АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6266/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Гончарук В.П.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод користування житловим приміщенням та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив.

Представник третьої особи залишив питання на розсуд суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати ОСОБА_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

В ході судового розгляду представником відповідача ОСОБА_2, що представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 було заявлено зустрічний позов про вселення відповідачки ОСОБА_1 в спірну квартиру та усунення перешкод у користуванні квартирою та передачу ключів від вхідної двері.

Судом встановлено, що 24 листопада 2007 року позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_1 І зареєстрували шлюб.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. (а.с.20-21).

13 грудня 2014 року позивач ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5

Як вбачається з матеріалів справи, позивач володіє на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1, право власності зареєстровано за позивачем 13 вересня 2004 року. (а.с.9,10).

Відповідно довідки Ф-№3, крім позивача в квартирі зареєстровані син - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - колишня дружина. (а. с. 19).

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що відповідачка у спірній квартирі не проживає, а проживає за іншою адресою, але добровільно знятись з реєстрації за вище вказаною адресою не бажає, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні його власністю.

Відповідачка ОСОБА_1 суду першої інстанції підтвердила факт не проживання у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 більше двох років. Пояснила, що свої речі із квартири вивезла власноруч. Але так як на даний час зросла оренда на житло в м. Києві, вона позбавлена можливості знімати житло для проживання. Просить її вселити у спірну квартиру, усунути перешкоди у користуванні нею та видати ключі від вхідних дверей, оскільки поважною причиною її непроживання у спірній квартирі стало психологічне та економічне насильство в сім'ї з боку позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЦК Україничлени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктами 34-35 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї з таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення особи померлою.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушень права позивача, а пунктом 39 Постанови роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано представником відповідача, що відповідачка дійсно залишила спірну квартиру, переїхала на проживання в інше помешкання та не проживає в спірній квартирі без поважних причин більше двох років. Протягом двох років вселитись в квартиру не намагалась. З позовом до суду про вселення не зверталась.

Ні до ЖЕКу, ні до паспортного відділу не зверталась із заявами про неможливість проживання у спірній квартирі та щодо її невиписки із спірної квартири до компетентних органів не зверталась, що підтвердив представник відповідача в апеляційному суді.

Доводи апеляційної скарги про те, що причиною непроживання відповідачки у спірній квартирі явилось насильство психологічного та економічного характеру з боку позивача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки представник відповідача в суді не надав доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України такого твердження, та крім того підтвердив, що доказів насильства в сім'ї у відповідачки немає.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення прав дитини, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки позовних вимог щодо житлових прав неповнолітнього сина позивачем заявлено не було та судом не розглядалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів непроживання відповідачки у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачка в суді першої інстанції визнала та підтвердила своє непроживання у спірній квартирі понад один рік, зазначене також підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2013 року про розірвання шлюбу між сторонами. (а.с.20). Та крім цього, як позивач по зустрічному позову не надала суду жодного доказу, яким би підтвердила непроживання у спірній квартирі понад один рік з поважних причин. І відсутність доказів непроживання з поважних причин підтвердив представник відповідачки-позивачки по зустрічному позову в апеляційному суді.

Звернення відповідачки до ЖЕКу, на яке вона посилається, стосується лише житлових прав неповнолітнього сина, а тому не являється доказом поважної причини непроживання понад один рік самої відповідачки. (а.с.45).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді