Провадження №2/761/1417/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Паночко О.М.

за участю позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Калінчук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд", третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Конкурс" про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору,-

В С Т А Н О В И В:

17 листопада 2014 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір оренди житлового приміщення №5342 від 08.10.2013 року, укладений між відповідачем та ТОВ "Компанія "Конкурс"; застосувати передбачені ч.2 ст.216 ЦК України наслідки недійсності договору оренди житлового приміщення №5342 від 08.10.2013 року, зокрема: визнати за позивачем право користування житловим приміщенням загальною площею 28,44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3; вселити позивача у зазначену квартиру.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що позивачка вселилась у житлове приміщення загальною площею 28,44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору оренди житлового приміщення №4382 від 01.07.2007 року, укладеного між відповідачем та ТОВ "Мєга-Інбуд". З 25.01.2008 року позивачка зареєстрована за вказаною адресою. За період з 2007 року по 2013 рік позивачка сплачувала комунальні платежі за приміщення, що перебувало в її користуванні.

08.10.2013 року був укладений Договір оренди житлового приміщення №5342 між відповідачем та ТОВ "Компанія "Конкурс". Позивачка проживала у зазначеному приміщенні до травня 2014 року, а потім внаслідок закінчення строку договору оренди позивачка вимушена була виселитись з житлового приміщення.

Як зазначає позивачка, вона не знала, що може самостійно укласти договір оренди житлового приміщення. Також позивачка зазначає, що оспорюваний договір є недійсним на підставі ст.810 ЦК України, Житлового кодексу України, а саме ст.61 (наймачем житлового приміщення може бути лише громадянин) та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" - ст.4 (житлові приміщення не належать до об'єктів оренди). А тому для захисту порушеного права позивачка звернулась до суду із заявленими вимогами.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених вимог та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі що на даний час зобов'язання за договором оренди між сторонами припинились, Орендар здав приміщення за актом приймання-передачі; на сьогодні оспорюваного договору не існує, будь-чиїх прав оспорюваний договір не порушує. У позивача відсутній ордер чи інший правовстановлюючий документ щодо користування житлом, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права користування житловим приміщенням.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про слухання справи в їх відсутність.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши позивача, її представника, представника відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору оренди житлового приміщення №4382 від 01.07.2007 року, укладеного між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" та ТОВ "Мєга-інбуд" позивачка вселилась в кімнату АДРЕСА_2.

На підставі додаткових угод строк дії Договору оренди житлового приміщення продовжувався з кінцевим строком до 30.09.2013 року.

08.10.2013 року між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" (далі - Орендодавець) та ТОВ "Компанія "Конкурс" (далі - Орендар) був укладений Договір оренди житлового приміщення №5342.

За умовами зазначеного Договору, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в орендне користування кімнату АДРЕСА_3 житловою площею 18,30 кв.м., загальною площею 28,44 кв.м. строком з 01.11.2013 року по 30.04.2013 року.

За актом прийому-передачі житлового приміщення від 30.05.2014 року ТОВ "Компанія "Конкурс" передала КП "Спецжитлофонд" житлове приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 28,44 кв.м., яке ТОВ "Компанія "Конкурс" орендувало на підставі договору оренди житлового приміщення від 08.10.2013 року №5342 для проживання родини ОСОБА_1

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував укладення Договорів оренди.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, зобов'язання за Договором оренди припинилось у відповідності із ст.599 ЦК України, внаслідок виконання проведеного належним чином.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_4 вона зареєстрована з 25.01.2008 року.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що йому не було відомо про реєстрацію позивача за вказаною адресою. Крім того, 09.07.2008 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про зняття з реєстрації місця проживання, але не надала паспорт для того, щоб проставити відповідну відмітку. Проте позивачка заперечувала звернення щодо зняття її з реєстраційного обліку та пояснила, що зазначена заява може бути підробленою.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 810 ч.1 ЦК України визначає, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом (ч.2 ст.810 ЦК України).

Закон України "Про оренду державного та комунального майна", як вбачається з його преамбули, покликаний забезпечити підвищення ефективності використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам.

Стаття 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що може бути об'єктом оренди в тому числі і нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Стаття 6 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що орендарями згідно з цим Законом можуть бути господарські товариства, створені членами трудового колективу підприємства, його структурного підрозділу, інші юридичні особи та громадяни України, фізичні та юридичні особи іноземних держав, міжнародні організації та особи без громадянства.

Зазначеним Законом не передбачено заборону на передачу в оренду житлових приміщень, зокрема кімнат в гуртожитках.

Суд не може погодитись з посиланням позивача на ст.61 ЖК України, як на підставу визнання договору оренди недійсним, що наймачем житлового приміщення може бути лише громадянин, так як ТОВ "Компанія "Конкурс" була орендарем приміщення, а не наймачем, а будь-яких заборон діючим законодавством для оренди юридичною особою житлового приміщення для проживання фізичних осіб, в тому числі і для працівників цієї юридичної особи, діючим законодавством не встановлено.

Також суд не може взяти до уваги посилання позивача на ту обставину, що вона від власного імені могла укласти Договір оренди, так як зазначена обставина не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, які відповідно до закону могли б бути підставою для визнання вищевказаного договору недійсним, позов в частині визнання Договору оренди недійсним задоволенню не підлягає.

Позивачка крім того, просила застосувати передбачені ч.2 ст.216 ЦК України наслідки недійсності договору оренди житлового приміщення №5342 від 08.10.2013 року, зокрема: визнати за позивачем право користування житловим приміщенням загальною площею 28,44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3; вселити позивача у зазначену квартиру

Отже, оскільки в судовому засіданні не встановлено підстав для визнання Договору недійсним, тому суд не вбачає підстав для застосування наслідків недійсності Договору оренди житлового приміщення.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України "Про оренду державного та комунального майна", ст.ст. 203, 215, 599, 810 ЦК України, ст..61 ЖК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 212, 215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд", третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Конкурс" про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.Г.Притула