У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області у складі :

головуючого - судді: Супрун М.Ю.

суддів : Мироненко І.П., Осипчук О.В.

при секретарі: Одінцові Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно набутого під час шлюбу майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Джетта-СВ», товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка СВ» про розподіл майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2014 року частково задоволено вищезазначені позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_2 право власності на залізобетонний гараж літ А-1 (площею 20,9 кв.м.), розташований на території спортивного споживчого кооперативу «Таврида» в м. Маріуполі Донецької області, виділено його в натурі ОСОБА_2, припинено за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності.

Визнано право власності на автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номер НОМЕР_1 за ОСОБА_1, виділено йому його в натурі, припинено за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на даний автомобіль.

Визнано право власності на автомобіль Nissan Tiida, державний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_2, виділено ОСОБА_2 його в натурі, припинено за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на даний автомобіль.

З метою зрівняння часток в спільній сумісній власності на гараж в кооперативі «Таврида», двох автомобілів Suzuki Grand Vitara і Nissan Tiida, стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості майна в розмірі 9 199,27 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на 60500,00 доларів США, які знаходяться в Маріупольському відділенні № 1 ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» в розмірі 30 250,00 доларів США і в ПАТ КБ «Приватбанк» в розмірі 30 250,00 доларів США, як грошових коштів, придбаних нею до шлюбу, припинено на них право власності ОСОБА_1

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10% ринкової вартості частки ОСОБА_1 в товаристві з обмеженою відповідальністю «Джетта СВ», стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ? ринкової вартості частки в розмірі 63 405,0 грн.

Визнано спільною сумісною власністю 5% ринкової вартості частки ОСОБА_1 в товаристві з обмеженою відповідальністю «НІКА СВ» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ? ринкової вартості частки в розмірі 1 465,0 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення суду та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог стосовно розподілу вартості статутних капіталів ТОВ «Джетта-СВ» та ТОВ «Ніка СВ» і задовольнити його вимоги про визнання права власності на ? частину грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку в Маріупольському відділенні №1 ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росіі», в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 послався на те, що у суду першої інстанції не було законних підстав для визнання грошового вкладу, що знаходиться на депозитному рахунку в Маріупольському відділенні №1 ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росіі» власністю ОСОБА_2, оскільки в судовому засіданні було доведено належними доказами, що він під час шлюбу з відповідачкою отримував доходи, крім того, в особистій власності мав квартиру та транспортні засобі, які в період шлюбу продав, а гроші витратив в інтересах сім'ї. Крім того вважає, що суд першої інстанції не врахував, що вклад до статутних фондів товариств не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач у суд апеляційної інстанції не з'явився, згідно заяви, просив справу розглянути за його відсутності, апеляційну скаргу задовольнити.

Представники відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити.

Представники третіх осіб - товариства з обмеженою відповідальністю «Джетта-СВ» та товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка СВ» до суду не з'явились, згідно заяв, просили справу розглянути за їх відсутності, апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачки, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти в сумі 60500,00 доларів США, які знаходяться в Маріупольському відділенні № 1 ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» є об'єктом особистої власності ОСОБА_2, оскільки набуті нею до шлюбу, а тому поділу між подружжям не підлягають.

Крім того, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на компенсацію вартості часток в статутних фондах ТОВ «Джетта-СВ» та ТОВ «Ніка СВ», які вніс ОСОБА_1 під час шлюбу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено та не оспорюється сторонами, що з 13 серпня 2004 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірвано рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 06 травня 2011 року (т.1 а.с.7, 155).

Під час шлюбу ОСОБА_1 увійшов до числа учасників ТОВ «Ніка СВ» та ТОВ «Джетта-СВ, де розмір його внеску до статутного фонду складав відповідно 20000,00 грн.(5 %) та 135710,50 грн. ( 10 %), що вбачається зі статутів товариств ( т. 1 а.с. 193-209, 219-238, 151-153).

Також судом встановлено, що розмір частки ОСОБА_1 у гривневому еквіваленті станом на липень 2011 року в статутному фонді ТОВ «Джетта-СВ» складає 126.810, 0 грн, а в ТОВ «Ніка СВ» - 2930,00 грн., що підтверджується, зокрема, висновками експерта №4982/24/5051/25 від 18 березня 2013 року (т. 2 а.с. 83-91), даними балансів підприємств.

Згідно зі ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України) та Законом України «Про господарські товариства».

За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником: 1)майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2)продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;3)одержаних доходів;4)іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником: 1)майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу;2)продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;3)одержаних доходів; 4)іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами.

За положеннями ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Отже, об'єктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов'язків, пов'язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення).

При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частина прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частина майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки.

Разом із тим з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

Виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ внесеного майна, право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції, який дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на половину вартості внесених ОСОБА_1 до статутних фондів ТОВ «Джетта-СВ» та ТОВ «Ніка СВ», грошових коштів.

Крім того, згідно п.1.ч.1.ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Судом встановлено, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, з 25 вересня 1995 року ОСОБА_2 була учасником товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомунікаційна компанія «Сигма» (далі: ТОВ «ТРК Сигма»), де розмір її внеску до статутного фонду складав 24,41 %, що підтверджується змінами до договору про діяльність ТОВ «ТРК «Сигма», затвердженими на зборах учасників від 20 травня 1999 року та зареєстрованих в виконкомі Маріупольської міської ради за № 535/ЖЗЮ № 1 від 15 червня 1999 року, додатковою угодою до установчого договору від 01 квітня 1999 року про діяльність ТОВ «ТРК «Сигма», статутом товариства в новій редакції ( а.с.72, 73, 78т.1).

Згідно договору, посвідченого 14.03.2008 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу в Донецькій області, ОСОБА_2, як учасник ТОВ «ТРК «Сигма», передала у власність належну їй частку в статутному капіталі, що становить 24,41 % ВАТ «МК «Азовсталь», одержавши за це 3 030 000,0 грн. (а.с.43-44,т.1).

Дані грошові кошти були перераховані на банківський рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_3 в АТ « Райффайзен Банк Аваль» в м. Маріуполі та частково отримані нею у розмірі 1 979 500, 0 гривень, а 1 050 500, 0 грн. переведено на депозитний рахунок № НОМЕР_4 у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». З вказаного часу дані грошові кошти знаходились на депозитних рахунках зазначеної банківської установи, а 13 січня 2010 року були переведені в Маріупольське відділення № 1 ПАТ ««Дочірній банк Сбербанку Росіі».

Проаналізувавши виписки про рух коштів в банках, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що грошові кошти в розмірі 60 500,00 доларів США є особистою приватною власністю ОСОБА_2, оскільки були отримані нею від продажу корпоративних прав, що належали їй до шлюбу з ОСОБА_1

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: