03.2013 року.

18 вересня 2007 року між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 010/02-7/351-м, згідно якого Банком надано позичальнику кредит у розмірі 500 000, 00 доларів США під 12, 5 % річних.

Разом з тим, того ж дня між вказаними сторонами підписана додаткова угода № 1 про внесення змін до попередньої Генеральної угоди № 42 від 29.03.2006 року, відповідно до якої пункт 1.2. генеральної кредитної угоди викладено в іншій редакції: загальний розмір позичкової заборгованості позичальника не повинен перевищувати 668 500, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту та змінено пункт термін дії кредитної угоди на 28.09.2017 рік.

ОСОБА_2 вказує на те, що станом на 18.09.2007 рік 668 500, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ в гривневому еквіваленті становило 3373400,00 ( 1дол. США = 5,05 грн.), тоді як з липня 2012 року курс гривні по відношенню до долара становив: 1 дол. -7.99 грн, в лютому того ж року -1дол. =8,70 грн., а станом на сьогоднішній день - 1дол. =16 - 17 грн.

З огляду на зазначене позивач за зустрічним позовом вказує на те, що подальше виконання умов кредитного договору станом на сьогоднішній день буде порушувати співвідношення майнових інтересів позивача, оскільки Банку буде повернуто з боку позичальника значно більшу суму, ніж було узгоджено в день укладення Договору.

ОСОБА_2 наголошує на тому, що Банк не мав юридичного права видавати кредити особі, яка не має ліцензії НБУ на отримання кредиту в іноземній валюті і відповідно ним при укладенні кредитних договорів було порушено істотну умову договору, що стосується його предмету - отримання кредиту в іноземній валюті та використання валюти, як засобу платежу.

На думку позивача за зустрічним позовом Банком всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» не попереджено позичальника як споживача послуг про валютні ризики, які під час виконання зобов'язань покладені на споживача, а в даному випадку має місце істотна зміна обставин внаслідок яких сума кредитного договору збільшилась в два з половиною рази, відповідно умови укладеного договору носять дискримінаційний характер. У відповідності до зазначеного, пункт 2.1. кредитного договору - «проведення розрахунків в іноземній валюті» - незаконний і відповідно повинен бути змінений в судовому порядку з тих підстав, що сторонами не досягнуто згоди відносно ціни договору, яка істотно змінилася.

З огляду на зазначене ОСОБА_2 просить визнати пункт 1.2. Генеральної кредитної угоди № 42 від 29.03.2006 року недійсним, пункт 1 Додаткової угоди № 1 від 18.09.2007 року про внесення змін до Генеральної угоди № 42 від 29 березня 2006 року недійсним, пункт 2 Кредитного договору № 010/02-7/351-М від 18.09.2007 року в частині валюти кредиту - недійсними та зобов'язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» перевести валюту кредитування в національну валюту - гривню по курсу НБУ на час підписання кредитного договору від 18.09.2007 року та додаткової угоди № 1 про внесення змін до Генеральної угоди № 42 від 18.09.2007 року.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, проти вимог зустрічного позову заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях на зустрічну позовну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала зустрічну позовну заяву та заперечила проти задоволення первісної позовної заяви з підстав, викладених у письмових запереченнях на первісну позовну заяву про дострокове солідарне стягнення заборгованості.

ОСОБА_5 та представник Приватного підприємства "Б.М.М." в судове засідання не зявилися повторно без поважних причин, хоча належно судовими повістками повідомлялися про час і місце розгляду справи.

Суд, вислухавши представника позивача за первісним позовом, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 29.03.2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 було підписано генеральну кредитну угоду № 42, згідно якої Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в межах суми 195 000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. Відповідно до пункту 1.3 вказаної угоди - строк дії угоди встановлений до 28.03.2013 року. На умовах цієї Генеральної угоди кредитор зобовязується відкривати позичальнику позичкові рахунки згідно умов укладених сторонами кредитних договорів за письмовими вимогами позичальника перераховувати у безготівковій формі кредитні кошти в межах розмірів кредитів, визначених у кожному конкретному кредитному договорі.

Так, 29.03.2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2. було підписано кредитний договір № 014/02-2/096 -М, згідно якої Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в межах суми 195 000, 00 доларів США на строк до 28.03.2013 року зі сплатою 13, 5 % річних. Згідно пункту 2.1. Вказаного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі.

18 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником АППБ «Аваль») було укладено кредитний договір № 010/02-7/351-м, згідно якого Банком надано позичальнику кредит у розмірі 500 000, 00 доларів США під 12, 5 % річних.

18 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»підписана додаткова угода № 1 про внесення змін до попередньої Генеральної угоди № 42 від 29.03.2006 року, відповідно до якої пункт 1.2. генеральної кредитної угоди викладено в іншій редакції: загальний розмір позичкової заборгованості позичальника не повинен перевищувати 668 500, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту та змінено пункт термін дії кредитної угоди на 28.09.2017 рік.

Виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитом забезпечується:

1) договором іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2007 року, предметом якого є нерухоме майно: будівля , що складається з літ А*, літ. А**, літ. А***, загальною площею 606, 4 кв. м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, АДРЕСА_1, яке належить ПП «Б.М.М.» на праві власності;

2) договором іпотеки № 12/02-7/351- Z/2 від 25.11.2011 року, предметом якого є нерухоме майно: будинок, загальною площею 207, 80 кв. м, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, АДРЕСА_2

3) договором поруки № 010/02-7/351-Р/1 від 18.09.2007 року, укладеним з ПП «Б.М.М.»;

4)договором поруки № 010/02-7/351-Р/2 від 18.09.2007 року, укладеним з ОСОБА_5

Позивач за первісним позовом вказує на те, що умови вказаного кредитного договору Банком виконані в повному обсязі, що підтверджується меморіальними валютними ордерами.

З досліджених судом меоріальних ордерів (а. с. 44-49) вбачається, що ОСОБА_2 дійсно отримувались грошові кошти передбачені кредитними договорами з ПАТ «Райффайзан Банк Аваль» в гривневому еквіваленті за курсами 50500,00 за 10 000 .

Позивач за первісним позовом вказує, що заборгованість ОСОБА_2, станом на 13.10.2014 рік по кредитному договору № 110/02-7/351-М від 18.09.2007 року складає 311 368, 62 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 4 032 230, 79 грн, яка відповідно складається з :

-299 101, 54 дол США залишок тіла кредиту, в т. ч. заборгованість по тілу кредиту згідно графіку погашення - 21 800 . 84 дол США;

- 7 452, 77 дол. США - заборгованість по прострочених відсотках;

- 4814, 31 дол. США - нараховані відсотки за період з 27.08.2014 р. по 12. 10. 2014 р., а також суму нарахованої пені у розмірі 24 141, 11 грн.

На підтвердження вказаної заборгованості позивач надав довідку розрахунок про стан заборгованості.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив вказану суму заборгованості, пояснюючи це тим, що зазначений документ жодним чином не може засвідчувати розмір кредитної заборгованості, оскільки за своєю правовою природою не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст. ст. 57-59 Цивільно-процесуального кодексу України, а також ст. 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Так відповідно до ст. 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, кожна операція (дія) суб'єкта господарювання повинна підтверджуватися певними документами бухгалтерського обліку, а тому на думку суду довідка - розрахунок заборгованості, не є належним доказом і не може свідчити про здійснення бухгалтерської операції щодо видачі або надходження готівкових коштів.

Згідно пояснень відповідача по справі заборгованість по кредитному договору виникла за рахунок різкого знецінення курсу гривні по відношенню до долара і відповідно має місце істотна зміна обставин внаслідок яких сума кредитного договору збільшилась в два з половиною рази, відповідно на думку ОСОБА_2 пункт 2 кредитного договору № 110/02-7/351-М від 18.09.2007 року - «валюта кредиту виражена в доларах США» - незаконний, оскільки при його укладенні було порушено істотну умову договору, що стосується його Предмету - отримання кредиту в іноземній валюті та відповідно використання валюти, як засобу платежу.

Зокрема позивач за зустрічним позовом вказує, що разом з підписанням кредитного договору № 110/02-7/351-М від 18.09.2007 року було підписано додаткову угоду №1 про внесення змін до генеральної кредитної угоди № 42 від 29 березня 2006 року. Ця угода обумовлює зокрема такий пункт як: "загальний розмір позичкової заборгованості Позичальника за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми еквівалентної 668 500,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту."

З даного пункту вбачається, що розмір позики встановлено в сумі не більш ніж 3373400,00 ( три мільйони триста сімдесят три тисячі чотириста гривень) на дату надання кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

ОСОБА_2 наголошує на тому, що ПАТ «Райффайзен банк Аваль» не мало на час підписання кредитних угод з ним права видавити кредити в іноземній валюті, оскільки грошовою одиницею України є гривня.

Так, відповідно до ст.. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З вищевикладеного випливає, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який з урахуванням приписів ст.4 Цивільного кодексу України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері.

Під валютними операціями у вказаному Декреті Кабінету Міністрів України розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

А тому надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) та проведення відповідачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ»Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні сторонами кредитного договору імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

З розрахунку заборгованості по кредитному договору наданого позивачем як доказ на підтвердження вимог про дострокове солідарне стягнення заборгованості вбачається, що відповідач проводив оплату по кредиту та процентів за користування кредитом в іноземній валюті, тобто в доларах США.

Приймаючи до уваги, що в договорі був визначений обов'язок відповідача по оплаті кредиту та процентів за користування кредитом в іноземній валюті, суд приходить до висновку, що іноземна валюта - долар США - використовувалась у спірних правовідносинах між сторонами як засіб платежу.

Як вбачається з наданих суду документів, Публічному акціонерному товариству "Райффайзен банк Аваль" 11.10.2006 року Національним банком України видано банківську ліцензію № 10 на право здійснювати банківські операції, визначені ст. 47 ЗУ «Про Банки і банківську діяльність» та видано дозвіл № 10 - 4 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 ст. 47 ЗУ «Про Банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу (а.с. 64-65). Також відповідачу Національним банком України видано додаток до дозволу на здійснення валютних операцій, згідно із яким відповідач має право здійснювати неторговельні операції з валютними цінностями, операції з готівковою іноземною валютою, ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в іноземній валюті, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України тощо (а.с. 66).

При цьому, наданий до матеріалів справи вище вказаний дозвіл Національного банку України, як доказ наявності у позивача права на здійснення вказаних вище валютних операцій без індивідуальної ліцензії, суд до уваги не приймає з огляду на те, що зазначений документ відповідно до приписів п.5.3 Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій» виступає генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно із Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням змісту вищенаведеної генеральної кредитної угоди №42 від 29 березня 2006р. та кредитного договору №010/02-7/351-М від 18 вересня 2007р., судом встановлено, що сторони повинні були отримати дві індивідуальні ліцензії:

- індивідуальну ліцензію на надання і одержання кредиту в іноземній валюті відповідно до п. в) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю";

- індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави відповідно до п. г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Проте, як свідчать матеріали справи, зазначені індивідуальні ліцензії ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2 у встановленому законодавством порядку отримані не були.

Наявність у генеральній кредитній угоді № 42 та кредитному договорі № 010/02-7/351-М положень щодо вираження грошових зобов'язань між позивачем та відповідачем в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на надання відповідачем кредиту в іноземній валюті, та використання позивачем долару США як засобу платежу суперечить приписам ст.99 Конституції України,ст.524 Цивільного кодексу України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст.35 Закону України „Про Національний банк України", Положенню «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483 та "Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України" затверджених Постановою №200 від 30.05.2007р.

Крім цього, Генеральна кредитна угода № 42, на якій фактично базуються всі інші кредитні договори між Банком та ОСОБА_2, була укладена 29.03.2006 року, тобто в той період коли ПАТ «Райффайзен Банк» ще не мав ліцензії та дозволу, які ним отримані від Національного банку України тільки 11.10.2006, відповідно він також не мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті, а тому доводи позивача за зустрічним позовом стосовно неправомірності надання кредиту в іноземній валюті є обґрунтовані та підставні.

У відповідності до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

В судовому засіданні встановлено, що сторонами не досягнуто згоди відносно істотної зміни обставин, які виникли під час виконання позичальником ОСОБА_2 своїх кредитних зобов'язань, а саме: знецінення курсу гривні: курс гривні на час укладення кредитних договорів по відношенню до долара був 5, 05 грн. - 1 дол.

Разом з тим, згідно офіційного курсу НБУ станом на 13.10.2014 співвідношення змінилось і становить 1295.2882 грн. за 100 долл.;

Вивчаючи доводи сторін на захист своїх порушених прав суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні кредитного договору виходили з курсу долара США на момент укладення договору, тобто 5 грн., і ніхто не міг передбачити таке стрімке підвищення курсу долара США більше ніж вдвічі, кризу в економіці держави та масове розорення підприємств через різне знецінення національної валюти.

Вказані обставини є загальновідомими і відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

В даному випадку має місце істотна зміна обставин.

У будь-якому випадку суд має на увазі, що «істотна зміна обставин» є оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 652 ЦК дає визначення цього поняття, зауважуючи на тому, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

З огляду на зазначене, враховуючи обставини справи, подальше виконання кредитного договору ОСОБА_2 є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принцип справедливості.

В даному випадку умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника - ОСОБА_2 як споживача кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредитну в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України відповідач перекладає, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на особу - позичальника, що і є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Крім цього, згідно умов генеральної кредитної угоди № 42 від 29.03.2006р. та кредитного договору № 010/2-7/351-М від 18.09.2007р. кредит був виданий банком на споживчі цілі та в іноземній валюті.

Так відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно п.п.2.1, 2.2, 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну.

Пунктом 2.4 Правил встановлено, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Згідно п.3.8 Правил у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Встановлено, що Банком порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та п.п. 2.1-2.4, 3.8 Правил, оскільки перед укладенням кредитного договору та під час дії кредитного договору ОСОБА_2 не надано, як споживачу, в письмовій формі інформацію про умови кредитування, зокрема його цільове використання, наявні форми та валюту кредитування, суму, на яку кредит виданий а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, у тому числі і з боку Банку.

Також його не попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; не надано інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Крім того, Банком не отримано письмового підтвердження ОСОБА_2 про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Всупереч ч.1 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» банком надано споживчий кредит в іноземній валюті, що на території України забороняється.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу ( ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених в абзаці другому пункту 19, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до пункту 17 цієї ж Постанови правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним.

Враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання пункту 1.2 (валюта кредиту) генеральної кредитної угоди № 42 від 29 березня 2006року, п.2 ( валюта кредиту) кредитного договору №010/02-7/351-М від 18 вересня 2007року та п.1 додаткової угоди №1 про внесення змін до генеральної кредитної угоди № 42 від 29 березня 2006року від 18 вересня 2007року (валюта кредиту) недійсними, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Враховуючи, що сторони не досягли згоди щодо зміни валюти кредитування та ціни договору яка істотно змінилася, то зацікавленою особою ОСОБА_2 заявлено вимогу про зміну істотних умов договору у судовому порядку, оскільки при укладенні договору він виходив з того, що така зміна обставин не настане, усунути причини, якими зумовлена зміна обставин, він не міг, виконання договору позбавило б його тих майнових інтересів, на які він розраховував, із суті договору не вбачалося, що ризик зміни обставин несе заінтересована особа, належно не був повідомлений про зміну умов договору та на підставі відсутності у нього індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу.

З врахуванням викладеного, вимоги позивача щодо зобов'язання перевести валюту кредитування в гривню по курсу НБУ на момент укладення кредитного договору 18 вересня 2007року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом спростовується твердження відповідача, що позивач був повідомлений про умови та валюту кредитування, про ризики від валютних коливань у встановленому законом порядку, оскільки доказів про письмове попередження про це позичальника перед укладенням договору представник банку не надав.

За таких обставин, позов в частині визнання пунктів генеральної кредитної угоди, кредитного договору та додаткової угоди до генеральної кредитної угоди в частині валюти кредитування є обґрунтованим, а тому вимоги про зобов'язання перевести валюту кредитування є похідними та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заява представника позивача за первісним позовом про пропуск позивачем за зустрічним позовом строків позовної давності в ході розгляду справи не знайшла свого підтвердження.

Виходячи з того, що суд задовольнив зустрічний позов із зобов»язанням перевести валюту кредитування в національну валюту суд відповідно відмовляє у задоволенні первісного позову.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 192, 227, 229, 509, 510, 524, 526, 527, 533 ч.3, 554, 626 ч.1, 627 ч.1, 638 ч.1, 652 ч.1 п.2 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» суд, -

РІШИВ:

В задоволенні первісного позову Публічного Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, Приватного підприємства "Б.М.М." про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Зутрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Райффазен Банк Аваль» про визнання частини договору недійсним - задовольнити.

Визнати пункт 1.2. Генеральної кредитної угоди № 42 від 29.03.2006 року , пункт 1 Додаткової угоди № 1 від 18.09.2007 року про внесення змін до Генеральної угоди № 42 від 29 березня 2006 року, пункт 2 Кредитного договору № 010/02-7/351-М від 18.09.2007 року в частині валюти кредиту - недійсними.

Зобов'язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» перевести валюту кредитування в національну валюту - гривню по курсу НБУ на час підписання кредитного договору від 18.09.2007 року та додаткової угоди № 1 про внесення змін до Генеральної угоди № 42 від 18.09.2007 року.

Стягнути з Публічного Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 суму сплаченого ним судового збору у розмірі 243, 60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Бедьо В.І.