У х в а л а

4 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 6 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Нововолинської державної нотаріальної контори Бобак Олена Іванівна, про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 6 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: встановлено факт родинних відносин ОСОБА_4 та її дідуся ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

21 серпня 2015 року ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_4, звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд вищезазначених судових рішень з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 215, 1247 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обґрунтування підстави перегляду зазначеного судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 і 25 червня, 17 вересня і 27 листопада 2014 року та 22 квітня 2015 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 21 травня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, та залишаючи без змін судові рішення, суд касаційної інстанції погодився з їх висновками про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, визначених у статті 1257 ЦК України, оскільки волевиявлення заповідача при складанні заповіту було вільним, відповідало його волі, при оформленні та посвідченні заповіту були дотримані вимоги статті 1247 ЦК України.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 і 25 червня, 17 вересня 2014 року та 22 квітня 2015 року, на які заявниця посилається як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права, касаційний суд, направляючи справи на новий розгляд, зазначив про порушення судами норм процесуального права щодо встановлення судами фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

В ухвалі від 27 листопада 2014 року, також наданою для порівняння, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення апеляційного суду про задоволення позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним, погодився з його висновком про те, що зміст заповіту суперечить вимогами статті 207 ЦК України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а відтак вимоги про визнання заповіту недійсним є обґрунтованими і наявні правові підстави для визнання вказаного заповіту недійсним.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Нововолинської державної нотаріальної контори Бобак Олена Іванівна, про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 6 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко