Провадження № 2/127/587/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

за участі представника позивача-відповідача Тимчика Б.О., представника відповідача -позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Вінниці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором від 20 березня 2008 року № SAMDN3467, мотивуючи його тим, що відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач своїм підписом підтвердив, що Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою складають між ним та банком договір. Крім того, позичальник відповідно до Умов надання банківських послуг зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, перевитрати платіжного ліміту, оплачувати комісії, у разі невиконання зобов'язання на вимогу банку повернути кредит, оплатити винагороду банку, при порушенні строку платежів більш ніж 120 днів сплатити штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі та надав кредит. Відповідач свої зобов'язання не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 05 березня 2014 року становить 25589,63 грн., з яких: 3000 грн. - заборгованість за кредитом, 14069,89 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 6825,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 194,74 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути заборгованість за договором та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ «ПривтБанк» про визнання недійсним договору від 20 березня 2008 року укладеного між сторонами. Зустрічний позов мотивований тим, що на момент вчинення правочину, а саме підписання кредитного договору, банком порушено вимоги ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої, договір споживчого кредитування укладається в письмовій формі один з оригіналів якого передається споживачеві. Однак другий примірник договору ОСОБА_3 не надано. Також позичальнику не надано Умови і правила надання банківських послуг, Тарифи та Пам'ятка клієнта, а лише ознайомлено з останніми. Крім того, банк письмово не повідомив споживача про орієнтовну сукупну вартість кредиту, чим порушив п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що розцінюється як нечесна підприємницька практика. Також ОСОБА_3 вважає, що в Умовах і Правилах надання банківських послуг містяться несправедливі умови, а саме сплата позичальником непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості) у разі невиконання зобов'язань у розмірі 180% на прострочені платежі. Позивач зазначає, що Умови і Правила надання банківських послуг існують на 12 сторінках зі специфічними термінами, а тому він був позбавлений можливості детально ознайомитись із своїми обов'язками, що суперечить п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, несправедливою умовою позивач вважає надання банку можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що погоджена на момент укладання договору, що виразилось у встановлені місячної відсоткової ставки в розмірі 2%, та не попередження при цьому про відсоткову ставку на прострочені платежі в розмірі 180%. Також позивач вказує про несправедливість умови, згідно якої банк має право вилучати належне споживачу майно в позасудовому порядку, оскільки споживачу таке право не надано у разі невиконання банком своїх зобов'язань, що є істотним дисбалансом договірних прав та обов'язків. Просить кредитний договір від 20 березня 2008 року визнати недійсним.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року (без винесення окремого процесуального документа) зустрічна позовна заява прийнята до провадження та об'єднана в одне провадження з первісним позовом.

В судовому засіданні кожен із представників сторін підтримали в повному обсязі заявлені позовні вимоги, за обставин, викладених у позовних заявах. Дали суду пояснення, аналогічні викладеним у зверненнях до суду, кожна сторона просить суд свої вимоги задовольнити в повному обсязі, відмовивши у вимогах протилежної сторони. Крім того, відповідач-позивач ОСОБА_3 подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.76) та його представник у судовому засіданні вказав на відсутність доказів про отримання кредиту.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню.

Між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на вимогах положень статей Цивільного кодексу України щодо загальних положень про зобов'язання, наслідки та відповідальності за порушення зобов'язання, положень про договір кредиту та правових наслідків недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону, у даному випадку Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. ст. 1054,1055, 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов'язується прийняти і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ст. 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов'язки сторін пов'язані з кредитуванням рахунку, визначаються положеннями про позику та кредит, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір № SAMDN3467, який складається з заяви від 20 березня 2008 року, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів. Підписавши зазначену заяву, відповідач погодився з тим, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить Договір про надання банківських послуг. Вказані письмові документи містять усі істотні умови договору про надання фінансових послуг, а тому в силу положень ст. 638 ЦК України даний договір є укладеним.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 було відкрито картковий рахунок, видано платіжну картку зі строком дії до січня 2012 року та надано можливість користуватись кредитними коштами у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,00% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач користувався коштами, про що свідчить виписка по особовому рахунку. Суд не бере до уваги заперечення відповідача про відсутність доказів щодо надання йому коштів, оскільки виписка по його особовому рахунку та зафіксовані в ній операції спростовують такі твердження. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/04, Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ від 18.06.2003 року №254, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 року за №559/780, даний доказ є належним та допустимим доказом отримання коштів.

Відповідно до п. 6.5 Умов і Правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору, клієнт зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, процентам за користування ним, з перевитрат платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У випадку невиконання обов'язків за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання по поверненню кредиту (в тому числі простроченого кредиту і овердрафту), виплатити винагороди банку.

Відповідач не виконав свої зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач, звертаючись до суду, надав розрахунок, відповідно до якого розмір заборгованості становить 25589,63 грн., з яких: 3000 грн. - заборгованість за кредитом, 14069,89 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 6825,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 194,74 грн. - штраф (процентна складова).

Визначаючись щодо розміру заборгованості, суд розглядає її з урахуванням пред'явленої зустрічної позовної заяви про визнання договору недійсним.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215,216 ЦК України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. п. 19, 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже, договір від 20 березня 2008 року укладений між сторонами, є договором споживчого кредиту, адже кошти ОСОБА_3 надані для особистих потреб за програмою «Быстрые наличные», безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника та для задоволення суспільних потреб. Враховуючи наведене, зазначений договір на момент його укладання не може суперечити положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як встановлено в судовому засіданні, договір укладений між сторонами складається в тому числі і з Тарифів. Відповідно до Тарифів, відсоткова ставки на прострочену заборгованість становить 180%. Вказаний розмір є непропорційно великою сумою компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) та суперечить положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, вказане положення договору є несправедливим та в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України є недійсним з моменту укладання договору, адже суперечить положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». До вказаного висновку суд прийшов з урахування Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року. При цьому суд зазначає, що визнання недійсним зазначеного положення договору не призводить до зміни інших положень договору укладеного між сторонами.

Щодо інших вимог за зустрічною позовною заявою про визнання договору від 20 березня 2008 року недійсним суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п. 2.1, 2.4, 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу;) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Обґрунтовуючи підстави недійсності договору від 20 березня 2008 року, позивач за зустрічним позовом зазначає про ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, яка виразилась у ненаданні інформації про сукупну вартість кредиту та ввело споживача в оману щодо його дійсної вартості. Натомість суд не може погодитись із таким твердженням з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що договір укладений між сторонами складається з заяви ОСОБА_3, Умов та правил надання банківських послуг та тарифів, які містять інформацію визначену п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. При цьому в заяві від 20 березня 2008 року позивач своїм підписом засвідчив, про ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами та підтвердив факт отримання інформації про умови кредитування. За наведеного, не можна погодитись і з твердженням позивача щодо ненадання оригіналу договору споживачеві, адже укладений договір є договором приєднання відповідно до положень ст. 634 ЦК України, умови якого встановлені банком в Умовах та правилах надання банківських послуг та тарифах до якого приєднався позивач шляхом підписання заяви.

Щодо встановлення в договорі несправедливих умов для споживача, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладанням договору, що виразилось у великому об'ємі інформації яка міститься в Умовах та Правилах надання банківських послуг із специфічними термінами суд зазначає наступне. Стверджуючи про наявну в договорі обов'язкову умову, яка на його думку є несправедливою, позивач вказує на наявність 12 сторінок умов договору. При цьому відповідно до положень ЦК України умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або як такі, що є необхідними для договорів даного виду, умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, об'єм інформації, який міститься в Умовах та Правилах надання банківських послуг не є умовою договору, а тому не може бути визнаний несправедливою.

Не можливо погодитись і з твердженням позивача ОСОБА_3 про несправедливу умову договору щодо надання банку права вилучати належне споживачу майно з підстав того, що позивачеві такого права не надано, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Натомість позивачем у даному випадку не доведено наявність всіх складових для визнання зазначеної умови несправедливою.

Таким чином, виходячи з викладеного, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, то суд враховує часткове задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсною умову договору про встановлення підвищеної процентної ставки за прострочені платежі.

Крім того, зазначає, що відповідно до п. 3.6 постанови Правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо), а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом в розмірі 6825,00 грн. задоволенню не підлягають.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що призначення комісії ( за вчинення дій) відмінне від дій, вказаних у п. 3.6 постанови Правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808.

Щодо позиції відповідача-позивача про застосування строків позовної давності, то суд враховує, що відповідно до Правил користування платіжною карткою строк дії договору відповідає строку дії картки. Згідно з пункт 3.1.1. Правил строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місць і рік), вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця. Відповідно до даних ПАТ КБ «Приватбанк» строк дії картки згідно договору від 20 березня 2008 року закінчився в січні 2012 року. Пунком 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії картки відповідна катка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії карти), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку. Судом не встановлено надання картки з новим строком.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема щодо стягнення штрафу.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою, як вказувалося вище, строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці. Як встановлено строк дії картки закінчився в січні 2012 року, а позивач звернувся до суду з позовом 04 липня 2014 року. Таким чином строк щодо стягнення основної суми боргу не пропущено, тому вказана сума, а саме 3000,00 грн. заборгованості за кредитом підлягає стягненню. Наразі щодо стягнення відсотків, які сплачуються щомісячними платежами, то суд приходить до висновку, що строки для стягнення суми відсотків за період до 03 липня 2011 року є пропущеними, тому вказана сума не підлягає стягненню. Враховуючи строк дії картки та скорочену позовну давність щодо стягнення штрафу, відповідно не підлягає стягненню і сума штрафу. Таким чином, до стягнення підлягає сума заборгованості по відсотках за користування кредитом, яка, виходячи з наданого розрахунку, становить 1899,53 грн. ( (1145,32 грн. (відсотки на поточну заборгованість, починаючи з 04.07.2011 року - графа 9) та 754,21 грн. (відсотки на прострочену заборгованість, починаючи з 04.07.2011 року - графа 10 з урахуванням визнання недійсної умови щодо нарахування відсотків в розмірі 180% тобто зменшена в 7,5 раз (180:24)).

Враховуючи викладене, з відповідача-позивача ОСОБА_3 на користь банку підлягає стягненню заборгованість в розмірі 4 899,53 грн., з яких: 3000 грн. - заборгованість за кредитом, 1899,53 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом.

Відповідно до ст. 88 ЦПК з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн., та з урахуванням частково задоволеного зустрічного позову, та того, що позивач за зустрічним позовом звільнений від сплати судового збору, з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави слід стягнути 243,60 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 526, 530, 536, 549, 634, 625, 1048-1050, 1054-1055, 1066, 1069 ЦК України, ст. ст. 1, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.10,11,60,88, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованго за адресою: АДРЕСА_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (49074, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги,50, , рахунок №3111 (для заборгованості), рахунок №0001 (для відшкодування судових витрат) МФО №305299) заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 березня 2008 року в розмірі 4 899,53 (чотири тисячі вісімсот дев'яносто дев'ять гривень 52 коп.) грн., з яких: 3000 грн. - заборгованість за кредитом, 1899,53 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, а також судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В решті вимог - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Визнати положення договору № б/н від 20 березня 2008 року укладеного між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» про встановлення відсоткової ставки на прострочену заборгованість в розмірі 180% - недійсним з моменту укладання договору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (49074, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги,50, , рахунок №3111 (для заборгованості), рахунок № 0001 (для відшкодування судових витрат) МФО №305299) в дохід держави 243,6 грн. судового збору.

В решті вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено у встановлений ч.3 ст.209 ЦПК України п'ятиденний строк.

Суддя: