Справа № 159/6317/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т.В.
Провадження № 22-ц/773/151/15 Категорія: 21 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Подолюка В.А., Киці С.І.,

при секретарі Захаровій Н.А.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Покликається не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В даному судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила, просить її відхилити, позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Для чинності правочину, відповідно до вимог ст. 203 ЦК України необхідно, щоб особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. ст. 317, 328, 717 ЦК України відчужити майно шляхом його дарування іншій особі може лише власник цього майна, тобто особа, яка набула право власності правомірно.

Позивач та представник позивача обґрунтовують позовні вимоги тим, що договір дарування було вчинено з порушенням законодавства, оскільки існування нотаріально посвідченого договору дарування спірної квартири порушує його право на поділ спільного майна подружжя.

Відмовляючи в задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був стороною договору дарування, і не надав доказів, які б без сумніву доводили удаваність оспорюваного правочину. Крім того, перебіг строку позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання договору удаваним розпочався 26 серпня 2003 року. З того часу позивач не оспорював даного договору, а тому строк звернення до суду сплив. Поважних причин пропуску строку позивач не навів.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Це право включає в себе можливість вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Судом встановлено, що 26 серпня 2003 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_5 посвідчено договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 52,2 кв.м.

При укладенні договору нотаріусом роз'яснено сторонам законодавство щодо визнання угод недійсними (п.6 Договору) та отримано згоду ОСОБА_4 на укладення його дружиною договору дарування квартири, оскільки ОСОБА_6 право власності на дану квартиру було набуто в період шлюбу внаслідок викупу із державного житлового фонду в порядку встановленому Постановою Ради міністрів УРСР від 19 травня 1989 року № 142 на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.1990 року укладеного з представником виконкому Ковельської міськради.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У зв'язку з чим позивачем заявлено позов до чоловіка померлої ОСОБА_4

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР (1963 р.), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Позивачем не надано належних доказів того, що при укладенні договору дарування квартири АДРЕСА_1 насправді було вчинено договір купівлі - продажу. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях, а покликання на те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки про порушене право він дізнався лише у 2014 році після розірвання шлюбу, не заслуговує на увагу, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, а тому висновок суду про відмову в позові є правильним і без застосування строку позовної давності.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції і не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: