Номер провадження: 22-ц/785/6083/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Бабія А.П., Варикаші О. Д.

при секретарі Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, комунального підприємства «Узберіжжя» про визнання права власності за апеляційною скаргою представника комунального підприємства «Узберіжжя» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулась з позовом, в подальшому уточнивши його, до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «Узберіжжя», ОСОБА_3 про визнання недійсним результатів конкурсу на право укладання договору оренди, визнання права власності.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилалася на те, що у 2000 році позивачка спільно з підприємцем ОСОБА_4 побудувала кафе-бар «Лагуна», який розташований на південному пляжі у м. Одесі та експлуатувався позивачкою як фізичною особою-підприємцем протягом 2000-2008 років. 12 березня 2010 року, за результатами конкурсу на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю, між КП «Узберіжжя» та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 був укладений договір оренди окремого індивідуально визначеного майна - твердого покриття, загальною площею 376 кв. м.

Посилаючись на те, що вказане тверде покриття розташоване в одному місці з кафе-баром «Лагуна» і не може бути об'єктом оренди за спірним договором, а також на те, що конкурс на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю проведено із порушеннями, позивачка просила суд задовольнити позов.

Ухвалою суду від 25 лютого 2015 року за заявою представника позивачки позовні вимоги до ОСОБА_3 про визнання недійсними результатів конкурсу на право укладення договору оренди, затверджених протоколом засідання, що відбулось 04 березня 2010 року та наказом директора КП «Узберіжжя» від 04 березня 2010 року №48-ОД, залишені без розгляду

В кінцевому варіанті, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на конструктивні елементи та матеріали, що складали будівлю кафе-бару «Лагуна», загальною пл. 120 кв. м., що розташована на земельній ділянці пл. 376 кв. м. за адресою: м. Одеса, південний пляж «Аркадія», а саме: підпірна стіна монолітна залізобетонна, 21, 40 погонних метрів, декоративне огородження цегляне суцільне, підлога бетонна пл. 120 кв. м.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, та надав пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві.

Представник Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаних позовних вимог.

Представник КП «Узберіжжя» у судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаних позовних вимог.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року позов задоволений. Визнано за ОСОБА_2 право власності на конструктивні елементи та матеріали, що складали будівлю кафе-бару «Лагуна», загальною пл. 120 кв. м., що розташована на земельній ділянці пл. 376 кв. м. за адресою: м. Одеса, південний пляж «Аркадія», а саме: підпірна стіна монолітна залізобетонна, 21, 40 погонних метрів, декоративне огородження цегляне суцільне, підлога бетонна пл. 120 кв. м.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду представник комунального підприємства «Узберіжжя» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в звязку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, надала заяву про відкладення розгляду справи в звязку з сімейними обставинами. Колегією не визнано поважною неявку позивача в судове засідання в звязку з ненаданням до заяви доказів які б підтверджували наявність сімейних обставин які перешкоджають участі позивача у судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, сторони, що зявилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що Згідно ст. 41 Конституції України право власності набувається у порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З 2000 року по 2008 рік на території пляжу «Аркадія» в м. Одесі функціонував кафе-бар «Лагуна», який експлуатувався фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 як заклад громадського харчування.

З 07 квітня 1998 року по 15 листопада 2010 року ОСОБА_2 мала статус фізичної особи-підприємця, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 №646888.

31 березня 1998 року Приморська районна адміністрація м. Одеси погодила ескізний проект павільйону кафе-бару «Лагуна» на південному пляжі «Аркадія» приватному підприємцю ОСОБА_4

28 квітня 1998 року між ОСОБА_4 та позивачкою був укладений договір про співпрацю, предметом якого була організація торгового забезпечення та громадського харчування у кафе-барі «Лагуна» на пляжі «Аркадія» та реконструкція павільйону кафе-бару «Лагуна».

Будівля кафе-бару «Лагуна» побудована позивачкою ОСОБА_2 спільно з підприємцем ОСОБА_4 на підставі дозволу Інспекції ДАБК при Головному управлінні архітектури та містобудування м. Одеси № 100 від 07 травня 1998 року та висновку Головного управління архітектури та містобудування № 438/98 від 04 травня 1998 року.

Суд першої інстанції зазначив, що доводи представника «Узберіжжя» про незаконну реконструкцію позивачкою спірного приміщення спростовується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 1999 року, що набрало чинності, яким позивачка була включена до кола осіб, яким дозволено виконання робіт з реконструкції павільйону кафе-бара «Лагуна».

05 серпня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу частини майна, яке перебуває у спільній частковій власності, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбала частину у спільній частковій власності на споруду - металоконструкції під кафе-бар «Лагуна», яка належала продавцю.

Посилання представника відповідача про те, що «ОСОБА_5 державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкту до експлуатації» від 25 листопада 1999 року є неповним, як зазначив, суд першої інстанції, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки вказаний акт не оскаржувався жодним зі сторін, а таму є чинним.

Кафе-бар «Лагуна» був прийнятий в експлуатацію 02 лютого 2000 року актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації.

22 травня 2000 року ОСОБА_2 було надано дозвіл Приморської районної адміністрації № 76 на розміщення об'єкта торгівлі, громадського харчування та сфери послуг - павільйон «Лагуна» з літньою площадкою.

Спірне майно протягом 2000-2008 років експлуатувалось позивачкою як фізичною особою-підприємцем у якості закладу громадського харчування, що підтверджується залученими до справи документами, до нього були підєднанні усі необхідні інженерні мережі, в тому числі електро, водопостачання, водовідведення тощо.

Висновком Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 3629 від 25 червня 2011 року судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що наявна на місці проведення експертизи бетонна підлога кафе-бару «Лагуна» не є твердим покриттям, аналогічним твердому покриттю прилеглої території пляжу «Аркадія». Таким чином, висновок експертизи доводить наявність на спірному місці саме бетонної підлоги кафе-бару «Лагуна» та відсутність твердого покриття. Крім того, у висновку зазначено, що досліджуваний обєкт кафе-бару «Лагуна» нерозривно пов'язаний з земельною ділянкою, переміщення якого без втрати їх функціонального призначення було неможливо.

Ст. 184 ЦК України встановлено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Кафе-бар «Лагуна» був закінчений будівництвом 02 лютого 2000 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року.

Набуття права власності на новостворене нерухоме майно регулювалося Законом України «Про власність», відповідно до ст. 12 якого підставами виникнення права приватної власності визнавалася праця громадян як основа створення і примноження їх власності; громадянин набував права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Частиною 4 ст. 13 зазначеного Закону, встановлено, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян. Але особливого порядку набуття права власності на новостворене нерухоме майно попередніми законодавчими актами України не встановлювалося, що спростовує доводи представника відповідача про відсутність будь-яких правовстановлюючих документів на спірний обєкт.

Будівля кафе-бару «Лагуна» частково демонтована.

За висновком № 2825 від 13 травня 2013 року додаткової судової будівельно-технічної експертизи на час проведення натурного дослідження встановлений перелік і характеристики конструктивних елементів будівлі кафе-бару «Лагуна»: підпорна стіна монолітна залізобетонна, декоративне огородження цегляне суцільне, підлога бетонна. Висновком встановлені розміри конструктивних елементів: підпірна стінка монолітна залізобетонна 21, 40 п. м., покриття 328, 50 кв. м. Також встановлено, що будівля кафе-бару «Лагуна» була об'єктом нерухомого майна, що спростовує доводи представника ПП «Узберіжжя» про те, що спірний обєкт є лише малою архітектурною формою.

Вищевказані експертизи як зазначив, суд першої інстанції не викликають сумнівів. Натомість, твердження представника відповідача про те, що вищевказані висновки експертів незаконні, не були доведені у судовому засіданні, та не підтверджуються жодними наявними в матеріалах доказами.

Між сторонами існує спір про право на зазначене приміщення, жодна з сторін не вправі була самовільно здійснювати демонтаж, руйнування, псування спірного приміщення до вирішення цього питання судом.

Цей конституційний принцип, закріплений в ст. 41 Конституції України, передбачає, що право власності може бути припинено у порядок та спосіб, що визначений законом. Пошкодження майна позивача, його руйнування, здійснено без будь-якої правової підстави, не у спосіб та порядок, визначений законом, тобто самоуправно.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, правовий режим власності.

На момент закінчення будівництва кафе-бару «Лагуна» закон не визначав такого порядку набуття права власності, який встановлений чинним Цивільним кодексом України й існує сьогодні.

Створення нерухомого майна відповідно до наданого дозволу та введення його в експлуатацію було достатньо правовою підставою для виникнення та набуття позивачем права власності на це майно.

Ст. 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином, норми Конституції України гарантують позивачці ОСОБА_2 набуття права власності за законами, що діяли на момент створення нею майна та не допускають звуження обсягу цього права (права власності) при прийнятті нового закону - Цивільного кодексу України 2003 року.

Зібранні у справі докази та їх належна оцінка вказують, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на конструктивні елементи та матеріали, що складали будівлю кафе-бару «Лагуна», загальною пл. 120 кв. м., що розташована на земельній ділянці пл. 376 кв. м. за адресою: м. Одеса, південний пляж «Аркадія», а саме: підпірна стіна монолітна залізобетонна, 21, 40 погонних метрів, декоративне огородження цегляне суцільне, підлога бетонна пл. 120 кв. м., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З зазначеними висновками суду першої інстанції колегія не погоджується.

Відповідно до частини 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 02 липня 2014 року були скасовані попередні судові рішення у зазначеній справі. В зазначеній ухвалі, суд касаційної інстанції посилався на те, що згідно з частиною 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, зокрема, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Одеської області від 16 вересня 2010 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 11 січня 2011 року, відмовлено у позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобовязання вчинити дії.

Вказаним рішенням встановлено, що будь-яких правовстановлюючих документів на споруду (кафе-бар «Лагуна») та на право користування чи власності на земельну ділянку, на якій розташовано спірний обєкт ОСОБА_2 не надала, а її посилання на акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації від 25 листопада 1999 року на кафе-бар «Лагуна» судом не може бути врахований, оскільки цей документ не підписаний усіма членами вказаної державної технічної комісії.

Крім того, у зазначеному рішенні вказано, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03 лютого 2009 року у справі № 22-5/316-07-7848, яка набрала законної сили, встановлено, що підприємець ОСОБА_2 володіє та користується земельною ділянкою, розташованою на території пляжу «Аркадія» в м. Одесі, без будь-яких правових підстав, у звязку з чим цією постановою підприємця ОСОБА_2 зобовязано звільнити займану земельну ділянку.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, належним чином не перевірили та не спростували доводи відповідача відносно того, що позивачка не надала суду правовстановлюючих документів на право користування чи розпоряджання будівлею кафе-бару «Лагуна», що підтверджено рішенням господарського суду Одеської області від 16 вересня 2010 року, яке набрало законної сили.

Судом першої інстанції зазначені висновки та мотиви суду касаційної інстанції які були підставою для скасування попередніх судових рішень у справі не враховані.

Колегія вважає, позивачем не надано суду правовстановлюючих документів на право користування чи розпоряджання будівлею кафе-бару «Лагуна», що підтверджено рішенням господарського суду Одеської області від 16 вересня 2010 року, яке набрало законної сили. Як при розгляді справи в суді першої інстанції так і при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Зазначені обставини є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника комунального підприємства «Узберіжжя» задовольнити. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

ОСОБА_5

ОСОБА_6