АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання шлюбу недійсним та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11824/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ у м. Києві, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання шлюбу недійсним та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову, оскільки ОСОБА_7, хоча і надав згоду на шлюб, проте, не бажав утворювати сім'ю. Стосунки до укладення шлюбу між померлим ОСОБА_7 та відповідачкою мали тимчасовий характер та були пов'язані з проведенням відпочинку, вживанням алкоголю та наданням житла відповідачці для короткочасного проживання. Під час перебування у шлюбі відповідачка не вела з померлим спільного господарства та не проживала з ним однією сім'єю. Також ОСОБА_3 не була присутня на похованні ОСОБА_7 Відмовляючи в задоволенні позову, судом не надано належної оцінки показанням свідків, допитаних судом в ході судового розгляду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_4, представник Відділу РАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві, представник Головного управління юстиції у м. Києві не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення, представник Відділу РАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві подав заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14 січня 2011 року між ОСОБА_7 таОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом РАЦС Дніпровського РУЮ м. Києві (т.1, а.с.85 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (т.1, а.с.7).

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсним шлюб, укладений між його батьком ОСОБА_7 та ОСОБА_3 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 Десятою Київською державною нотаріальною конторою на частку квартири АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовував тим, що оспорюваний ним шлюб був укладений без наміру створення сім'ї та набуття прав і обов'язків подружжя та порушує його права спадкоємця.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язківподружжя.

Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст.40 СК). Вирішуючи справу, судам слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Судом було встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 познайомилися у 2006 році, їхній шлюб було зареєстровано у 2011 році, отже достовірно встановлено, що періодом, протягом якого сторони могли зробити висновки щодо реєстрації свого шлюбу, є період з 2006 року по 2011 рік. Твердження свідків та сторони позивача з приводу алкогольної залежності ОСОБА_7, як основного чинника реєстрації шлюбу носить сумнівний характер, зважаючи на те, що намір створити сім'ю не було вирішено за короткий проміжок часу, сторонами по справі не ставилося питання щодо недієздатності, хвороби померлого та інших чинників, які можуть вплинути на дійсність шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 уклали шлюб 14 січня 2011 року та на момент смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

При цьому, з вимогою про визнання шлюбу недійсним позивач звернувся лише після смерті батька ОСОБА_7, в той час, як про укладання шлюбу між останнім та відповідачкою ОСОБА_2 було відомо, про що він зазначив у позові та не заперечував у судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України (ст. 27 СК України).

Згідно з ч.2 ст. 28 СК України, заява про реєстрацію шлюбу подається чоловіком та жінкою особисто. Так само лише при особистій присутності чоловіка і жінки відбувається реєстрація шлюбу (ст. 34 СК України).

Відповідно до ст. 29 СК України орган державної реєстрації актів цивільного стану зобов'язаний ознайомити наречених з їхніми правами та обов'язками як майбутніх подружжя і батьків та попередити про відповідальність за приховання перешкод до реєстрації шлюбу.

Як було повідомлено Відділом РАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві в листі № 11960/02-10 від 16 грудня 2014 року, при реєстрації шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 була висловлена спільна згода на реєстрацію шлюбу, зазначені особи ознайомлювалися з правовими наслідками шлюбу, алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння не допускається у відповідності до чинного законодавства України. Крім того, заява на реєстрацію шлюбу зазначеними громадянами була подана 07 грудня 2010 року, шлюб зареєстровано 14 січня 2011 року, тобто у осіб, укладаючи шлюб, було достатньо часу для прийняття зваженого рішення щодо реєстрації шлюбу та його правових наслідків (т.1, а.с.60).

Крім того, із заявами про розірвання шлюбу, як за спільною заявою або одного з подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не зверталися, що підтверджується сторонами по справі та показами свідків. За життя ОСОБА_7 питання про визнання шлюбу недійсним через його фіктивність не ставив, відповідних розпоряджень на вчинення таких дій від його імені не надавав.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності наміру покійного ОСОБА_7 та ОСОБА_3 створити сім'ю.

Врахувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доводи, на які посилається позивач, не мають істотного значення для визнання шлюбу недійсним, а тому правомірно відмовив у позові.

Також, враховуючи, що позовна вимога ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом є похідною від первісних вимог, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову і в цій частині.

Згідно ч. 1 ст.56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності спільного проживання подружжя та ведення спільного господарства не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування рішення.

Відсутність ОСОБА_3 на похованні її чоловіка, також не підтверджує реєстрацію шлюбу останньої з ОСОБА_7 без наміру створення сім'ї.

Слід також звернути увагу, що показання всіх свідків про відомі їм обставини, які мають значення по справі, оцінені судом першої інстанції у їх сукупності з наявними письмовими доказами та поясненнями сторін. Всі ці висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду такі обставини не встановлені.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І.Побірченко