У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 02 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі- ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору від 31 січня 2008 року б/н ОСОБА_3 отримала 31 січня 2008 року кредит у розмірі 7 тис. грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 31 серпня 2013 року має заборгованість перед банком у сумі 27 558 грн 87 коп., яка складається з: 6 798 грн 04 коп. - заборгованість за кредитом; 18 972 грн 31 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 288 грн 52 коп. - штраф (процентна складова).

Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором та понесені ним судові витрати.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 02 жовтня 2014 року рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором у розмірі 27 558 грн 87 коп. та судові витрати в сумі 413 грн 39 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції вказував на те, що ОСОБА_3 не надано доказів того, що вона не підписувала спірний договір, призначена у справі судово-почеркознавча експертиза не проведена у зв'язку із тим, що відповідачем не надано експерту для проведення експертизи достатню кількість вільних зразків. Крім цього, із заявою про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції вона не зверталася, хоча брала участь в розгляді справи.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Установлено, що 31 січня 2008 року укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 договір б/н, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримала 7 тис. грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до пункту 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH), дія картки закінчилась 01 лютого 2009 року.

У той же час позов подано 05 листопада 2013 року.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі ‒ зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція, висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-146цс14).

Однак наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем у суді першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності.

Положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, необхідно застосовувати у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, яка стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Однак відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Установлено, що як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_3 указувала на те, що їй не відомо про укладання з позивачем будь-яких договорів і підпис у заяві поставлений іншою особою (а. с. 31, 98).

15 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення у справі експертизи з метою встановлення належності підпису відповідачу у заяві від 31 січня 2008 року (а. с. 99).

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 23 липня 2014 року в справі призначено судову-почеркознавчу експертизу (а. с. 104).

13 серпня 2014 року до апеляційного суду з науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшло клопотання про необхідність надання додаткового матеріалу для проведення експертизи та зазначено, що на це клопотання відповідь необхідно надати протягом місяця (а. с. 105).

16 вересня 2014 року телефонограмою повідомлено чоловіка ОСОБА_3 про надходження вказаного клопотання та про необхідність його виконання протягом п'яти днів (а. с. 108).

15 вересня 2014 року науково-дослідним експертно-криміналістичним центром до апеляційного суду направлено лист про неможливість проведення експертизи у зв'язку з недостатньою кількістю матеріалів (а. с. 110‒113).

02 жовтня у справі апеляційний судом ухвалено рішення.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Отже, апеляційний суд не звернув уваги на те, що експертизу не проведено не з вини ОСОБА_3, оскільки матеріали справи не містять належне повідомлення ОСОБА_3 або її представника про необхідність надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, лише містять повідомлення чоловіка ОСОБА_3, яке судом зроблено з допомогою телефонограми 16 вересня 2014 року, а матеріали повернуті суду листом від 15 вересня 2014 року; суд не сприяв всебічному, повному й об'єктивному розгляду обставин справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ураховуючи, що судом не дотримані всі вимоги процесуального закону, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим визнати не можна, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 02 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик