ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/2082/14-ц
Провадження № 2/362/81/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.01.2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі - Данильченко Т.С., Даниленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом заступника Васильківського міжрайонного прокурора до Васильківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації,-

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до суду із позовом до Васильківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації.

Вказуючи на те, що за розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації № 1111 від 10 серпня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_1, цільове призначення яких змінюється з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Крушинської сільської ради, за межами населеного пункту», затверджено проект та змінено цільове призначення земельної ділянки ОСОБА_1 загальною площею 1,1073 га з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Крушинської сільської ради, за межами населеного пункту, за яким видано останньому державні акти на право власності на земельну ділянку загальною площею 1,1073 га, цільове призначення для індивідуального садівництва.

Оскільки, на думку позивача, розпорядження Васильківською РДА прийнято всупереч вимог ст. 19, ч. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 20, ст.ст. 22, 31, 33-37, 1861 ЗК України, у зв'язку з цим заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області просив суд позов задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заявлений позов підтримав з викладених у ньому підстав.

Представник Васильківської районної державної адміністрації в судовому засіданні при вирішенні спору покладався на думку суду.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, вказуючи на те, що оскаржуване розпорядження прийнято Васильківською РДА на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Також надав заперечення на позовну заяву (а.с.112-115).

Суд, заслухавши пояснення прокурора, представників відповідачів, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, за ч. 4 ст. 60 ЦПК України, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі - продажу, посвідчених 19 квітня 2012 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстровими № № 331, 337, 343, 349, 355, 373, 379, 385, 391, 397, 361, 367, набув право власності на земельну ділянку розташовану на території Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 1,1073 га, до складу якої входять земельні ділянки: площею 0,0986 га, кадастровий № :06:012:0309; площею 0,0853 га, кадастровий № :06:012:0305; площею 0,0853 га, кадастровий № :06:012:0306; площею 0,0853 га, кадастровий № :06:012:0307; площею 0,0880 га, кадастровий № 322148400 0:06:012:0308; площею 0,0883 га, кадастровий № :06:012:0312; площею 0,1000 га, кадастровий № :06:012:0313; площею 0,1000 га, кадастровий № :06:012:0314; площею 0,1000 га, кадастровий № :06:012:0315; площею 0,1000 га, кадастровий № :06:012:0316; площею 0,0882 га, кадастровий № :06:012:0310; площею 0,0883 га, кадастровий № :06:012:0311, що підтверджується Державними актами серії ЯЛ № 323064, ЯЛ № 323069, ЯЛ № 323070, ЯЛ № 323062, ЯЛ № 323063, ЯЛ № 323073, ЯЛ № 323074, ЯЛ № 323075, ЯЛ № 323076, ЯЛ № 323077, ЯЛ № 323071, ЯЛ № 323072 на право власності на земельну ділянку (далі - Державні акти), виданими 18 лютого 2011 року ОСОБА_3 на підставі Розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 511 від 01 березня 2010 року та заяви власника № 2110 від 08 вересня 2010 року (а.с. 80-91).

06 червня 2012 року Васильківська районна державна адміністрація, розглянувши заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на зміну цільового призначення земельних ділянок загальною площею 1,1073 га з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Крушинської сільської ради, за межами населеного пункту, що належать на праві власності згідно з Державними актами, у відповідності до ст.ст. 20, 1861 ЗК України, постанови КМУ від 11 квітня 2002 року № 502 «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» та керуючись ст.ст. 6, 13, 21 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», видала Розпорядження № 804 про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється, з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Крушинської сільської ради, за межами населеного пункту (а.с. 74).

На замовлення ОСОБА_1, на підставі Договору № 1629-в від 06 червня 2012 року, ТОВ «Компанія Мегаполіс» виготовило Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, цільове призначення якої змінюється з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Крушинської сільської ради (за межами населеного пункту) Васильківського району Київської області (далі - Проект), що погоджений: 01 серпня 2012 року з органом земельних ресурсів, 17 липня 2012 року з природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, 07 червня 2012 року з органом містобудування і архітектури та 03 липня 2012 року охорони культурної спадщини, а також 26 липня 2012 року лабораторією ґрунтових обстежень ДП «Київський інститут землеустрою» надано звіт (висновок) з якісної характеристики ґрунтового покриву земельних ділянок, та поданий до Васильківської районної державної адміністрації для прийняття рішення (а.с. 70-102).

10 серпня 2012 року Васильківська районна державна адміністрація Розпорядженням № 1111 (далі - Розпорядження), розглянувши Проект, враховуючи позитивний Висновок комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою у Васильківському районі від 22 червня 2012 року № 1524-39-4, відповідно до ст. ст. 17, 20, 35, 121, 186, розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, п.п. 8, 12 Постанови КМУ від 11 квітня 2002 року № 502, ст. ст. 3, 13, 21 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», затвердила Проект та змінила цільове призначення земельних ділянок ОСОБА_1 загальною площею 1,1073 га з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Крушинської сільської ради, за межами населеного пункту, а також зобов'язала ОСОБА_1 повернути Державні акти до архіву управління Держкомзему у Васильківському районі (а.с. 103, 105-107).

28 грудня 2012 року ОСОБА_1 на підставі Розпорядження отримав Державні акти серії ЯМ № 733548, ЯМ № 733542, ЯМ № 733543, ЯМ № 733544, ЯМ № 733540, ЯМ № 733545, ЯМ № 733549, ЯМ № 733550, ЯМ № 733551, ЯМ № 733552, ЯМ № 733553, ЯМ № 733541 на право власності на земельну ділянку загальною площею 1, 1073 га, розташовану за адресою: Київська область, Васильківський район, Крушинська сільська рада (а.с. 12-23).

За абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначені права гарантовані ст. 41 Конституції України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За положенням ст. 78 Земельного Кодексу (далі-ЗК) України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, як визначено п. а ч, 1 ст. 81 ЗК України, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

Одним із основних принципів ЗК України визначає принцип раціонального використання та охорони земель.

Відтворюючи дієвість цього принципу, ЗК України поділяє земельний фонд України, який складають усі землі країни в межах її території, за особливим правовим режимом та основним цільовим призначенням на категорії.

Стаття 19 ЗК України, закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Землями сільськогосподарського призначення, згідно з частиною першою статті 22 ЗК України, визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Так, згідно зі статтею 33 ЗК України, громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Таким законом є Закон України від 15 травня 2003 року N 742-IV «Про особисте селянське господарство», відповідно до статті 1 якого особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства. У тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Натомість, правовий режим земельних ділянок для садівництва визначається статтею 35 ЗК України, відповідно до частини першої якої встановлено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Відповідно до частини третьої цієї статті земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства, та земель, що відводяться для індивідуального садівництва, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року N 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», введена графа «цільове призначення». Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений.

Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель суд вважає, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком за ініціативою власників.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України).

За Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. N 502 «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин та визначає механізм щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у власності громадянина або юридичної особи (далі - Порядок), зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, (п. 2), до якої додаються: а) копія державного акта на право власності на земельну ділянку; б) для громадянина - власника земельної ділянки - копія паспорта (серія, номер паспорта, коли і ким виданий та місце проживання), для юридичної особи - власника земельної ділянки - копія статуту (положення) та копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; в) документи щодо встановлених обмежень (обтяжень) та земельних сервітутів на використання земельної ділянки; г) обґрунтування необхідності зміни цільового призначення земельної ділянки із зазначенням її розміру.

За п. п. 3, 4, 5 Порядку, районна держадміністрація розглядає заяву (клопотання) і в разі згоди на зміну цільового призначення земельної ділянки дає дозвіл на підготовку проекту її відведення, що складається державною або іншою землевпорядною організацією на замовлення власника земельної ділянки. Умови і термін складання проекту відведення земельної ділянки визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем робіт.

Проект відведення земельної ділянки погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проектні матеріали відповідно до районної держадміністрації для прийняття рішення (п. 6 Порядку).

Згідно п. 8 Порядку, районна держадміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Рішення ради про зміну цільового призначення земельної ділянки є підставою для оформлення громадянину державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням (п. 12 Порядку).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, державна експертиза проводиться в обов'язковій, вибірковій та добровільній формах.

Норма ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, містить виключний перелік програм, схем, проектів та технічних документацій, що підлягають обов'язковій державній експертизі, до яких не належить Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, цільове призначення якої змінюється.

Враховуючи, що під час розгляду справи на підставі зібраних доказів установлено, що при зміні виду цільового призначення земельної ділянки відповідачами дотримано механізм зміни, визначений Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. N 502 «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову заступника Васильківського міжрайонного прокурора.

Така Позиція також висловлена Постановою Верховного Суду України від 5 березня 2013 року № 21-417а12, колегія якого, виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, вважає, що зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком.

Керуючисьст.ст. 9, 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод,п. 1 ст. 17 Закону України „Про міжнародні договори України", ст.ст. 19, 20 - 22, 31, 33-37, 78, 81, 122 Земельного Кодексу України, ст. 1 ЗУ «Про особисте селянське господарство», ст.1 ЗУ «Про землеустрій», Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. N 502 «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 16, 57, 60, 61, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову заступника Васильківського міжрайонного прокурора до Васильківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2015 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко