Справа № 148/2295/14-ц Провадження № 22-ц/772/449/2015Головуючий в суді першої інстанції Карнаух А. П.
Категорія 44Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді : Шемети Т.М.,

суддів: Сопруна В.В., Марчук В.С.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 по виселення, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10.12.2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

20.08.2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом та висувала вимогу виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з належного їй приватного житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 10.12.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам по справі, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок, з відповідачем вони перебували в шлюбі, який 03.07.2014 року було розірвано. Суд не врахував того, що відповідач визнав позов, про що подав письмову заяву, проживати з ним в одному будинку для неї нестерпно, в нього є інше місце проживання, де він зареєстрований. Окрім того, суд з незрозумілих причин видалив представника позивача ОСОБА_2 із зали судового засідання, безпідставно пославшись на те, що представник не надав належним чином завірену копію доручення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, керувався нормами ст. 157 ЖК УРСР, відповідно до якої членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК УРСР: в разі систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, використання його не за цільовим призначенням, систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку, а заходи громадського впливу виявилися безрезультатними. особою, про виселення якої йдеться. Суд зазначив, що позивач не надала жодного доказу, який би підтверджував хоча б одну з умов виселення, по які йдеться в ст. 116 ЖК УРСР. Не було надано також доказів того, що відповідач проживає саме в буд. по АДРЕСА_2, так як зареєстрований він в іншому місці. Отже, суд не прийняв визнання позову відповідачем (а.с. 27, 41) та відмовив в задоволенні позову через його недоведеність.

Такий висновок суду є вірним та відповідає встановленим обставинам по справі і нормам матеріального права.

Судом було встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Будинок АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування (а.с.7-8).

03.07.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Позивач та відповідач з 24.12.2004 року зареєстровані за адресою АДРЕСА_2, що підтверджено домовою книгою (а.с.10-14).

У відповідності до копії паспорта відповідача він 23.09.2014 року знятий з реєстрації по АДРЕСА_2 в смт Кирнасівка та зареєстрований в цьому ж селищі АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців.

Саме по собі право власності не є абсолютним та може бути обмежено у випадках, встановлених законом. Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має власник житла відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч.1. 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок

-2-

Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.).

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд першої інстанції вірно визначив норми права, які підлягають до застосування в даній справі: це ст.ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК. Відповідно до ст. 157 ЖК члена сім'ї власника може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. (Лист, Верховний Суд, від 26.05.2001, "Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)")

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, ураховуючи те, що ОСОБА_4 вселився до будинку ОСОБА_3 в установленому законом порядку як член сім'ї позивача, доказів його негативної поведінки суду надано не було, неприйняття судом визнання позову відповідачем та висновки суду про відмову в задоволенні позову через його недоведеність є вірними, а викладене в апеляційній скарзі їх не спростовує.

Таким чином, розглядаючи справу за апеляційною скаргою на оскаржуване рішення, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази, вірно визначився з характером правовідносин, тому на підставі ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10.12.2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: Т.М.Шемета

Судді: В.В. Сопрун

В.С. Марчук