Справа № 1323/6612/12 Головуючий у 1 інстанції: Андрейків Ю.Я.
Провадження № 22-ц/783/3910/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» - Дільного Н.З.,

представника апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ "Банк "Форум" заборгованість за кредитним договором в сумі 53927,06 (п"ятдесять три тисячі дев"ятсот двадцять сім доларів США 06 цента), що за курсом НБУ станом на 27.03.2015 року становить 12 67825,10 грн.(один мільйон двісті шістдесят сім тисяч вісімсот двадцять п"ять грн.10 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ "Банк "Форум" штрафні санкції за порушення умов договору в розмірі 578470,46 грн. (п»ятсот сімдесят вісім тисяч чотириста сімдесят грн. 46 коп.).

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2015 року оскаржили ПАТ «Банк Форум» та представник відповідача ОСОБА_7

Апелянт ПАТ «Банк Форум» в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено всіх фактичних обставин справи, які мають значення для справи. На думку апелянта, судом порушено вимоги п.6 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-7 від 03 червня 2014 року в частині непоширення дії цього закону на осіб, які є суб»єктами ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції». Віднесення відповідачів по справі до числа суб»єктів вказаного закону автоматично виключає поширення дії норм ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на правовідносини з приводу заборони примусового відчуження майна, яке перебуває в іпотеці банку по даній цивільній справі та надає право суду на звернення стягнення на предмет іпотеки і в порядку, визначеному законом. Всупереч цьому, судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено та перевірено інформацію щодо віднесення відповідачів, зокрема ОСОБА_8 до числа суб»єктів вищезазначеного закону.

Покликається також і на те, що вимоги позивача стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки, які викладені в прохальній частині позовної заяв, визначають порядок реалізації предмету іпотеки через прилюдні торги, тобто наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки способом, який визначений позивачем, не дає змогу банку, як іпотекодержателю самостійно реалізувати своє право на відчуження такого майна третім особам від імені іпотекодавця.

Крім того, оскільки законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Отже, на думку апелянта, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставне майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії закону, а не відмовляти у позові.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким такі позовні вимоги задовольнити повністю.

В свою чергу, апелянт ОСОБА_7 апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону, як процесуального так і матеріального права, зокрема, необґрунтованості судового рішення, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що судом не вірно трактовано приписи ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», оскільки Договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, реєстрація у ньому є порушенням умов договору та ст. 629 ЦК України.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що суд, ухвалюючи відповідне рішення, мав відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення звернення (стягнення) на предмет іпотеки на час дії вказаного закону, а не відмовляти в задоволенні позову.

Посилається в апеляційній скарзі також і на те, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення сум, судом було взято за основу наданий позивачем розрахунок, який є невірним.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про звернення стягнення на зазначену квартиру. А також скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача заборгованості та штрафних санкцій, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні зазначених позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення таких, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення лише частково відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено договором.

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2007 року між Акціонерним банком "Форум" в особі Львівської філії правонаступником якого є ПАТ "Банк "Форум" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0064/07/6.10-CL, згідно якого банк надав останньому кредитні кошти на споживчі цілі у розмірі 43000 (сорок три тисячі) доларів США з кінцевим терміном погашення вказаного кредиту 23.10.2017 року. Згідно п.1.3 даного кредитного договору за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 13 % річних. Проценти за користування кредитом сплачуються позичальником на рахунок самостійно в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця (п.2.6 кредитного договору). Пунктом 2.4 кредитного договору встановлено, що несплата позичальником процентів в встановлений вище термін є підставою для вимоги банку про дострокове повернення кредитних коштів, стягнення процентів та неустойки.

З доданого до заяви про збільшення позовних вимог розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 0064/07/6.10-CL від 24 жовтня 2007 року, станом на 24 лютого 2015 року за ОСОБА_9 обліковується наступна заборгованість: 1) поточна заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 19 320 доларів США та 19 689,01доларів США; 2) поточна заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитними коштами у розмірі 323,99 доларів США та 14 594,06 доларів США., а загальна сума заборгованості без штрафних санкцій становить 53927,06 доларів США. При цьому заборгованість по пені становить 20 270,26 доларів США, а штрафу за порушення умов договору згідно п.п.3.3.7 кредитного договору становить 5000 доларів США. З даного розрахунку вбачається, що загальний розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №0064/07/6.10-CL від 24.10.2007 р. у валюті становить 74 197,32 доларів США, що за курсом НБУ на час здійснення розрахунку становить 2 104 132,67 грн.

У п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Станом на 27.03.2015 р. НБУ встановив курс гривні до долара на рівні 23,51 гривні за 1 долар США. А тому в перерахунку на час ухвалення рішення загальна сума заборгованості без штрафних санкцій яка складає 53927,06 доларів США становить 1267825,10 гривень. (53927,06дорарів *23,51= 1267825,10 гривень).

Правильно встановивши вказані факти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в порушення умов кредитного договору та вимог ст.ст.526, 530, 536, 549-551, 629, 1048-1050, 1052, 1054 ЦК України ОСОБА_3 станом 24.02.2015 року допустив прострочену заборгованість по сплаті кредиту, процентів, у зв»язку з чим вірно достроково стягнув ці кошти та пеню і штрафні санкції з даного позичальника.

Будь-яких доказів щодо неправильності нарахування заборгованості апелянтом не подано, тому в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Також встановлено, що в забезпечення зобов"язання за кредитним договором № 0064/07/6.10-CL від 24 жовтня 2007 року ПАТ "Банк "Форум" із ОСОБА_5 24.10.2007 року було укладено іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_5 передала в забезпечення договору кредиту нерухоме майно - житлову квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 37,6кв.м. та загальною площею 59,0кв.м.. Як встановлено в суді, на виконання п. 5,5 Договору іпотеки 26.05.2012 року на адресу позичальника та іпотекодавця було направлено вимогу щодо погашення заборгованості та попередження про здійснення стягнення на предмет іпотеки у випадку непогашення боргу протягом 30 днів. Останній платіж ОСОБА_3 за договором кредиту було здійснено : по тілу кредиту - 20 квітня 2012 року - 62,01 долари США, по відсотках - 20 квітня 2012р. - 437,99 долари США. Таким чином станом на 02.11.2012 року сума заборгованості ОСОБА_3 перед банком становить 337556,22 гривень.

Позивач посилаючись на ст. 1048 ЦК України просив позов задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Банк "Форум" заборгованість за кредитним договором: 1) поточна заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 19 320 доларів США та 19 689,01доларів США; 2) поточна заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитними коштами у розмірі 323,99 доларів США та 14 594,06 доларів США., а загальна сума заборгованості без штрафних санкцій становить 53927,06 доларів США. При цьому заборгованість по пені становить 20 270,26 доларів США, а штрафу за порушення умов договору згідно п.п.3.3.7 кредитного договору становить 5000 доларів США. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед банком звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом реалізації на прилюдних торгах з встановленням початкової ціни згідно експертного висновку суб"єкта оціночної діяльності, що буде здійснений в процесі виконання провадження з виконання рішення господарського суду.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що згідно відомостей будинкової книги квартири АДРЕСА_1 в даній квартирі зареєстровані та проживають як ОСОБА_5 так і її донька ОСОБА_10 з малолітнім сином ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.02.2004 року ОСОБА_5 є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_12 , що складається з квартири АДРЕСА_1 житловою площею 37,6кв.м. та загальною площею 59,0кв.м. Тобто майно, на яке просять звернути стягнення є єдиним місцем проживання майнового поручителя, інше нерухоме майно у власності такого відсутнє.

Нормою ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги ПАТ "Банк "Форум" в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом реалізації на прилюдних торгах з встановленням початкової ціни, згідно експертного висновку суб"єкта оціночної діяльності, що буде здійснений в процесі виконання провадження з виконання рішення господарського суду, задоволення за рахунок предмету іпотеки грошових вимог, визначення способу реалізації предмета іпотеки, встановлення початкової ціни, задоволенню не підлягають.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, за умовами кредитного договору від 24 жовтня 2007 року, ОСОБА_3 зобов'язався здійснювати своєчасне та повне погашення кредиту, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, встановлені договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань, сплатити штрафні санкції, у строки та умови, визначені кредитним договором. Зобов»язанн ОСОБА_3 забезпечені ОСОБА_5 іпотекою.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Тобто, обов'язковою умовою застосування даного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність у нього іншого нерухомого майна, на що у рішенні і покликався суд першої інстанції.

Окрім того, згідно вимог п. 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб»єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Статтями 4 та 5 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» визначено дві категорії суб»єктів вказаного Закону. Віднесення відповідачів по справі до числа суб»єктів вказаного Закону виключає поширення дії норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на правовідносини з приводу примусового відчуження майна, яке перебуває в іпотеці банку. Однак, на час ухвалення оскаржуваного рішення докази про це в справі відсутні.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції зазначив, що оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено тимчасову заборону на примусове звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, закон, який врегульовуватиме питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості, не прийнятий, що унеможливлює визначення суми, на яку слід звернути стягнення, залишивши поза увагою, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Суд першої інстанції встановивши, що спірне житлове приміщення, яке є предметом іпотеки є єдиним місцем проживання іпотекодавця і іншого житла для її проживання у останньої не має, не врахував тієї обставини, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено, що іпотека припиняється, а встановлено лише заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна, а також дія зазначеного Закону не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній і постанові Верховного Суд України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

В той же час, відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції вірно виходив з того, що суду не надано належних доказів оціночної ціни предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 37,6 кв.м. та загальною площею 59,0 кв.м., та з яких мотивів суду слід встановити початкову ціну предмету іпотеки згідно експертного висновку суб"єкта оціночної діяльності, що буде здійснений в процесі виконання провадження з виконання рішення господарського суду. З матеріалів справи не вбачається в процесі якого саме виконавчого провадження та згідно якого саме рішення господарського суду буде встановлено оціночна ціна предмету іпотеки, що унеможливлює задоволення даної вимоги в цілому.

Окрім того, відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до приписів ч.1 ст.11 ЦПК України, суди повинні розглядати питання можливості застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Положення ч.1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст.39 Закону № 898-ІV) та відповідні роз'яснення (п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобов'язанням.

Відмовляючи за таких обставин у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення заборгованості з позичальника зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, який перебуває у власності іншої особи, оскільки це призведе до подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Такий висновок узгоджується з положеннями ст. 589 ЦК України, ст.ст.12, 33 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, і лише у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання - вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що задоволення подібних позовних вимог до майнового поручителя можливе лише тоді, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи, зокрема примусове виконання судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором, не призвели до належного виконання зобов'язання.

Таким чином, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання.

Колегія суддів приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення заборгованості з позичальника зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, який перебуває у власності іншої особи, оскільки це призведе до подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. І з цих пдстав у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити.

Згідно положень ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. п. 3, 4, 313, 314 ч.2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства « Банк Форум» - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча (підпис) Копняк С.М.

Судді: (підпис) Кабаль І.І.

(підпис) Монастирецький Д.І.

З оригіналом згідно. Судове рішення набрало законної сили 14 вересня 2015 року.

Суддя Копняк С.М.

Дата оформлення 25 вересня 2015 року.

Помічник судді Татомир О.І.