Справа № 466/640/14 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/783/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Мельничук О.Я.,

секретаря Гацій І.І.,

з участю: прокурора Лящука Т.І., відповідача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3, представника Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Прокуратури Львівської області та Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року у справі за позовом заступника прокурора м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_2, з участю третіх осіб: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року у позові заступника прокурора м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_2, з участю третіх осіб: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення суду оскаржили Прокуратура Львівської області та Львівська міська рада.

В апеляційних скаргах посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянти не погоджуються з висновками про те, що ОСОБА_6 слід вважати первісним власником спірних нежитлових приміщень. Вказують, що позивачем суду надано належні і достатні відомості про те, що власником даного майна є Львівська міська рада, зокрема, інформаційна довідка Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.08.2013 року, згідно якої за територіальною громадою м.Львова в особі Львівської міської ради зареєстровано право власності на вказані приміщення, однак не залишилося без уваги суду та відповідної належної оцінки. Зазначають, що оскільки дане майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради без волі власника та без належних правових підстав, тому таке може бути витребуване у відповідача. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників апелянта - прокурора Лящука Т.І. та третьої особи - ОСОБА_4 на підтримання апеляційних скарг, відповідача

ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на заперечення скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених .законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до приписів ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Обґрунтовуючи підставність позову, посилаючись на приписи ст. ст. ст. 388, 1212 ч.ч. 1, 2,1213 ч. 1 ЦК України, прокурор вважав, що спірне нежиле приміщення вибуло із володіння територіальної громади Львівської міської ради поза її волею, тому воно не могло бути предметом договорів купівлі-продажу, що в свою чергу є підставою для його витребування від добросовісного набувача ОСОБА_2

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.12.2011 року про закриття провадження у справі у звязку із визнанням мирової угоди визнано право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться в м.Львові по вул. Замарстинівська, 20 за ОСОБА_5 (а.с.6-7,т1).

Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_5 продав вказане приміщення, що знаходиться в м.Львові по вул. Замарстинівська, 20 ОСОБА_6, яка в подальшому відчужила дане нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7. Після цього останній відчужив дане приміщення ОСОБА_8, який в свою чергу уклав договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з ОСОБА_2, на підставі якого видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Як вбачається з договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.04.2013 року, укладеного між продавцем нежитлового приміщення ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_2, продаж даного приміщення вчинено за 115 000 грн. Даний договір купівлі- продажу нежитлового приміщення по вул. Замарстинівська, 20 у м. Львові нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, а відтак дотримана нотаріально посвідчена письмова форма договору і в цей же день нотаріусом дане нежитлове приміщення зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 2849594, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.74-77, 95-97,т1).

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_2 повністю дотримано вимоги ст. 657 ЦК України, яка передбачає, що договір купівлі- продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому вважається добросовісним набувачем вищевказаного нежитлового приміщення, згідно з вимогами ст. 388 ЦК України.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Згідно розясень п. 30 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ч.2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

На думку колегії суддів, дана норма підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки спірне нежитлове приміщення не може бути витребувано у ОСОБА_2, оскільки продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень, а відтак відповідач є добросовісним набувачем.

Крім того, суд вірно встановив, що позивачем не надано доказів про те, що приміщення, яке розташоване за адресою: м. Львів, вул. Замарстинівська, 20 вибуло з комунальної власності територіального громади м.Львова без відповідної правової підстави, оскільки, ухвалою Дрогобицького суду Львівської області від 12.12.2011 року визнано право власності на спірне нежитлове приміщення за третьою особою ОСОБА_5, яке згодом були продане ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та пізніше відповідачу ОСОБА_2 В подальшому ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.09.2013 року заяву прокурора про перегляд рішення за нововиявленим обставинами скасовано та призначено до розгляду. Однак, даний позов залишено без розгляду, що дає підстави вважати, що первісним власником нежитлових приміщень являється ОСОБА_6

Посилання апелянтів на те, що згідно із витягом про реєстрацію права власності від 25.09.2008 року, будинок за адресою: м.Львів, вул.Замарстинівська, 20 був зареєстрований на праві комунальної власності за територіальною громадою м Львова і що право власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради вказаний будинок зареєстрований на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м.Львова № 192 від 14.04.1987 року спростовується цим же рішенням «Про затвердження реєстру та реєстрації житлових будинків», оскільки в ньому відсутній будинок № 20, який розташований по вул. Замарстинівській у м.Львові (а.с.13-14,т.1).

Крім того, апелянтами не надано жодного договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, а лише одну інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно на прізвище ОСОБА_6

Відтак, суд першої інстанції, повно та всебічно зясував обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дав їм належну правову оцінку, дослідив та оцінив зібрані по справі докази, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яким підставно відмовив Львівській міській раді у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 309, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Прокуратури Львівської області та Львівської міської ради відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_11