Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/1840/14-ц Головуючий у 1-й інст. Загуменнова Н. М.
Категорія 46 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Церпіцькій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 3 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача вартість належної їй ? частини автомобіля VOLKSWAGEN Т4, 1999 року випуску, кузов НОМЕР_2, у розмірі 50000 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначила, що з 25 лютого 1984 року й по 7 квітня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 У грудні 2011 року вони за спільні кошти придбали вищезазначений автомобіль, право власності на який було зареєстроване на ім'я відповідача. Під час судового розгляду справи їй стало відомо, що відповідач без її згоди продав спірний автомобіль.

Вважаючи зазначений транспортний засіб спільним сумісним майном, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що факт окремого проживання сторін не свідчить про припинення шлюбних стосунків між сторонами. Паспортні дані про реєстрацію сторін, довідка з місця роботи відповідача та акт органу місцевого самоврядування щодо місця проживання ОСОБА_3 дійсно можуть свідчити про те, що внаслідок об'єктивних причин подружжя проживає окремо. Проте, ч.2 ст. 3 СК України містить положення, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік з поважних причин не проживають спільно.

Окрім того, заперечуючи проти позову, відповідач не заявляв позовних вимог про визнання автомобіля його особистою власністю. З огляду на вищезазначене, суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення п.3 ч.1 та ч.6 ст.57 СК України.

При вирішенні спору суд не з'ясував джерело придбання спірного транспортного засобу, не витребував докази щодо місяця його реєстрації та дані про нового власника, хоча такі клопотання неодноразово заявлялись під час розгляду справи.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Зокрема, позивачка пояснила, що спірний автомобіль був придбаний ними за кошти, одержані від продажу житлового будинку, розташованого у Херсонській області, де вони раніше проживали, а також від продажу транспортних засобів. Фактично подружні стосунки з відповідачем припинені із середини 2012 року. Проте, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, вона помилково вказала про те, що сім'я розпалась у грудні 2011 року. Відповідач працював у Київській області, однак на кожні вихідні дні приїздив до своєї сім'ї у м. Коростень. Вони разом відзначали сімейні свята, придбали житловий будинок у 2010 році. Про те, що він проживає з іншою жінкою у Київській області, вона нічого не знала. Про продаж спірного автомобіля їй також не було відомо.

Представник позивачки в судовому засіданні зауважив, що відчуження автомобіля пов'язане з бажанням відповідача уникнути поділу спільного сумісного майна. Вказане свідчить про порушення прав ОСОБА_2

Відповідач в судовому засіданні зазначив, що спірний транспортний засіб був придбаний за кошти фірми, в якій він працює. Право власності на автомобіль за вказівкою керівництва 17 грудня 2011 року було зареєстроване на його ім'я. В подальшому цей транспортний засіб знятий з реєстрації та проданий фірмою іншій особі. На даний час йому невідомо, хто є його власником. Кошти за автомобіль він не отримував. Пояснити, чому під час розгляду справи судом першої інстанції стверджував, що автомобіль був куплений за його особисті кошти, він не може. Також зазначив, що з червня 2009 року перебуває у фактичних шлюбних стосунках з іншою жінкою - ОСОБА_4. Разом вони проживають у с. Гоголів Броварського району Київської області. Отже, будь-яких майнових прав на зазначений транспортний засіб позивачка не має.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль VOLKSWAGEN Т4 є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки був придбаний ним за час окремого проживання з позивачкою після фактичного припинення шлюбних відносин між ними. Будь-яких доказів того, що вказане майно було придбане за спільні кошти подружжя позивачкою не надано, як і не надано доказів його вартості.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У частині 6 статті 57 СК України закріплена норма, відповідно до якої суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за №11, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В судовому засіданні встановлено, що 25 лютого 1984 року сторони уклали шлюб, який розірвано на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 березня 2014 року.

Матеріали справи свідчать, що 17 грудня 2011 року на ім'я відповідача було зареєстроване право власності на автомобіль VOLKSWAGEN Т4, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2. 17 березня 2012 року зазначений транспортний засіб знятий з обліку для реалізації. ( а.с. 28,48.49).

На запит суду Центр надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області надав інформацію про те, що спірний автомобіль зареєстрований за гр. ОСОБА_4, яка проживає в АДРЕСА_1.

Заперечуючи проти позову, відповідач надав суду довідку, видану ТОВ «Малбері Студіос України» 22 вересня 2014 року, про те, що вказаний автомобіль придбаний для потреб підприємства за особисті кошти директора товариства та зареєстрований на ім'я працівника ТОВ ОСОБА_3. В подальшому він був знятий з реєстрації та зареєстрований на іншого власника у Київській області. ( а.с.106).

На підтвердження факту припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 відповідач також надав акт від 13 лютого 2014 року про те, що під час обстеження належного ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1, встановлено, що з 10 червня 2009 року за вказаною адресою разом з власницею проживає ОСОБА_3 Вказані особи мають спільні побут та бюджет. Даний акт складений депутатом Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області та сусідами ( а.с.27).

В судовому засіданні також встановлено, що позивачка з 8 грудня 2007 року зареєстрована в АДРЕСА_2 ( а.с.4, зв.). Місце реєстрації відповідача з 26 червня 2008 року у паспорті зазначене: АДРЕСА_3. ( а.с. 24).

Зі змісту довідки від 14 лютого 2014 року вбачається, що відповідач з 1 жовтня 2009 року працює у ТОВ «Малбері Студіос Україна», яке зареєстроване у м. Києві ( а.с.8).

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз змісту положень ст.60 та ч.6 ст. 57 СК України вказує, що на майно, набуте дружиною і чоловіком навіть тоді, коли вони не проживають разом, поширюється презумпція права спільної сумісної власності. Отже, у разі спору на того з подружжя, який не визнає це право, покладається обов'язок довести, що певне майно було придбане ним уже в період окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Сам по собі факт окремого проживання не свідчить про фактичне припинення шлюбних відносин та не є безумовною підставою для застосування ч.6 ст. 57 СК України.

Та обставина, що відповідач працює у іншому населеному пункті об'єктивно позбавляла сторін можливості проживати спільно.

Окрім того, в судовому засіданні відповідач не заперечував, що, працюючи у Київській області, приїздив на вихідні у м. Коростень до позивачки та дітей. У 2010 році разом з ОСОБА_2 купували житло для їхньої дочки.

Суд критично оцінює зміст довідки від 22 вересня 2014 року про те, що спірний автомобіль придбаний за кошти директора ТОВ «Малбері Студіос Україна», оскільки в своїх пояснення в суді апеляційної інстанції відповідач, окрім зазначеного, також стверджував про купівлю цього транспортного засобу на умовах подальшого повернення ним коштів директору.

Наявний в матеріалах справи акт від 13 лютого 2014 року не є беззаперечним доказом фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, оскільки достовірно встановити факт тривалого проживання відповідача з ОСОБА_4, а також наявність у них спільного побуту та бюджету під час обстеження житла, є об'єктивно неможливим. Інших доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін та позивачка вправі ставити питання про стягнення на свою користь ? частини його вартості.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2, з огляду на ринкову вартість транспортного засобу, визначену у довідці ПП "Євроклін» від 29 жовтня 2014 року, вказала вартість спірного автомобіля у розмірі 100000 грн.

Відповідач не погодився з даним розміром, у зв'язку з чим в судовому засіданні йому було роз'яснено право звертатись до суду з клопотанням про призначення судової експертизи з метою визначення вартості спірного майна. Проте скористатись наданим правом він відмовився.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового,- про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209,303,307,309,313,314,316,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 3 листопада 2014 року скасувати, ухваливши нове рішення,- про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість ? частини автомобіля VOLKSWAGEN Т4, 1999 року випуску, кузов НОМЕР_2, у розмірі 50000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 500 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Судді