Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/9184/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Наумов О.О.
Провадження №22ц/778/4862/15 Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І.,

Кримської О.М.,

при секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, який уточнив під час розгляду справи.

В обґрунтування позову зазначив, що 18.08.2012 року він надав у позику ОСОБА_3 кошти у розмірі 15000 доларів США. На підтвердження цього ОСОБА_3 надав йому письмову розписку, підписану особисто. За умовами розписки, строк надання позики становить 6 місяців з моменту реальної передачі всієї суми - з 18.08.2012 року по 18.02.2013 року. Проте, відповідач в порушення умов договору позики у встановлений строк суму грошових коштів не повернув, жодного разу не сплатив процентів за користування позикою.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просить стягнути з відповідача суму неповернутої позики у загальному розмірі 333 600 грн., що за офіційним курсом НБУ ( 22,24 грн. за 1 долар США) складає 15 000 доларів США та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 13944,48грн., що за офіційним курсом НБУ ( 22,24 грн. за 1 долар США) складає 627 доларів США, а загалом 347 544,48 грн. і судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 333600,0 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу за період з 19.02.2013 року по 13.07. 2014 року у розмірі 13944,48грн., що разом складає 347544,48 грн. та судовий збір у розмірі 3476грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, заперечення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що 18.08.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, які зобов'язався повернути 18.02.2013 року, що підтверджується розпискою. Проте, відповідач в порушення умов договору позики у встановлений договором строк суму грошових коштів не повернув, тому заборгованість відповідача перед позивачем становить 15 000 доларів США, що станом на 17.03.2015 року за офіційним курсом НБУ складає 333 600 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Суд повно і всебічно дослідив обставини справи, пояснення сторін, дав належну оцінку всім наданим суду доказам у їх сукупності та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 Оскільки позивач 19.03.2015 року уточнив позовні вимоги, суд погодився з розрахунком позивача (а.с. 55-57) та правомірно стягнув з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 333 600 грн., що станом на 17.03.2015 року за офіційним курсом НБУ ( 22,24 грн. за 1 долар США) складає 15 000 доларів США.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, суд правомірно стягнув з ОСОБА_3 на користь позивача три проценти річних від простроченої суми в розмірі 13 944,48 грн.

Доводи апелянта про те, що він частинами повернув позивачу суму позики у розмірі 9200 доларів США, що можуть підтвердити свідки являються безпідставними. Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші були одержані позичальником. Будь-яких письмових доказів про отримання позивачем грошових коштів відповідач суду не надав.

Інші доводи апеляційної скарги полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

Рішення суду відповідає матеріалам справи та закону. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: