Справа № 382/2535/14 Головуючий у І інстанції Карпович В.Д.
Провадження № 22-ц/780/4894/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Волохова Л.А., Коцюрби О.П.,

при секретарі Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивував наступним:

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 232 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн., а всього 30 232 грн., яке набрало законної сили 02 жовтня 2013 року. На виконання вказаного рішення суду 18 жовтня 2013 року суд видав виконавчий лист, на підставі якого 31 жовтня 2013 року виконавчою службою Подільського районного управління юстиції у м. Києві було відкрите виконавче провадження, відповідачу надано семиденний строк для добровільного виконання рішення суду, яке він в повному обсязі не виконав. Лише 24 листопада 2014 року ПП «ВКФ «Автопостач» перерахувало позивачу 24 629 грн. 75 коп., після чого виплати припинились. З урахуванням уточнення розміру позовних вимог, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 5025 грн. 34 коп. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 154 грн. 35 коп.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Із ПП «ВКФ «Автопостач» на користь ОСОБА_2 стягнуто 4 875 грн. 44 коп. в рахунок відшкодування інфляційних втрат за весь час прострочення, а також 3 % річних на суму заборгованості у розмірі 1087 грн. 03 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що, за його думкою, судом першої інстанції неправомірно з нього стягнуті кошти за прострочення розрахунку з позивачем, оскільки це є покладенням на нього подвійної міри відповідальності. До трудових правовідносин, якими є відносини між сторонами, положення ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватися. Зазначає, що позивач до підприємства з вимогою чи пропозицією виконати рішення суду не звертався. Вказує, що постанова ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 31 жовтня 2013 року є незаконною з тих підстав, що направлялась відповідачу за адресою, вказаною у виконавчому листі: м. Київ, проспект Правди, 80, за якою відповідач не знаходиться. В той же час позивачу було відоме фактичне місцезнаходження відповідача, однак такої інформації він виконавчій службі не надав, що призвело до затягування виконання рішення суду, оскільки вимога державного виконавця до відповідача надійшла значно пізніше, ніж мала б. Зазначає, що ним було виконане рішення суду у повному обсязі 18 листопада 2014 року. За таких умов підстави для стягнення з нього інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми відсутні.

Справа судами переглядалася неодноразово.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не відповідає в повній мірі наведеним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення судом рішення про стягнення коштів з відповідача на користь позивача трудові правовідносини між сторонами в цій частині припинилися, а у відповідача виникли зобов'язання виконати рішення суду та сплатити на користь позивача певну суму коштів. Таким чином у разі невиконання вказаного зобов'язання до порушника мають бути застосовані негативні наслідки невиконання грошового зобов'язання, передбачені ст. 625 ЦК України, а саме зобов'язання відшкодувати інфляційні втрати позивача за весь час прострочення та сплатити йому за цей період 3 % річних, оскільки інший розмір відсотків встановлено не було. При цьому судом першої інстанції була врахована позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з цього приводу, висловлена у його ухвалі по даній справі від 27.05.2015 року, яка у відповідності до положень ст. 338 ЦПК України є обов'язковою для суду при новому розгляді справи. За таких умов колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3 % річних від суми заборгованості за весь час прострочення. При цьому посилання відповідача на несвоєчасне виконання рішення суду через невірне зазначення у виконавчому листі адреси відповідача, що призвело до затримки у відкритті виконавчого провадження, не можуть бути прийняті в якості підстави для звільнення від відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду, оскільки відповідачу було достеменно відомо про судове рішення про стягнення з нього на користь позивача грошових коштів, рішення суду є обов'язковим для нього, він мав можливість виконати його в добровільному порядку, при цьому така можливість не пов'язана з процедурою примусового виконання рішення суду, однак цього не зробив, у зв'язку з чим допустив прострочення. За таких умов визначений позивачем час, з якого мають розраховуватися інфляційні втрати та 3 % річних, а саме вступ рішення суду в силу, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Погодившись з позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаних інфляційних втрат та 3 % річних, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з визначеним судом їх розміром з огляду на наступне:

1) Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року складала 30232,00 грн. З наданих до суду матеріалів виконавчого провадження вбачається, що відповідно до здійснених відповідачем на виконання рішення суду платежів, з врахуванням відрахувань витрат на проведення виконавчих дій та виконавчого збору у відповідності до положень ст.43 Закону України „Про виконавче провадження", позивачу в рахунок погашення заборгованості 03.11.2014 року було перераховано 24753,52 грн. (а.с. 53). Решта суми заборгованості була перерахована 18.11.2014 року (а.с. 37). За таких умов розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних має здійснюватися за період з 02.08.2013 року по 03.11.2014 року, виходячи із суми заборгованості у розмірі 30232,00 грн., а з 04.11.2013 року по 18.11.2014 року - з суми заборгованості у розмірі 5478,48 грн.

2) При розрахунку розміру інфляційних втрат судом першої інстанції безпідставно були застосовані положення Закону України „Про індексацію грошових доходів населення", які не враховують зміну величини індексу споживчих цін менше 101 %, оскільки положення даного закону регулюють індексацію грошових доходів громадян, одержаних ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, а саме пенсій; стипендій; оплати праці (грошове забезпечення); сум виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; сум відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. В той же час спірні правовідносини не віднесені до вищевказаних категорій, відтак положеннями зазначеного закону регулюватися не можуть. До них мають бути застосовані загальні положення ст. 625 ЦК України щодо відшкодування інфляційних втрат, які враховують усі зміни індексу споживчих цін, як позитивні так і негативні (інфляцію та дефляцію).

З урахуванням наведених положень колегія суддів приходить до висновку про те, що загальний рівень інфляції за період з 02.08.2013 року по 03.11.2014 року відповідно до встановленої законодавством процедури його обрахування становить 119,4 %, а за період по 18.11.2014 року - 101,9 %. З врахуванням суми заборгованості відповідача перед позивачем за наведені періоди сума інфляційних втрат останнього склала 5865,01 грн. та 104,09 грн. відповідно, а разом - 5969,10 грн. 3 % річних за вказані періоди відповідно становлять 1138,05 грн. та 6,75 грн., а разом - 1144,80 грн.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог. Враховуючи той факт, що позивач, незважаючи на те, що мав право вимагати відшкодування інфляційних втрат у розмірі 5969,10 грн., просив суд стягнути в рахунок відшкодування понесених ним інфляційних втрат за час невиконання відповідачем рішення суду 5025,34 грн., суд обмежений волею позивача, відтак саме така сума інфляційних втрат підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми змінити. Стягнути з приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 5025 (п'ять тисяч двадцять п'ять) грн. 34 коп., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 144 (одна тисяча сто сорок чотири) грн. 80 коп. В решті рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді