АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4136/15 Справа № 201/3716/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Галічий В. М. Доповідач - Романюк М.М.
27 травня 2015 року м. Дніпропетровськ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Романюк М.М.

суддів Котушенко С.П., Петренко І.О.

при секретарі Кочержинській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2 та прокуратури Дніпропетровської області в інтересах ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником банку під час виконання своїх трудових обов'язків, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом 27 березня 2013 року. В обґрунтування заявлених та уточнених вимог посилався на те, що 18 лютого 2005 року між позивачем та відповідачем укладено договір про депозитний вклад № SAMDN9728, на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у сумі 430 000 грн. і на вказані кошти нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку.

По закінченню терміну договору відповідач відмовив позивачу у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_3, а тому позивач просив стягнути з відповідача завдану шкоду працівником банку при виконанні службових обов'язків, з урахуванням інфляції в розмірі 1 365 009 грн., 3% річних в розмірі 41 487 грн., упущену вигоду в розмірі 359 551 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року скасовано та стягнуто з відповідача на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди 430 000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 22 січня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року скасовані, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд у іншому складі суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову: стягнуто з відповідача на користь позивача на відшкодування шкоди 400 000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційних скаргах позивач та прокуратура Дніпропетровської області в інтересах позивача, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог суд першої інстанції виходив з відсутності законних підстав для задоволення позовних вимог.

З даним з висновком судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно квитанцій від 18 лютого 2005 року, 24 лютого 2005 року, 16 березня 2005 року, 28 березня 2005 року, 11 квітня 2005 року, 22 квітня 2005 року, 25 квітня 2005 року, 26 квітня 2005 року, 12 травня 2005 року та меморіального ордеру від 16 травня 2005 року позивач вніс до каси відповідача 430 000 грн., з метою зарахування їх на депозитний рахунок за договором банківського вкладу, укладеного між позивачем та відповідачем. Від імені відповідача виступав ОСОБА_3, який наказом голови правління ЗАТ КБ "ПриватБанк" від 25 лютого 2004 року призначений на посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ, та звільнений з посади начальника відділу - керівника Індивідуального бізнесу з обслуговування населення.

24 травня 2005 року УСБУ у Дніпропетровській області порушено кримінальну справу № 131 за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах - грошовими коштами ЗАТ КБ "ПриватБанк", шляхом зловживання службовими особами Правобережного відділення ДРУ ЗАТ КБ "ПриватБанк" своїм службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст.191 КК України. Постановою від 27 вересня 2005 року ОСОБА_3 притягнуто у якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.15 і ч.5 ст.191 КК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ЗАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості за договором банковського вкладу відмовлено. Зустрічний позов ЗАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 задоволено та визнано недійсним договір про депозитний вклад №SAMD9728 від 18 лютого 2005 року.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2009 року зазначене вище рішення скасовано, та ухвалено нове рішення, яким вимоги ОСОБА_2

задоволено частково та стягнуто: суму боргу за вкладом в розмірі 430 000 грн., збитки - 225 149 грн. 17 коп., інфляційні витрати - 236 500 грн., 3% річних - 43 577 грн. 26 коп., пеню - 42 000 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 07 жовтня 2009 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2009 року скасовано і в частині вирішення позову ОСОБА_2 про стягнення суми за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року. В частині вирішення позову ЗАТ "КБ "Приватбанк" про визнання договору недійсним рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року скасовано.

Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 вересня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ КБ "Приватбанк" про стягнення суми, як набутої без достатньої правової підстави відповідно до ст.1212 ЦК України, задоволено частково: стягнуто безпідставно набуті грошові кошти у сумі 400 000 грн., проценти за користування грошима в розмірі 391 961 грн., на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2010 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 вересня 2010 року скасовано та у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2011 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2011 року відмовлено ОСОБА_4 у допуску до провадження Верховного Суду України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилаючись на те, що неправомірними діями працівника банку йому завдано шкоду в розмірі 430 000 грн. та на підставі ст.1172 ЦК України просив стягнути з відповідача зазначену шкоду, а також на підставі ст.625 ЦК України інфляційні витрати, 3% річних та на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн.

Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

З урахування того, що для застосування даної норми права необхідно встановити перебування заподіювача шкоди в трудових відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, факт завдання шкоди саме під час виконання працівником своїх трудових обов'язків та встановити межі службових обов'язків особи, яка завдала шкоди, а оскільки під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_3 хоча і знаходився з ПАТ КБ "ПриватБанк" в трудових відносинах однак, не мав повноважень на укладення договору депозитного вкладу, а крім того його вина не доведена, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені заявлених вимог, з підстав визначених позивачем в позові.

Посилання апелянтів на те, що ОСОБА_3 перебуваючи на посаді заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ мав право укладати депозитні договори, а крім того, цей договір був укладений в приміщенні банку з працівником банку, а томі відповідач відповідно до ст.1172 ЦК України має відповідати за заподіяну шкоду, не може бути прийнято до уваги з наступного.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ЗАТ "КБ "Приватбанк" про стягнення суми за договором про депозитний вклад та за зустрічним позовом про визнання цього договору недійсним, судом було встановлено, що спірний договір був укладений від імені банку заступником директора відділення банку ОСОБА_3, який повноважень на укладання такого договору не мав. Саме з цих підстав суд дійшов до висновку про нікчемність зазначеного договору.

Крім того, позивачем заявлено вимоги відповідно до ст.625 ЦК України. З урахуванням того, що зазначена норма права може бути застосована у разі прострочення боржником грошового зобов'язання, а договір укладений між позивачем та відповідачем є нікчемним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зазначеної вимоги.

Приведені в апеляційних скаргах доводи апелянтів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та прокуратури Дніпропетровської області в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді С.П.Котушенко

І.О.Петренко