Провадження № 22ц/784/1048/15 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Категорія 34 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

27 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Харитоновій І.В.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Український страховий дім», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

12 червня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 грудня 2014 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено приватне акціонерне товариство «Український страховий дім» (надалі - ПрАТ «Український страховий дім»).

Свої вимоги заявник мотивував тим, що 11 липня 2014 року на автодорозі в напрямку м. Нова Одеса сталася дорожньо - транспортна пригода з вини ОСОБА_3, який керував автомобілем «ВАЗ 2106». В результаті чого було пошкоджено автомобіль «Ford Focus», державний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності позивачу. Постановою суду ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Завдану ДТП матеріальну шкоду було оцінено спеціалістом автотоварознавцем, та відповідно до складеного ним звіту вона становить 25188 грн. 95 коп. Також внаслідок пошкодження його майна було спричинено моральну шкоду, яку він оцінив у 7000 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заподіяну йому матеріальну шкоду в розмірі 25188 грн. 95 коп. та моральну шкоду в сумі 7000 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 25188 грн. 95 коп. у відшкодування матеріальної шкоди, 1000 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, 247 грн. 50 коп. витрат на зберігання автомобіля, а також 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 липня 2014 року близько 18-00 год. в м. Миколаєві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Форд Фокус» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, та автомобілем марки ВАЗ 2106 реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 (а.с. 6).

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 вересня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.6).

Відповідно до звіту № 061 від 5 серпня 2014 року про визначення матеріального збитку, завданого позивачу, як власнику автомобіля «Форд Фокус» державний реєстраційний номер НОМЕР_2, розмір матеріального збитку в результаті ДТП складає 31476 грн. 82 коп., при цьому вартість відновлюваного ремонту автомобіля становить 25 188 грн. 95 коп. та втрата товарної вартості автомобіля 6287 грн. 87 коп.(а.с.7-19).

Цивільно-правова відповідальність перед третіми особами 15 березня 2014 року застрахована ОСОБА_3 у ПрАТ «Український страховий дім». Договір страхування діє на умовах, встановлених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в тому числі чітко зазначені обов'язки водія транспортного засобу у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально (а.с.75)

Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_3 кошти в сумі 25188 грн. 95 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2000 грн. в рахунок моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що саме внаслідок порушення ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України відбулася дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої ОСОБА_4 завдана майнова шкода у вигляді затрат на відновлюваний ремонт автомашини і моральна шкода, пов'язана з моральними стражданнями з приводу пошкодження його майна.

Відмовляючи в частині стягнення страхового відшкодування з ПрАТ «Український страховий дім», суд першої інстанції зазначав, що оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ 2106 державний реєстраційний номер НОМЕР_3 була застрахована, але він, не звертався до страхової компанії з повідомленням встановленого зразка про настання дорожньо-транспортної пригоди та не повідомив вчасно про страховий випадок - шкода має бути відшкодована завдавачем шкоди.

Судова колегія погоджується з висновками першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України майнова та моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача з умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Що ж стосується доводів апелянта представника ОСОБА_3, про незаконність рішення суду в частині відмови у стягненні страхового відшкодування з ПрАТ «Український страховий дім», то вони колегією суддів розцінюються як безпідставні, оскільки ОСОБА_3 хоча і був застрахований, проте не звернувся до страхової компанії з повідомленням встановленого зразка про настання дорожньо-транспортної пригоди та не повідомили про настання страхового випадку.

Так, згідно зі ст. 3 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закону) обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону в разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - Моторному (транспортному) страховому бюро України (далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, у разі невиконання страхувальником обов'язку, передбаченого ст. 33 Закону, він позбавляється права на відшкодування шкоди за його винні дії страховиком у порядку, передбаченому ст. 1194 ЦК України.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" оскільки відповідно до ст. 3 Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст. 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди, тобто у нашому випадку ОСОБА_3

Виходячи з викладеного, судова колегія вважає, що рішення суду в частині відмови у стягненні страхового відшкодування саме з ПрАТ «СК «Український Страховий Дім» є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що доказом повідомлення відповідачем страхової компанії про настання ДТП є участь представника страхової компанії при огляді спеціалістом механічних пошкоджень автомашини позивача судовою колегією не можуть бути прийняти до уваги з огляду на те, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, ОСОБА_3 повинен був надати суду належні та допустимі докази про те, що ПрАТ «Страхова компанія «Український страховий дім» невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово була повідомлена відповідачем про дорожньо-транспортну пригоду за встановленим зразком повідомлення відповідно до умов договору страхування.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують визначений договором та законом порядок повідомлення застрахованою особою про дорожньо-транспортну пригоду.

Сам по собі факт присутності представника страховою компанії при огляді пошкодженого автомобіля позивача, запрошеного спеціалістом, не є доказом того, що ОСОБА_3 повідомив страхову компанію у спосіб, визначений умовами договору страхування та Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції з огляду на положення ст. 23, 1167 ЦК України правильно врахував характер та обсяг моральних страждань позивача, як власника транспортного засобу, пов'язаних з пошкодженням автомобіля, що викликало певні порушення в звичайному розкладі його життя, однак ці обставини не потягли істотних змін у життєдіяльності останнього, у зв'язку з чим, позовні вимоги в частині компенсації відшкодування моральної шкоди суд задовольнив у розмірі 2000 грн.

Твердження апеляційної скарги, що суд першої інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди не врахував матеріальний стан відповідача, наявність родини та розмір його середнього заробітку не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ст. 1167 ЦК України не передбачає врахування цих обставин судом, а крім того, ні ОСОБА_3, ні його представник будь-яких заяв та клопотань про дослідження майнового стану відповідача у суді першої інстанції не заявляли.

Таким чином, твердження скаржника про те, що судове рішення є необґрунтованим та ухвалено без дослідження всіх обставин справи є непереконливими, доводи останнього зводяться до тлумачення як обставин, так і норм права на свою користь та не спростовують викладених в судовому рішенні висновків суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд повно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, що надали сторони, а тому підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді