Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/648/14-ц Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 2 Доповідач Кочетов Л. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Худякова А.М., Забродського М.І.,

при секретарі: Кучерявому О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності та поділ спільного майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля особистою приватною власністю за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2014 року, -

встановила :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом та в обгрунтування вимог зазначила, що в період шлюбу з відповідачем вона за особисті кошти придбала 35/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 Оскільки відповідач вважає вказаний будинок спільним майном подружжя, просила визнати за нею право власності на нього. Під час шлюбу відповідач придбав легковий автомобіль Міцубісі Лансер 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартість якого оцінює в сумі 150000.00 грн. просила його поділити шляхом стягнення на її користь половини його вартості.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом в якому просив визнати особистою приватною власністю спірний автомобіль. Як на підставу своїх вимог посилався на ту обставину, що на час придбання автомобіля, сторони фактично припинили шлюбні стосунки.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2014 року в задоволенні первісного позову відмовлено за безпідставнісю, зустрічний позов задоволено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, постановивши нове - про задоволення первісного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

Вказаний шлюб розірвано за позовом ОСОБА_3 заочним рішенням Малинського районного суду від 28 травня 2008 року (т.2 а.с. 7).

11 листопада 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 35/100 частин житлового будинку з надвірними господарськими приміщеннями, спорудами вартістю 45300.00 грн. (т. 1 а.с. 7-8).

При укладенні вказаного договору, ОСОБА_3 звернувся з нотаріально посвідченою заявою (т.1 а.с. 102) в якій дав згоду на укладення договору про купівлю його дружиною - позивачем по справі, вказаної частини будинку.

Відмовляючи у позові в частині визнання вказаної частини будинку особистим майном позивача, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві про надання згоди відповідачем на придбання цього майна, містилося твердження відповідача, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя, а підписуючи договір купівлі-продажу, позивач із вказаною обставиною погодилася.

З таким висновком погодитись не можна, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положеннями ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Стаття 62 СК передбачає, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з довідок ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с. 9, 79), на рахунку позивача, станом на 07.11.2006 року (на час укладення шлюбу), перебували кошти в сумі 123 845.00 грн., 123 327.67 грн. з яких було знято з рахунку 09.11.2006 року.

У відповідності до розписки ОСОБА_5 від 21.10.2006 року, остання отримала від позивача суму еквівалентну 4000.00 доларів США задатку за належну їй частину будинку (т.2 а.с. 8).

З розписки ОСОБА_5 вбачається, що 09.11.2006 року нею від ОСОБА_2 отримані кошти в сумі 45300.00 грн. в рахунок предоплати за належну їй вищевказану частину будинку (т.1 а.с. 83).

За таких обставин вбачається, що домовленість на укладення вказаного договору купівлі-продажу спірної частини будинку у позивача виникла до її перебування у шлюбі.

Оскільки на час укладення вказаного договору сторони перебували у шлюбі не тривалий час (4 дні), відповідачем не надано будь-яких доказів того, що за вказаний період у спільній власності подружжя з»явилися кошти, достатні для укладення вказаного договору та враховуючи вищевказані документи, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена частина будинку була придбана позивачем за особисті кошти, а тому є її особистою власністю.

Крім того, з рішення Малинського районного суду від 05.06.2008 року вбачається, що позивач зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання вказаної частини будинку особистою власністю, проте в позові їй було відмовлено з тих підстав, що вона зареєстрована єдиним власником цього майна та нею не доведено, що вказане право оспорюється. З тексту вказаного рішення вбачається, що відповідач та його представник у судовому засіданні визнавали, що позивач зазначена єдиним власником придбаного нею майна і це право не оспорюється (т. 1 а.с. 4).

Відповідачем не надано будь-яких доказів того, що за час шлюбу вартість спірної частини будинку істотно збільшилася внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або його затрат. Не надано доказів і того, що відповідачем придбавалися будівельні матеріали для ремонтних робіт в цій частині будинку, а також ці матеріали були для цього використані, а тому колегія суддів приходить до висновку про обгрунованість позову у вказаній частині.

Судом встановлено, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ «Ніколь Моторс» та ОСОБА_3 укладено договір №4255/07 купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer 1.5 Invite Т65, темно-синього кольору, вартістю 112492.00 грн. (т.1 а.с. 145).

04 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем укладено кредитний договір №014/7655/73/130216 про надання останньому на споживчі цілі (придбання транспортного засобу) 112492,00 грн. терміном на 72 місяці (т. 1 а. 146-147).

Платіжним дорученням №1 від 13.03.2008 року Райффайзен Банк Аваль перерахував ЗАТ «Николь Моторс» 112492,00 грн. за авто Мітсубісі Ланцер згідно договору купівлі-продажу 4255/07 від 27.12.2007 року.

12 березня 2008 року ОСОБА_3 набув право власності на автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5 синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, що вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с. 103).

Відмовляючи в позові про поділ автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбаний за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин. При цьому суд позилався, на те, що вказана обставина встановлена заочним рішенням Малинського районного суду від 28 травня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, а тому доказуванню не підлягає (т. 2 а.с. 7).

Такий висновок є помилковим, оскільки зазначеним рішенням вказана обставина не встановлювалася, дане рішення лише містить посилання на те, що позивач свої позовні вимоги мотивує, зокрема тим, що сторони протягом 6 місяців разом не проживають. Відповідачка в судовому засіданні участі не брала і вказану обставину не підтверджувала.

Таким чином, колегія суддів вважає, що моментом фактичного припинення шлюбних відносин слід вважати час винесення рішення про розірвання шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 22, 23, 24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69, 72 СК України та ст. 372 ЦК України. При цьому необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Оскільки автомобіль був придбаний за кредитні кошти, зобов»язання за кредитним договором на час розірвання шлюбу були виконані лише частково, колегія суддів вважає, що частка позивача у вказаному майні повинна бути визначена з урахуванням боргових зобов»язань, які відповідач ніс після розірвання шлюбу самостійно.

Оскільки вартість автомобіля на час його придбання становила 112492.00 грн., суду не надано доказів того, що вказана вартість змінилася, за час подружнього життя за кредитни договором, згідно з графіком погашення кредиту, було повернуто 1924.41 грн. тіла кредиту, що становить 1.71 % його вартості, то частка позивачки у праві спільної власності подружжя становить ? від зазначеної частки, а саме 0.86 %.

За таких обставин, колегія судів вважає, що позов в частині поділу автомобіля підлягає частковому задоволенню та стягує на користь позивача 962.21грн. компенсації вартості її частки.

З цих самих підстав колегія суддів відмовляє в задоволенні зустрічного позову.

Поскільки рішення постанолено з порушеням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія судів вважає, що воно підлягає скасуванню з постановленням нового - про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 задовільнити частково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2014 року скасувати та постановити нове.

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовільнити частково.

Визнати 35/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2.

Поділити автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5, державний номерний знак НОМЕР_1, виділивши його ОСОБА_3 в натурі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 962.21 грн. компенсаціїї вартості її частки у праві власності на автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5, державний номерний знак НОМЕР_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля особистою приватною власністю - відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2632.62 грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді