РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7606/13-ц

пр. № 2/759/46/15

12 січня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Кириленко Т.В.

при секретарі Вольф Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати недійсним заповіт, складений їх батьком та сином ОСОБА_7 21.03.2008р. на ім'я відповідачки, посилаючись на те, що ОСОБА_7 перебував в клініці з діагнозом первинний мієлофіброз, стан після мієлоаблятивної хіміотерапії та алогенної трансплантації кісткового мозку від 25.04.2012р. і на момент складання заповіту перебував у край важкому безпорадному стані, був прикутий до ліжка, тривалий час не міг самостійно приймати їжу, приймав годування внутрішньовенно, постійно марив, погано впізнавав людей і лише інколи односкладно відповідав на поставлені запитання або автоматично повторював почуте, тобто не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Представник відповідачів проти позову заперечує, посилаючись на те, що незадовго до смерті ОСОБА_7 виявив бажання скласти заповіт та звернувся до свого друга ОСОБА_8 з проханням допомогти в цьому. 3.10.2012р. ОСОБА_8 приїхав до Німеччини, звернувся до Генерального консульства України у Мюнхені з проханням посвідчити заповіт, але йому пояснили, що громадяни України, які знаходяться на території Німеччини, підпадають під юрисдикцію законодавства Німеччини, а тому посвідчити заповіт ОСОБА_7 повинен нотаріус Німеччини. 4.10.2012р. для підготовки до складання заповіту до лікарні, в якій знаходився ОСОБА_7, прибули співробітник Генерального консульства України у Мюнхені та адвокат ОСОБА_9, які опитували ОСОБА_7 про його розпорядження у випадку смерті. Заповідач чітко та однозначно висловив свою волю, і адвокат ОСОБА_9 записав це з його слів та призначив дату посвідчення заповіту. 9.10.2012р. заповіт ОСОБА_7 у лікарні було посвідчено доктором ОСОБА_10, нотаріусом Мюнхену, у присутності адвоката ОСОБА_9, який був запрошений в якості перекладача. Оскільки у нотаріуса не було сумнівів щодо цивільної дієздатності ОСОБА_7, він не вимагав проведення експертизи. Заповідальна дієздатність була підтверджена доктором ОСОБА_11, представником Медичної Служби Опіки Пацієнтів у Німеччині, який володіє українською та російською мовами і який мав постійний контакт із заповідачем протягом усього періоду його перебування у лікарні, відвідував його 3-4 рази на тиждень. Тому вважає позовні вимоги позивачів безпідставними.

3-тя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, про день слухання справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, а тому суд вважає можливим слухати справу у її відсутність.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 /т. 1 ас 29/.

Після його смерті залишилось майно і згідно заповіту, посвідченого 9.10.2012р. в клініці університету Мюнхена нотаріусом м. Мюнхен доктором ОСОБА_10 у присутності адвоката ОСОБА_9, який був запрошений в якості перекладача, а також представника Медичної Служби Опіки Пацієнтів у Німеччині доктора ОСОБА_11, який підтвердив цивільну здатність та здатність до складання заповіту, ОСОБА_7 заповів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будинок за адресою АДРЕСА_2 в рівних частках; ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_1; ОСОБА_6 - автомобіль марки Lexus RX 350, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 /т. 1 ас 88-94/.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 13/2012, з заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 у шестимісячний строк звернулись: ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_5, дочки спадкодавця ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та батьки спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_2 /т. 1 ас 181-227/.

Згідно ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як зазначено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Згідно акту судово-психіатричного експерта від 2.07.2014р., на час підписання заповіту 9.10.2012р. ОСОБА_7 виявляв ознаки органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу внаслідок злоякісного захворювання крові (глибокої астенії). Наявні у ОСОБА_7 на час підписання заповіту 9.10.2012р. психічні розлади істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /т. 2 ас 215-227/.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_14 підтримав даний акт та пояснив, що ОСОБА_7 дійсно перебував у важкому фізичному стані, однак об'єктивних даних про наявність у нього виражених психічних розладів, зокрема, втрати свідомості, галюцинацій саме у момент підписання заповіту немає, тому експерти дійшли висновку щодо впливу психічних розладів на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вказаний висновок, фактично, не суперечить іншим матеріалам справи, зокрема, медичній документації, доданій до матеріалів справи, з якої вбачається, що ОСОБА_7 з 14.04.2012р. і до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на стаціонарному лікуванні в клініці університету Мюнхена з діагнозом: первинний мієлофіброз, стан після мієлоаблятивної хіміотерапії та алогенної трансплантації кісткового мозку від 25.04.2012р., в якій, зокрема, зазначено, що з вересня стан ОСОБА_7 став поступово погіршуватись, він виявився все більш ослабленим, був неспроможний дивитися навколо і періодично впадав у стан сонливості /т. 1 а.с. 48-55, т.2 ас 143-190/, а також показанням свідків.

Так, свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що знав померлого з 2000р. З 2002р. вони разом працювали. З 2001р. ОСОБА_7 жив у відповідачки ОСОБА_4, а потім вони почали будівництво будинку, в який в подальшому переселились. Пізніше у ОСОБА_7 була виявлена хвороба, він їздив на лікування до Куби, а потім було прийнято рішення їхати до Німеччини. Відповідачка постійно знаходилась біля ОСОБА_7 Однак стан його здоров'я не почав покращуватися і зі слів ОСОБА_8 він дізнався про рішення скласти заповіт.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що знав ОСОБА_7 з 1997р., вони були близькими друзями, ОСОБА_7 хрестив його дочку. Про намір залишити будинок відповідачці ОСОБА_4, а квартиру - доньці ОСОБА_1 ОСОБА_7 йому говорив, ще коли їхав лікуватись на Кубу, тому сумнівів в складанні заповіту саме ОСОБА_7 у нього не має.

Допитана в якості свідка ОСОБА_16 пояснила, що є сестрою померлого та періодично знаходилась з ним в лікарні в м. Мюнхені. 9 вересня за проханням брата вона поїхала додому, однак 5 жовтня знов приїхала, оскільки ОСОБА_11 сказав, що шансів немає. Брат постійно спав або лежав з закритими очима, нічого не пив і не їв. Вони з ОСОБА_4 домовились знаходитись біля ОСОБА_7 по черзі. Коли лікарі сказали, що стан безнадійний, вона зателефонувала його дочці ОСОБА_1 Дочка приїхала 12.10.2012р., а ІНФОРМАЦІЯ_1 вранці брат помер.

Допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_7 пояснила, що 8.10.2012р. їй повідомили, що стан батька безнадійний. Вона приїхала в лікарню 12.10.2012р. і була там до смерті батька. Він весь цей час спав, очі відкрив лише один раз.

Допитана в якості свідка відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що незадовго до смерті ОСОБА_7, з яким вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу більше десяти років, вирішив скласти заповіт та звернувся до свого друга ОСОБА_8 Йому пояснили, що посвідчувати заповіт має нотаріус Німеччини, оскільки ОСОБА_7 знаходився у клініці і не міг виїхати. Для підготовки до складання заповіту до клініки приїхала адвокат ОСОБА_9, ОСОБА_8 та представник консульства. Коли текст був підготовлений, приїхав нотаріус та адвокат. У нотаріуса не було сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_7 Дієздатність була підтверджена доктором ОСОБА_11.

Свідок ОСОБА_17, допитаний за клопотанням представників позивачів згідно ч. 2 ст. 131 ЦПК України суду пояснив, що в 2012р. він працював на посаді віце-консула Генерального консульства України в Мюнхені. В жовтні 2012р. до нього звернулись з проханням порадити місцевого адвоката, який володіє українською мовою та може допомогти вирішити питання посвідчення заповіту. Він порадив адвоката ОСОБА_9 і на його прохання у свій вільний від роботи час супроводжував його до клініки м. Мюнхена, де в той час перебував на лікуванні ОСОБА_7 Він знаходився в палаті близько п'ятнадцяти хвилин та бачив, що ОСОБА_7 перебував у важкому фізичному стані, однак усвідомлював, що відбувається, впізнавав свого друга ОСОБА_8, коротко відповідав на питання адвоката ОСОБА_9 та ОСОБА_8, оскільки говорити йому було важко. До нього звернулись, чи згоден він скласти заповіт і він відповів, що не проти. Змісту заповіту він не чув.

Як вбачається з копії трудової книжки, ОСОБА_7 з 1.02.2002р. працював на посаді радника з економічних питань ТОВ «УкрАвіаЗаказ» /т.1 ас 144-145/.

Таким чином в судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що під час посвідчення заповіту ОСОБА_7 знаходився у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій чи керувати ними, оскільки за актом посмертної судово-психіатричної експертизи, який не суперечить іншим доказам, зокрема, показанням свідків та медичній документації, стан здоров'я спадкодавця обмежував, але не позбавляв його можливості розуміти значення своїх дій або керувати ними, тоді як підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року та відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1257 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним - відмовити.Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів.

Суддя