АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року по справі за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ГРИГОРЯН Олени Грайровни, заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії та постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ГригорянО.Г.

Просила визнати постанову про відкриття виконавчого провадження № 43615159 від 13 червня 2014 року незаконною та скасувати вказану постанову; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 04 липня 2014 року та закрити виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у розмірі 5 499 932 грн. 22 коп., що перебуває у Відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції м. Києва.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою скаргу задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, оскільки відповідно до п.4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.07.2015 року змінено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.05.2013 року та зменшено розмір пені, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», з 4 273 247 грн. 79 коп. до 1 226 684 грн. 43коп., чим зменшено розмір загальної стягнутої суми заборгованості до 2 453 368 грн. 86 коп., то дане виконавче провадження підлягає закриттю.

В судове засідання апелянт, її представник та представники суб'єкта оскарження і стягувача не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник апелянта подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Звертаючись до суду з даною скаргою 24 липня 2014 року, заявник ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що виконавчий лист, для виконання якого відкрито виконавче провадження постановою від 13.06.2014 року, був виданий на підставі заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року.

Однак у зв'язку з поданням заяви про перегляд заочного рішення суду головний державний виконавець повинна була закінчити виконавче провадження на підставі ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у випадку скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Оскільки такої постанови державним виконавцем винесено не було, тому заявник просила визнати незаконною постанову про відкриття виконавчого провадження і скасувати її, а також скасувати постанову про арешт майна боржника, а виконавче провадження закрити.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття державними виконавцями оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження 13 червня 2014 року та про арешт майна боржника 04 липня 2014 року були законні підстави для їх винесення. Ухвалення в подальшому рішення Апеляційним судом м. Києва від 01 липня 2015 року про зміну судового рішення, на підставі якого видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, не може бути підставою для задоволення даної скарги, оскільки врегулювання цих обставин провадиться в іншому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року задоволено позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. На виконання зазначеного рішення 26 липня 2013 року видано виконавчий лист.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві Бялим М.Г. від 13 червня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в сумі 5 499 932 грн. 22 коп.

Цією постановою надано боржнику строк для самостійного виконання рішення - сім днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Постановою головного державного виконавця Відділу ПВР Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. від 04 липня 2014 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2, з метою збереження майна боржника та забезпечення можливості його відчуження, оскільки рішення суду боржником самостійно не виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про перегляд заочного рішення суду від 23.05.2013 року була подана до суду представником відповідача лише 15 липня 2014 року.

Також 15 липня 2014 року представником ОСОБА_2 була надіслана заява державному виконавцю про закінчення виконавчого провадження в порядку ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з поданням заяви про перегляд заочного рішення.

Разом з тим, обґрунтовуючи скаргу на дії та постанови державного виконавця, заявник ОСОБА_2 та її представник не зазначають жодних обставин щодо порушення державним виконавцем вимог закону станом на момент винесення постанов від 13 червня 2014 року та 04 липня 2014 року, посилаючись лише на бездіяльність державного виконавця щодо розгляду поданої заяви від 15 липня 2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання незаконними та скасування оскаржуваних постанов, оскільки факт звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про скасування заочного рішення не може бути підставою для визнання незаконною постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.06.2014 року, а також підставою для закінчення виконавчого провадження.

Підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження визначені статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження», проте на жодну із зазначених підстав заявник у скарзі не посилається, судом першої інстанції таких підстав при розгляді скарги встановлено не було, а тому суд дійшов правильного висновку, що зазначені заявником обставини не впливають на законність постанови від 13 червня 2014 року про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Підстави для скасування арешту визначені ст. 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження», до яких, зокрема, належать: закінчення виконавчого провадження у визначених законом випадках та повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Як вбачається зі змісту постанови державного виконавця від 04 липня 2014 року, постанова обґрунтована тим, що 13.06.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Рішення суду боржником в самостійному порядку не виконано, тому з метою збереження майна боржника та усунення можливості його відчуження, державним виконавцем прийнято постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах суми стягнення 5 499 932 грн. 22 коп.

Враховуючи зазначені у постанові обставини, які не спростовуються боржником ОСОБА_2 у поданій скарзі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки на час винесення постанови про арешт майна боржника від 04.07.2014 року виконавче провадження було відкрите і підстави для його завершення та скасування арешту майна як станом на 04.07.2014 року, так і на час звернення до суду 24.07.2014 року - були відсутні.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом положень ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено закінчення виконавчого провадження у зв'язку зі скасуванням рішення суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки станом на день звернення ОСОБА_2 зі скаргою на дії державного виконавця, тобто 24 липня 2014 року, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року - скасовано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга ОСОБА_2 була прийнята до розгляду Апеляційним судом м. Києва лише після скасування ухвали суду від 30 вересня 2014 року про визнання апеляційної скарги неподаною та повернення її апелянту ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 березня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 липня 2015 року було змінено заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року в частині розміру заборгованості та зменшено суму стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з 5 499 932 грн. 22 коп. до 2 453 368 грн. 86 коп.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Отже, доводи апеляційної скарги про необхідність задоволення скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки прийняття Апеляційним судом м. Києва до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 та ухвалення рішення від 01 липня 2015 року про зміну рішення суду першої інстанції - не були підставою для оскарження дій, бездіяльності та рішень державного виконавця у даній скарзі, а жодних змін та доповнень до скарги з посиланням на вищевказані обставини, дії чи бездіяльність державного виконавця після прийняття апеляційної скарги до розгляду судом - заявник не подавала.

Згідно з ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Таким чином, встановивши, що станом на час звернення до суду зі скаргою права чи свободи заявника ОСОБА_2 порушені державним виконавцем не були, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ухвала суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: