Справа № 361/4886/14 Головуючий у І інстанції Маценко Н. П.
Провадження № 22-ц/780/898/15 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко
Категорія 52 29.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

29 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що з листопада 2010 року працював на ДП «Державна інвестиційна компанія». 08.04.2014 року керівництво підприємства вимагало від ОСОБА_1 написання заяви про звільнення за власним бажанням, на що позивач не погодився.

В зв»язку з погіршенням стану здоров»я ОСОБА_1 09.04.2014 року потрапив до лікарні і перебував на стаціонарному лікуванні з 09.04.2014 року по 29.05.2014 року, що підтверджується листками непрацездатності.

Після повернення з лікарні ОСОБА_1 за місцем проживання отримав лист, яким відповідач повідомив його про звільнення з посади начальника відділу господарського та технічного забезпечення ДП «Державна інвестиційна компанія» з 09.04.2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул) та наказу № 13-к від 09.04.2014 року.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки воно було проведено без дотримання встановленого законом порядку звільнення, зокрема, його було звільнено в період тимчасової непрацездатності, що заборонено ч. 2 ст. 40 КЗпП, крім того, в нього не було відібрано письмових пояснень з приводу дисциплінарного порушення, що не відповідає ч. 1 ст. 149 КЗпП.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд поновити його на посаді начальника відділу господарського та технічного забезпечення ДП «Державна інвестиційна компанія» з 09.04.2014 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2014 року до моменту поновлення на роботі, а також завдану йому незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу господарського та технічного забезпечення державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» з 09.04.2014 року.

Стягнуто з державного підприємства "Державна інвестиційна компанія" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 64 469 грн. 30 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Стягнуто з державного підприємства "Державна інвестиційна компанія" на користь держави судовий збір у розмірі 644 грн. 69 коп. та 121 грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду є законним, якщо суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення є обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу №27-к від 15.11.2010 року (а.с.55) ОСОБА_1 прийнято на роботу до ДП «Державна інвестиційна компанія» на посаду начальника відділу автотранспортного забезпечення управління матеріально-технічного забезпечення департаменту адміністративно-господарської діяльності.

Наказом № 2-к від 28.02.2013 року (а.с.54) ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу господарського та технічного забезпечення.

07.04.2014 року працівниками ДП «Державна інвестиційна компанія» складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 14 год. до 18 год. (а.с.40).

08.04.2014 року на підставі вищевказаного акту та доповідної записки (а.с.41) складено подання до голови профспілкового комітету ДП «Державна інвестиційна компанія» про отримання згоди на звільнення працівника, який вчинив прогул, після чого в цей же день, 08.04.2014 року, на засіданні первинної профспілкової організації було вирішено звільнити ОСОБА_1 із займаної посади (а.с.44).

Відповідно до наказу № 13-к від 09.04.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу господарського та технічного забезпечення 07 квітня 2014 року за прогул, що стався 07 квітня 2014 року (а.с.39).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 09 по 22 квітня, з 23 квітня по 15 травня та з 16 травня по 29 травня 2014 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності (а.с.14-16).

Таким чином, оскільки звільнення ОСОБА_1 відповідачем було проведено 09 квітня 2014 року, в період його тимчасової непрацездатності, таке звільнення обґрунтовано визнане судом першої інстанції таким, що проведене з порушенням діючого трудового законодавства, зокрема ч. 3 ст. 40 КЗпП.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи обставини справи, на підставі наведених правових норм, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на попередній посаді в зв»язку з незаконним звільненням є законним та обґрунтованим, і доводи апеляційної скарги відповідача законності та обґрунтованості висновків суду в цій частині не спростовують.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в обчисленому судом розмірі - 64 469 грн. 30 коп., оскільки обов»язок власника виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в разі поновлення на роботі незаконно звільненого працівника передбачений ч. 2 ст. 235 КЗпП. При визначенні розміру середнього заробітку суд першої інстанції обґрунтовано керувався постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

Правильним є і висновок суду першої інстанції про задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача завданої йому моральної шкоди, оскільки це відповідає ст. 237-1 КЗпП, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, внаслідок незаконного звільнення під час тимчасової непрацездатності позивач і його сім»я перебували в стресовому стані, без засобів до існування, що завдало позивачу моральних страждань. Розмір моральної шкоди, визначений судом - 500 грн., на думку колегії суддів є справедливим та достатнім і підстав для його зміни немає.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційна скарга відповідача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: