Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/4995/15 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Є.У. № 336/1011/14 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Маловічко С.В.,

при секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: служба у справах дітей Запорізької міської ради, Відкрите акціонерне товариство УніКредитБанк, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнював, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № ZPJ0GA від 13.03.2008 року ОСОБА_5 отримав кредитні кошти розмірі 38 830,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.03.2018 року. На забезпечення виконання умов цього договору сторони кредитного договору того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість. ІНФОРМАЦІЯ_2 року позичальник ОСОБА_5 помер. Спадкоємцем після його смерті являється малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилаючись на те, що до спадкоємця позичальника перейшли усі його зобов'язання, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 48 365, 41 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем, а також виселити відповідачів із вказаної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк». В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що Банком не було пропущено строк пред'явлення вимоги до спадкоємців, судом не застосовано ст.ст. 526, 527, 543, 546, 553, 554, 608, 629 ЦК України та неправильно застосовано ст. 1281 ЦК України, висновок суду про те, що відповідач не є спадкоємцем померлого ОСОБА_5, не відповідає дійсності, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення - зміні у зв'язку із такими обставинами.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи Банку у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив встановлений ст.1281 ЦК України шестимісячний строк звернення до спадкоємців з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, малолітній відповідач спадщину після смерті свого батька не прийняв, склад спадкового майна Банком не з'ясований, розмір боргу за кредитом не доведений.

Встановлено, що 13 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №ZPJ0GA, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 38 830 доларів США , а ОСОБА_5 - належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти й комісію у порядку і на умовах, передбачених цим договором. Сторонами узгоджено строк повернення кредиту до 13 березня 2018 року (том1: а. с. 52-57).

Зазначений кредит надано ОСОБА_5 для таких цілей: 35 000 доларів США - на споживчі цілі, 3 830 доларів США - на сплату страхових платежів у випадку і в порядку, передбачених договором.

За користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячними платежами у сумі по 515,46 доларів США згідно графіку погашення, який являється невід'ємною частиною договору.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за цим договором в цей же день сторони уклали договір іпотеки, за яким ОСОБА_5 передав у іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 48,55 кв.м, житловою площею 28,10 кв.м, яка розташовану у АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності №1209 від 19.05.1994 року, виданого підприємством «Мотор-Січ», та договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 08.12.2005 року за №9636. Реєстраційний номер нерухомого майна 13109941 (том1: а.с.60-66).

Відповідно до пункту 33.4 іпотечного договору сторони оцінили предмет іпотеки в 262 600 грн.

На порушення умов кредитного договору ОСОБА_5 взяті на себе за договором зобов'язання виконував неналежним чином, щомісячні платежі вносив несвоєчасно, допускався порушення графіку погашення кредиту, у зв'язку з чим у серпні 2010 року Банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки (див матеріали цивільної справи №2-5794/10).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду Запоріжжя від 24 вересня 2010 року було відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом Банку, судовий розгляд було призначено на 22 жовтня 2010 року (том2: а.с. 40)

24 вересня 2010 року ОСОБА_5 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Леус Г.О., за яким остання зобов'язалася надавати ОСОБА_5 правову допомогу з представництва у суді за цивільними справами у спорах з КБ «ПриватБанк», пов'язаних із стягненням заборгованості за кредитним договором (див матеріали цивільної справи №2-5794/10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер (том1: а.с.67).

В день судового засідання 22 жовтня 2010 року представник ОСОБА_5 адвокат Леус Г.О. у своїх запереченнях проти позову у цивільній справі 2-5794/10 повідомила суд про смерть боржника ОСОБА_5, надала суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5, а також заявила клопотання про зупинення провадження у справі для залучення спадкоємців померлого відповідача, яке в наступному судовому засіданні ухвалою від 8 листопада 2010 року було задоволено, провадження у справі зупинено (том2:а.с.42-44).

Ухвалою суду від 26 квітня 2011 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5 від 17 серпня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки був залишений без розгляду за клопотанням представника Банку.

На час смерті ОСОБА_5 розмір заборгованості за кредитним договором становив 45 646,95 доларів США, із яких: за тілом кредиту 34 191,25 доларів США, за відсотками 7 989, 79 доларів США, з комісії - 208,29 доларів США, пеня - 3 257,62 долари США (а.с. 41-44).

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 являється його син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки мати спадкодавця ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.114,115).

Оскільки ОСОБА_5 являвся власником квартири, переданої в іпотеку Банку, вказана квартира входить до складу спадкового майна.

6 травня 2011 року Банк в порядку ст.1281 ЦК України звернувся до П'ятої запорізької державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців померлого боржника ОСОБА_5, в якій зазначив, що розмір заборгованості останнього за кредитним договором станом на 6 травні 2011 року становить 53 625,10 доларів США (а.с.186).

З позовом у цій справі Банк звернувся до суду у лютому 2014 року.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Частиною 4 статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Так, згідно з частиною четвертою статті 1273 ЦК України батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній , недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна,але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Зважаючи на те, що спадкоємець померлого боржника являється малолітнім, він відповідно до ст.1268 ч.4 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, до складу якої входять як іпотечна квартира, так і непогашенні боргові зобов'язання за кредитним договором (ст.1216 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини спадкова квартира належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у зв'язку із переходом права власності на предмет іпотеки до спадкоємця, іпотека є дійсною для спадкоємця, який набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про неприйняття спадщини малолітнім відповідачем не ґрунтуються на вимогах закону і не відповідають фактичним обставинам справи.

Проте, при вирішенні спору необхідно враховувати наступне.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281,1282 ЦК України.

Вказану правову позицію наведено Верховним Судом України в постанові від 8 квітня 2015 року №6-33 цс 15.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатисяпро відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Зважаючи на те, що про смерть боржника Банк міг дізнатися 22 жовтня 2010 року - в день судового засідання у справі №2-5794/10, проте з відповідною вимогою до спадкоємців померлого боржника звернувся тільки 6 травня 2011 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч.2 ст.1281 ЦК України , це згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє його права вимоги до спадкоємців.

В зазначеній частині висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону і матеріалам справи.

Доводи Банка про те, що він дізнався про смерть боржника значно пізніше, колегія суддів сприймає критично, оскільки ніяких допустимих доказів в їх обґрунтування апелянт суду не надав.

Банк як позивач у справі з боржником ОСОБА_5, яка перебувала у провадженні суду у 2010 році, про час і місце судового засідання, призначеного на 22 жовтня 2010 року був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про вручення представнику банку судової повістки 14.10.2010 року. Про смерть боржника - відповідача по справі його представник письмово повідомила суд в день судового засідання, а отже перебіг строку для пред'явлення вимоги має обчислюватися для Банку саме з цієї дати, коли останній реально міг дізнатися про смерть боржника.

Неявка представника Банку у судове засідання 22 жовтня 2010 року не є достатньою підставою для висновку про дотримання Банком строків пред'явлення вимоги до малолітнього спадкоємця померлого боржника.

Малолітній спадкоємець ОСОБА_4, якому на час відкриття спадщини виповнилося тільки три роки, в силу свого віку не мав можливості у відповідності з приписами ч.1 ст.1281 ЦК України повідомити банк про смерть свого батька.

Як зазначалося вище, вказаний обов'язок виконала адвокат Леус Г.О. як представник померлого відповідача у справі з Банком, подавши суду відповідну заяву.

Вказана заява, на думку колегії, являється допустимим доказом на підтвердження початку перебігу встановленого ч.2 ст.1281 ЦК України шестимісячного строку.

За змістом ч.2 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, незалежно від настання строку вимоги.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що Банк міг дізнатися про відкриття спадщини саме 22 жовтня 2010 року, а тому встановлений ст.1281 ч.2 ЦК України шестимісячний строк пред'явлення вимоги скінчився 22 квітня 2011 року.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, суд неправильно застосував до правовідносин сторін норми статей 1268, 1296 ЦК України, що однак не призвело до неправильного вирішення спору, оскільки відповідальність спадкоємця за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281, 1282 ЦК України, які ним не дотримані.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції вищевказаних норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні, а саме: з мотивувальної частини оскаржуваного рішення підлягають виключенню висновки суду про недоведеність банком своїх позовних вимог і про те, що неповнолітній відповідач не прийняв спадщину після смерті свого батька - боржника за кредитним договором.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2014 року по цій справі змінити, виключивши із мотивувальної частини висновки суду про недоведеність банком своїх позовних вимог і про те, що неповнолітній відповідач не прийняв спадщину після смерті свого батька - боржника за кредитним договором.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: