РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Мукачево Справа №303/4968/13-ц

2/303/268/15

Номер рядка стат.звіту - 45

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача (1) ОСОБА_2

до відповідача (2) ОСОБА_3

до відповідача (3) ОСОБА_4

треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів:

ПАТ «Страхова компанія «УНІКА»

ПАТ «ВіЕс Банк»

ОСОБА_5

ОСОБА_6

про витребування майна та усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення,

За участю:

позивача ОСОБА_1;

відповідача (1) ОСОБА_2;

представника відповідача (1) ОСОБА_7;

відповідача (2) ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із віндикаційним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, на підставі якого просить витребувати у відповідача (1) квартиру АДРЕСА_1, а у відповідачів (2), (3) квартиру №9 в цьому ж будинку.

Також предмет позову місить вимогу про виселення відповідачів із займаних приміщень.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність у позивача права на витребування майна у відповідачів, яке неправомірно вибуло з його володіння поза його волею.

Доводячи підставність своїх позовних вимог, позивач у позовній заяві (Т. 1, а.с. 2-5) та в судових засіданнях по справі, зазначив, що неправомірно був позбавлений права власності на квартиру під №5 в будинку №23 по вул. Драгоманова в м. Мукачево (надалі - ОСОБА_8) недобросовісним відчужувачем ОСОБА_5 на підставі визнаного недійсним у судовому порядку договору іпотеки від 22.04.2010 та скасованого рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.11.2010. В подальшому ОСОБА_8, на підставі ряду цивільно правових правочинів та дозвільних документів була переобладнана, внаслідок її внутрішньої реконструкції під дві окремі квартири (№5 та №9) та опинилася у власності добросовісних набувачів, тобто відповідачів по справі.

Таким чином, на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України, позивач просить витребувати спірне майно у добросовісних набувачів.

З урахуванням того, що майно перебуває у володінні, користуванні та розпорядженні відповідачів, а позивач позбавлений права доступу до нього, тому просить усунути перешкоди у користуванні ним, шляхом їх виселення.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 321, 330, 388, 391 Цивільного кодексу України.

Відповідачі по справі в письмових запереченнях на позов (а.с. Т. 3, а.с. 138-144, 179-181, Т. 4, а.с. 1-5, 20-28, 180-186) та в судових засіданнях по справі, позовних вимог не визнали повністю, з посиланням на те, що добросовісно та на законних підставах володіють спірним майном, оскільки придбали таке з дотриманням цивільно правової процедури відчуження обєктів нерухомості.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачі по справі, а також уповноважений представник відповідача (1), зазначили, що спірне майно вибуло з володіння позивача з його волі, оскільки він добровільно уклав та підписав договір іпотеки від 22.04.2010. Крім того, у відповідача, на момент укладення ним з ОСОБА_5 договору іпотеки від 22.04.2010 не було у власності ОСОБА_8, площа якої складала 135 кв.м., оскільки не існує жодного документу про державну реєстрацію обєкту завершеного будівництва з такими технічними характеристиками за ОСОБА_1 Також на момент судового розгляду справи майна, яке просить витребувати позивач, в натурі не існує, оскільки квартири під №5 та №9 на вул. Драгоманова, 23 у м. Мукачево є новоствореними, внаслідок реконструкції первісної ОСОБА_8. Вказані новостворені квартири мають інші реєстраційні номери, ніж номер ОСОБА_8, яка перебувала у власності позивача.

Крім того, відповідач (1) та його представник наголосили на тому, що позивачем невірно обрано матеріально правовий спосіб захисту своїх прав, так як позивач має звернутися до ОСОБА_5 з позовом про застосування наслідків недійсності правочину, а не з вимогами за предметом даного позову. Також зазначили, що правочин, на підставі якого у ОСОБА_2 виникло право власності на ОСОБА_8 був відплатним, що підтверджується копією вступної та резолютивної частини рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.09.2015, яке не набрало законної сили.

В загальному, відповідачі ствердили, що їм не було відомо про будь які спірні моменти, повязані із вищевказаною ОСОБА_8, чи про претензії інших осіб на належне їм на законних підставах майно.

На підставі ухвал Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.04.2015 (Т. 4, а.с. 42-43) та від 16.09.2015 (Т. 4, а.с. 164-165), до участі у розгляді справи у якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів було залучено ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», ПАТ «ВіЕс Банк», а також ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Так, ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», ПАТ «ВіЕс Банк», за умов їх належного повідомлення про час і місце судового розгляду справи, фактичних пояснень відносно заявленого ОСОБА_1 позову не подали.

В свою чергу, ОСОБА_6, у надісланому суду письмовому пояснені (Т. 4, а.с. 175-178) вказала на безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, оскільки теперішні власники спірного майна є його добросовісними набувачами, а ОСОБА_5, на момент відчуження квартири ОСОБА_6 був її законним володільцем на підставі судового рішення.

Представник ОСОБА_5, прийнявши участь у судовому засіданні 24.09.2015, фактичних пояснень по суті спору не подав, натомість заявив клопотання про надання йому можливості ознайомитися з матеріалами справи. Вказане клопотання було судом задоволено. На момент ухвалення судом рішення по справі (01.10.2015) представник третьої особи ні пояснень, ні будь яких інших заяв до суду не подавав, хоча 30.09.2015 у повній мірі ознайомився з матеріалами даної справи, а дата та час судового засідання 01.10.2015 об 10:00год. була з ним погоджені.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

22.04.2010 між позивачем та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки (Т. 1, а.с. 18-19), який рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року (Т. 1, а.с. 15-16) був визнаний недійсним з підстав невиконання в момент його укладення вимог закону (ст. ст. 203, 215 ЦК України та п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року) щодо отримання згоди органу опіки та піклування на укладення цього договору.

В п. 1 договору іпотеки зазначалося, що боржник (ОСОБА_1В.) позичив у Кредитора суму 29500,00 дол. США, що станом на 22.04.2010 року становило 236000,00 грн., з 8% -ю платою за користування позикою за кожен місяць, яка мала бути повернута до 22.06.2010. В разі порушення виплат встановлювалася штрафна санкція в розмірі 2 % місячних від основної суми боргу.

У забезпечення виконання вищевказаних зобовязань в іпотеку була передана ОСОБА_8, розташована на першому та мансардному поверхах в житловому будинку під. літ «В», яка складалася з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 135,70 кв.м., житловою 92,50 кв.м. (п.п. 2, 3 договору іпотеки).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.11.2010 (Т. 1, а.с. 12-14), яке було скасовано ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.06.2013 (Т. 1, а.с. 17) право власності на ОСОБА_8 було визнано за ОСОБА_5

До моменту скасування вищевказаного судового рішення від 30.11.2010, ОСОБА_8 була відчужена ОСОБА_5 (продавець-відчужувач) гр. ОСОБА_6 (покупець-набувач) на підставі договору купівлі продажу від 12.02.2011 (Т. 1, а.с. 155-156).

При цьому, у відповідності з п.п. 1.3. вказаного договору купівлі продажу, площа відчужуваного обєкта нерухомості склала 135,70 кв.м. (загальна площа) та 92,50 кв.м. (житлова).

По відношенню до цього слід зазначити, що ні матеріали цивільної справи, ні інвентарної не місять жодних фактичних даних, які б свідчили про вчинення ОСОБА_5 будь яких дій по збільшенню площі ОСОБА_8 з моменту визнання за ним права власності на неї на підставі рішення суду від 30.11.2010 та до моменту відчуження ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 (12.02.2011).

В свою чергу, ОСОБА_6, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12.03.2012 (Т. 1, а.с. 22-23), подарувала ОСОБА_8 з вищевказаними технічними характеристиками (розташована на першому та мансардному поверхах в житловому будинку під. літ «В», яка складалася з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 135,70 кв.м., житловою 92,50 кв.м.) ОСОБА_2

В подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 29.05.2012 №150 (Т. 1, а.с. 24), ОСОБА_2 було надано дозвіл на реконструкцію ОСОБА_8, шляхом її внутрішнього перепланування під дві окремі квартири без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані квартири №5, з організацією окремих входів.

Внаслідок проведеної реконструкції ОСОБА_8, відповідач (1) став власником двох окремих квартир: під №5 загальною площею 100,5 кв.м., житловою 37,3 кв.м. (копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.01.2013 (а. 287 інвентарної справи)) та під №9 загальною площею 35,1 кв.м., житловою 18,0 кв.м. (копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.01.2013 (Т. 1, а.с. 25, а. 269 інвентарної справи).

На підставі договору купівлі продажу від 31.01.2013 (Т. 1, а.с. 30-31) ОСОБА_2 відчужив квартиру під №9 (загальна площа 35,1 кв.м., житлова 18,0 кв.м.) у спільну часткову власність відповідачам (2) та (3).

Приймаючи до уваги вищенаведені фактичні обставини справи суд виходить також з наступного.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

В свою чергу, цивільно-правові способи захисту права власності, зазначені у Главі 29 Цивільного кодексу України.

Так, у відповідності до положень частини першої ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

По відношенню до цього, слід також врахувати нормативне правило, визначене у ст. 330 Цивільного кодексу України, згідно з яким, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Таким чином, системний аналіз змісту ст.ст. 330, 388 Цивільного кодексу України свідчить про те, що право власності на майно, передане за договором купівлі продажу всупереч волі власника цього майна, не набувається (в тому числі і добросовісним набувачем), оскільки це майно може бути витребувано власником на підставі наведених норм.

За змістом наведеної статті, добросовісним набувачем вважається особа, яка не знала і не могла знати, що отримувала майно від особи, яка не мала права його відчужувати, саме в момент придбання майна. Тому, якщо набувач чужого майна дізнається про це пізніше, він також вважається добросовісним.

В свою чергу неуправномоченим відчужувачем (особою, яка відчужує чуже майно, не маючи на це права) вважається особа, яка неправомірно володіє майном, що належить іншій особі.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник, від якого майно вибуло поза його волею.

Доведеність та однозначність вищевказаних обставин має вирішальне значення для можливості застосування судом правового механізму захисту права власності, передбаченого частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України, оскільки у відповідності до вказаної статті майно за відплатним договором може бути витребувано у добросовісного набувача, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

По відношенню до фактичних обставин по справі, суд, приймаючи до уваги вищенаведені приписи чинного законодавства, виходить з того, що ОСОБА_1 без його волі був позбавлений права власності на ОСОБА_8, оскільки його волевиявлення не було спрямовано на відчуження спірного обєкту нерухомості ОСОБА_5 Зокрема, у процесі судового розгляду справи №2-3862/10, за наслідками якого було ухвалено рішення від 30.11.2010 (Т. 1, а.с. 12-14), яке, в подальшому було скасовано ухвалою від 26.06.2013 (Т. 1, а.с. 17), ОСОБА_1 заперечував проти визнання за ОСОБА_5 права власності на ОСОБА_8. В свою чергу, факт підписання позивачем договору іпотеки від 22.04.2010 не є свідченням обставин щодо наявності волі ОСОБА_1 саме на добровільне відчуження ОСОБА_8 ОСОБА_5

Таким чином, позивач позбавлений можливості правомірно володіти та користуватися нерухомим майном, оскільки вказане перебуває у власності відповідачів.

ОСОБА_5 в однозначній мірі є неуправномоченим відчужувачем, оскільки був стороною договору іпотеки від 22.04.2010, який був визнаний недійсним у судовому порядку, і на підставі такого договору, а також судового рішення, яке, в подальшому було скасоване, оформив право власності на ОСОБА_8.

Третя особа по справі ОСОБА_6 та відповідачі (1), (2), (3) відповідають критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності на спірне майно не знали про його незаконне відчуження ОСОБА_5 у ОСОБА_1

Отже, обставини по справі у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права, яке не визнається відповідачами та фактичної наявності всіх складових елементів правової конструкції, передбаченої ст. 388 Цивільного кодексу України.

При цьому, правова природа правочину, на підставі якого ОСОБА_8 опинилася у власності ОСОБА_2 (дарування, купівля продаж, платний, безоплатний) не впливає на можливість застосування до спірних правовідносин ст. 388 Цивільного кодексу України, при наявності вищевказаних фактичних даних.

Вимога позивача на повернення свого майна базується на визнанні права власності абсолютним правом, яке не припиняється із незаконною втратою цього майна власником та відсутністю можливості володіти цим майном.

Даний висновок суду у повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду України, при перегляді вказаним органом судової влади, судових рішень з питань неоднакового застосування законодавства.

Частиною другою ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Так, у своїй постанові від 30.01.2012 (при перегляді ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування та договору купівлі-продажу, витребування квартири з незаконного володіння, скасування реєстрації права власності та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання добросовісним набувачем, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди), Верховний Суд України, по відношенню до аналогічних до даної справи обставин щодо витребування майна, вказав на те, що єдиним і правильним способом захисту порушеного права в наведеному випадку є саме витребування майна в порядку, передбаченому ст. 388 Цивільного кодексу України в останнього набувача.

Вказана позиція Верховного Суду України є обовязковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам по справі, яка переглядалася Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

При цьому судом касаційної інстанції було зазначено, що добросовісне придбання, відповідно до статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

У спірній по справі ситуації, права ОСОБА_1 є порушеними, оскільки він позбавлений можливості володіти та користуватися майном, яке без достатніх підстав вибуло з його володіння, та могло б належати йому, якщо б не перебувало у володінні відповідачів.

Аргументи та заперечення відповідачів та третьої особи ОСОБА_6, у якості підстави для відмови позивачу у задовленні поданого ним позову, судом відхиляються, оскільки не спростовують вищенаведених висновків суду. Навпаки, їх пояснення підтверджують обставини щодо добросовісного володіння відповідачами спірним майном, оскільки у момент оформлення права власності на спірні обєкти нерухомості вони не знали про вказані вище обставини.

Таким чином, слід констатувати фактичну наявність обставин відносно вибуття ОСОБА_8 у ОСОБА_1 без його волі. В свою чергу, технічні характеристики ОСОБА_8, яка вибула з власності позивача без його волі (розташована на першому та мансардному поверхах в житловому будинку під. літ «В», яка складалася з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 135,70 кв.м., житловою 92,50 кв.м.) зазначені як у витягу із Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.04.2010 (а. 182 інвентарної справи), який був сформований перед укладенням договору іпотеки від 22.04.2014, так і в самому договорі іпотеки від 22.04.2010 (Т. 1, а.с. 18-19), а також у договорі купівлі продажу від 12.02.2011 (Т. 1, а.с. 155-156) та договорі дарування від 12.03.2012 (Т. 1, а.с. 22-23).

Посилання відповідачів та представника відповідача (1) на обставини щодо незаконної реконструкції позивачем ОСОБА_8 та відносно того, що у його власності не було обєкту нерухомості з вищевказаними технічними показниками спростовується вищенаведеним. Крім того, питання щодо законності, чи незаконності проведення позивачем реконструкції на підставі рішення від 22.04.2008 №114 (а. 183 інвентарної справи), після набуття ним у власність квартири під №5 на вул. Драгоманова, 23 у м. Мукачево на підставі договору купівлі продажу від 06.12.2005 (Т. 1, а.с. 11), не входить до предмету судового дослідження по даній справі.

Водночас, слід констатувати, що відповідачами та представником відповідача (1) не ставиться під сумнів та не заперечується той факт, що загальна та житлова площа ОСОБА_8, яку на підставі визнаного судом недійсним договору іпотеки від 22.04.2010 та скасованого судового рішення від 30.11.2010 набув у власність ОСОБА_5, була саме такою, яку ОСОБА_1 просить витребувати у відповідачів, хоча, як зазначалося вище, ні матеріали цивільної справи, ні інвентарної не місять жодних фактичних даних, які б свідчили про вчинення ОСОБА_5 будь яких дій по збільшенню площі ОСОБА_8 з моменту визнання за ним права власності на неї на підставі рішення суду від 30.11.2010 та до моменту відчуження ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 (12.02.2011).

Крім того, фактичні обставини щодо вибуття ОСОБА_8 із власності позивача поза його волею, а також відносно загальної та житлової площі такого обєкту нерухомості зазначені також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 (Т. 3, а.с. 92 зворот 93) по даній справі, і такі висновки суду касаційної інстанції, в силу правових приписів частини четвертої ст. 338 Цивільного процесуального кодексу України, є обовязковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи.

Також, з метою обєктивного вирішення справи у контексті з положеннями ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України та з метою виконання вказівок суду касаційної інстанції при новому розгляді справи (Т. 3, а.с. 93), які зазначені в ухвалі від 26.11.2014 відносно перевірки обставин стосовно існування в натурі майна, яке вибуло з власності позивача поза його волею, за клопотанням ОСОБА_1, по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза (ухвала суду від 18.02.2015, Т. 3, а.с. 202-205).

За результатами проведеного експертного дослідження (висновок від 25.03.2015 №04-03/15, Т. 3, а.с. 212-237), експертом констатовані фактичні дані відносно того, що «оглядом та аналізом наданих матеріалів встановлено, що дві існуючі на час обстеження квартири «новоутворені квартири №5 та №9» отримані внаслідок реконструкції первісної квартири №5 з внутрішнім переплануванням без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані квартири №5, точніше без зміни зовнішніх геометричних обємно планувальних параметрів первісної квартири №5. Іншими словами, у просторі, який займала первісна квартира №5 (до реконструкції) розміщено дві нових автономних квартири (№5 та №9) з окремими входами. Аналогічно виглядає співвідношення по площах первісної квартири №5 та суми площ новоутворених в результаті реконструкції квартир №5 та №9: 135,70=100,50+35,10. Різниця в 0,10 кв.м. виникла за рахунок влаштування перегородок та допустимої похибки в обчисленнях площ при інвентаризації».

Отже, як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи та з інших наявних у справі доказових матеріалів, які зазначалися перед з цим, майно, яке вибуло поза волею позивача, існує в натурі, в межах саме тієї загальної та житлової площі, яка була у ОСОБА_1 у 2010 році.

Обставини щодо існування на момент судового розгляду справи двох окремих квартир під №5 та №9 під новими реєстраційними номерами не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність у натурі майна, яке вибуло у позивача, оскільки зазначені квартири не можуть існувати та використовуватися поза тією площею та поза тим простором, які займала первісна ОСОБА_8 позивача.

Також слід зазначити, що обєкти нерухомості, які перебувають у власності відповідачів були отримані відповідачем (1), внаслідок проведеного внутрішнього перепланування ОСОБА_8 без зміни її зовнішніх геометричних обємно планувальних параметрів.

Таким чином, проведення внутрішньої реконструкції ОСОБА_8 та здійснення в звязку з цим нових реєстраційних дій не припиняє існування спірного обєкту нерухомості в натурі.

По відношенню до цього слід зазначити, що на підставі частини четвертої ст. 390 Цивільного кодексу України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Таким чином, учасники судового процесу вправі вирішити питання, повязані з певними вартісними чи будівельними моментами спірного майна в окремому порядку.

Не є перешкодою для задоволення позовних вимог і перебування майна в іпотеці, оскільки право власності є абсолютним правом, а зміна власника іпотечного майна не є підставою для припинення іпотеки у розумінні ст. 593 Цивільного кодексу України. Крім того, сторони не позбавленні можливості вирішити спірні питання з цього приводу у позасудовому порядку, шляхом укладення відповідних правочинів.

Отже вимогу про витребування майна у відповідачів слід вважати підставною та такою, що підлягає задоволенню.

З урахуванням того, що майно, яке неправомірно вибуло з володіння позивача, на момент судового розгляду даної справи, знаходиться у користуванні відповідачів, і ОСОБА_1 позбавлений можливості доступу до нього, суд у контексті з приписами ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 318, 391 Цивільного кодексу України приходить до висновку про необхідність задоволення також позовної вимоги про виселення відповідачів із займаних ними квартир.

Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати по справі у сумі 5030,01 грн. (судовий збір, Т. 1, а.с. 1, 7 «а», 39, 216, 217, Т. 3, а.с. 67) підлягають віднесенню на відповідачів відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та абзацу шостого п. 35, абзацу третього п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Що стосується відшкодування позивачу понесених ним витрат по оплаті вартості проведеної, у межах судового розгляду справи, будівельно технічної експертизи, то суд, з урахуванням відсутності у матеріалах справи документальних доказів про вартість такого експертного дослідження, позбавлений можливості вирішити питання про розподіл судових витрат у цій частині. Поряд з цим, при поданні таких доказів, зазначене питання може бути вирішено в окремому порядку, шляхом винесення додаткового рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Витребувати у ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево, вул. Драгоманова, 23/5) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево вул. Драгоманова, 24/57) квартиру АДРЕСА_1.

3. Витребувати у ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, м. Мукачево вул. Драгоманова, 23/9) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, м. Мукачево вул. Драгоманова, 23/9) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево вул. Драгоманова, 24/57) квартиру АДРЕСА_2.

4. Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево вул. Драгоманова, 24/57) майном, шляхом виселення ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево вул. Драгоманова, 23/5) із квартири АДРЕСА_1.

5. Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево вул. Драгоманова, 24/57) майном, шляхом виселення ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, м. Мукачево вул. Драгоманова, 23/9) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, м. Мукачево вул. Драгоманова, 23/9) із квартири АДРЕСА_2.

6. Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево вул. Драгоманова, 23/5, і.к. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево вул. Драгоманова, 24/57, і.к. НОМЕР_2) суму 1676,67 грн. (одна тисяча шістсот сімдесят шість гривень 67 коп.) у відшкодування судових витрат.

6.1. Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, м. Мукачево вул. Драгоманова, 23/9, і.к. НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево вул. Драгоманова, 24/57, і.к. НОМЕР_2) суму 1676,67 грн. (одна тисяча шістсот сімдесят шість гривень 67 коп.) у відшкодування судових витрат.

6.2. Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, м. Мукачево вул. Драгоманова, 23/9, і.к. НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево вул. Драгоманова, 24/57, і.к. НОМЕР_2) суму 1676,67 грн. (одна тисяча шістсот сімдесят шість гривень 67 коп.) у відшкодування судових витрат.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 06.10.2015.