Справа № 209/1439/15-ц
Провадження № 2/209/969/15
14 липня 2015 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Решетник Т.О.,
при секретарі Погрібній О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про звернення стягнення, -
Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталась, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку з чим суд, з урахуванням згоди представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п.2.2.2 2.2.4 Кредитного договору, позичальник ОСОБА_1 зобов'язувалася сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 8.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного Договору; сплатити банку винагороду згідно п.п. 8.1 та 7.2 даного Договору; погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п.8.1 та п.2.3.3 цього договору.
Пунктом 5.3 Кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.
Згідно п.8.4 Кредитного договору при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прос рочки, але не менше 1 гривні.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обовязку. При цьому законодавцем чітко визначено, що зобовязання: має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України) та належними сторонами (ст. 527 ЦК України).
Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
У відповідність до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Згідно ч. 1 ст. 7, ч.1 ст. 33 Закону України Про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 38 Закону України Про іпотеку передбачено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю продати предмет іпотеки третій особі, якщо зазначена умова буде відображена в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також передбачено право іпотекодержателя, на підставі рішення суду продати предмет іпотеки будь-якій третій особі покупцеві шляхом укладання в подальшому договору купівлі-продажу.
Таким чином, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, право вибору способу реалізації предмета іпотеки наведеними положеннями договорів та чинного законодавства надано саме у даних правовідносинах позивачу. Питання щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки врегульовано сторонами договору у договірному порядку, згідно якого позивач має право звернути стягнення на заставлене майно на підставі рішення суду. Тобто, при укладенні вказаного договору іпотеки відповідач погодився з тим, що у разі порушення ним зобов'язання за Кредитним договором, забезпеченого іпотекою, можливо бути звернено стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду і, підписуючи цей договір, він виявив своє волевиявлення на виконання обов'язків за цим договором та погодився з його умовами, що відповідало положенням ч.1 ст.590 ЦК України.
Оскільки за кредитним договором утворилася заборгованість внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, виникає необхідність захисту права позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотечного договору в рахунок погашення заборгованості, в обраний позивачем спосіб реалізації предмета іпотеки.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до матеріалів справи, 24 квітня 2014 року позивач направляв відповідачу вимогу про добровільне звільнення житлового будинку, що підтверджується копіями листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.04.2014 р. № 30.1.0.0/2-996, реєстру поштових відправлень (а.с.10-13).
Однак, дана вимога банку залишилася іпотекодавцем без реагування. Тобто банком було дотримано вимоги ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», а відтак позивач вправі ставити питання про виселення ОСОБА_1
Таким чином, позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими.
Між тим, відповідно до змісту ст.ст. 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Отже, з приводу виселення судом інших осіб суд констатує, що по даній справі банком предявлено позов до одного відповідача - ОСОБА_1, в процесі розгляду справи інші особи не залучалися судом у якості співвідповідачів в порядку ст. 33 ЦПК України, а тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні, що не позбавляє позивача права на звернення до суду із позовом про виселення інших осіб, які мешкають у даному житловому будинку.
Враховуючи результати вирішення справи, зокрема задоволення позовних вимог майнового характеру у повному обсязі і часткового задоволення вимог немайнового характеру, тому на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог у розмірі 3775,80 грн.
Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 223-226, 232 ЦПК України, суд -
Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про звернення стягнення задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) із житлового будинку № 181А по вул.Петровського в м.Дніпродзержинську.
В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк про виселення інших осіб із житлового будинку № 181А по вул.Петровського в м.Дніпродзержинську відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк судовий збір у розмірі 3775,80 грн.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.ст. 223, 232 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська.
Суддя Т.О. Решетник