Справа № 199/5901/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що зазначене домоволодіння було зведено її батьком на відведеній для цієї мети земельній ділянці та введено в експлуатацію, однак за батьком не було зареєстроване право власності в БТІ, через що нотаріус відмовляє позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідач є рідним братом позивачки, який разом з нею прийняв спадщину після смерті батька. Вони є єдиними спадкоємцями за законом.

Позивачка ОСОБА_1, належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Надала суду письмову заяву, згідно якої підтримала в повному обсязі вимоги за позовною заявою та фактичні обставини на яких вони ґрунтуються. Просить розглянути справу у її відсутність.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2, належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, не з'явився. Надав суду письмову заяву, згідно якої визнає позов в повному обсязі, просить розглянути справу у його відсутність. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 ст. 174 ЦПК України, йому роз'яснені та зрозумілі.

Третя особа Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, яка також була належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направила. Надала суду письмову заяву, за якою просить справу розглянути за відсутності свого представника.

Вирішуючи питання щодо можливості прийняття судом визнання позову відповідачем, суд виходить з наступного.

Згідно копії свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3.

За ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру «Заповіти/спадкові договори» вбачається, що ОСОБА_3 заповіту після себе не залишив.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З наявних у справі копій свідоцтв про народження вбачається, що позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є рідними дітьми ОСОБА_3

Дружина спадкоємця ОСОБА_4 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_3

Інші спадкоємці першої черги дослідженими судом доказами не встановлені.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

З копії спадкової справи до майна ОСОБА_3 вбачається, що 11 червня 2008 року у межах визначеного законом шестимісячного строку сторони подали до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

За результатами розгляду заяви сторін 22 липня 2015 року нотаріусом була винесена постанова про відмову сторонам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Постанова обґрунтовується тим, що на зазначене домоволодіння не були надані правовстановлюючі документи, а за відомостями БТІ реєстрація права власності на домоволодіння не проводилася, отже право власності на спадкове майно у спадкодавця відсутнє.

Вирішуючи питання щодо належності спадкодавцю домоволодіння, суд виходить з наступного.

Предметом спору є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, рішенням Виконкому Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих м. Дніпропетровська № 1794 від 27 серпня 1957 року була виділена ОСОБА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку.

Земельна ділянка була відведена ОСОБА_3 в натурі 11 вересня 1957 року, що підтверджується копією відповідного акту та довідки про землекористування.

З копії технічного паспорту на домоволодіння вбачається, що на відведеній земельній ділянці ОСОБА_3 був зведений житловий будинок літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, літ. а-1, терасою літ. а1-1 та ганком літ. а, загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м., а також господарчі будівлі: гараж літ. Б, сараї літ. В та Г, вбиральня літ. Д, душ літ. Е, споруди № 1-6, замощення І.

За копією довідки Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», саном на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, згідно копії акту приймання індивідуального житлового будинку та рішення Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів № 320/2 від 13 травня 1988 року «Про затвердження акту приймання жилого будинку по АДРЕСА_1», вказаний житловий будинок введений в експлуатацію в 1988 році.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-54цс12 від 13 червня 2012 року, за яким відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Вирішуючи питання щодо порядку набуття права власності на нерухоме майно, який існував на час його спорудження, суд враховує роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови № 4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», за якими суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

Також суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року, згідно якого питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку, цей громадянин набув статусу власника житлового будинку.

Оскільки домоволодіння, зведене ОСОБА_3, було введене в експлуатацію і відповідний акт державної комісії був затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів, останній набув на нього права власності з часу затвердження акту, оскільки право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Оскільки видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину позивачеві унеможливлюється через відсутність державної реєстрації за спадкодавцем права власності на спадкове майно, наявний спір, який підлягає вирішенню судом.

Вирішуючи питання щодо того, чи є ОСОБА_2 належним відповідачем по справі, суд враховує роз'яснення, викладені у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, відповідачами у справах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Оскільки спадщину прийняли два спадкоємці, то позивачкою правильно визначено відповідачем іншого спадкоємця.

Суд виходить з того, що відповідач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними та матеріальними правами, наслідки зазначеної процесуальної дії йому роз'ясненні, визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За наведених обставин визнання позову відповідачем слід прийняти і позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212, 214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Дніпропетровську, іпн НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з:

-житлового будинку літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, літ. а-1, терасою літ. а1-1 та ганком літ. а, загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м.;

-гаражу літ. Б;

-сараїв літ. В та Г;

-вбиральні літ. Д;

-душу літ. Е;

-споруд № 1-6;

-замощення І.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :