Справа № 182/6558/15-ц
Провадження № 2/0182/3535/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06.11.2015 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

секретаря Снєгульської В.М.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого обєднання „Луч Українського товариства сліпих про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за вимушений прогул,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд визнати незаконними та скасувати: наказ Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого обєднання «Луч» Українського товариства сліпих від 21 травня 2015 року №49 про внесення змін до штатного розпису та скорочення численності працівників, наказ Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого обєднання «Луч» Українського товариства сліпих від 25 червня 2015року №66 про внесення змін до штатного розпису та скорочення численності працівників, наказ Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого обєднання «Луч» Українського товариства сліпих від 25 серпня 2015року № 14к про звільнення ОСОБА_1 з посади 0,5 штатних одиниць юрисконсульта Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого обєднання «Луч» Українського товариства сліпих, у звязку із скороченням штату; просить поновити його з 25 серпня 2015 року на посаді 0.5 штатних одиниць юрисконсульта Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого обєднання «Луч» Українського товариства сліпих, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 серпня 2015 року по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позову послався на те, що з 17 червня 2014 року по 25 серпня 2015року працював у Нікопольському учбово - виробничому підприємстві Дніпропетровського учбово-виробничого об'єднання «Луч» Українського товариства сліпих на посаді 0,5 штатної одиниці юрисконсульта.

На підставі наказів від 21 травня 2015 року №49 про внесення змін до штатного розпису та скорочення численності працівників та від 25 червня 2015року №66 про внесення змін до штатного розпису та скорочення численності працівників, а також рішенням профспілкового комітету від 25.08.2015року №3, за наказом Нікопольського УВП УТОС від 25 серпня 2015року №14к його було звільнено з роботи за ч.І ст.40 Кодексу законів про працю України.

Вважає, що директор Нікопольського УВП УТОС ОСОБА_2, вирішив його незаконно звільнити як особистість, і незаконно звільнив нібито у вигляді змін в організації виробництва і праці на підприємстві, вигадавши підставу - це брак коштів на заробітну платню посади юрисконсульта з окладом у розмірі 841,00грн., у місяць.

Відповідач його не ознайомив з наказом про скорочення та не попередив про наступне вивільнення за два місяці, відповідач не направив спеціальне повідомлення до Центру зайнятості про можливі звільнення за ч.1 ст. 40 КЗпП, штатна чисельність на підприємстві не змінювалась, його звільнення здійснювалось за двома наказами про скорочення чисельності за наказом від 21.05.2015 року №49 та від 25.06.2015 року №66, накази не узгоджені з профспілковим комітетом, членом якого він є, також профспілковим комітетом незаконно відмовлено в перенесенні засідання, подання про його звільнення профспілковим комітетом було розглянуто без його присутності. Окрім того йому не запропонували іншу посаду, хоча він писав заяву про прийняття його на вакантну посаду секретаря, оскільки законодавством не заборонено пропонувати працівникам вільне робоче місце нижчого рівня кваліфікації. Також вважає, що необхідність скорочення штату повинна бути підтверджена економічним становищем підприємства, однак з початку 2015 року та на цей час економічне становище підприємства зростає, збитки на підприємстві зовсім відсутні. Вважає, що його звільнення відбулось через особисту неприязнь до нього директора ОСОБА_2, а скорочення штату через скрутне фінансове становище підприємства є вигадкою, на підприємстві йде постійний набір на роботу, працівникам навіть виплачувалась премія, в тому числі і йому така премія надавалась згідно наказу від 22.07.2015 року №77. Оскільки вважає звільнення незаконним, то просить поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки звільнення позивача з роботи було проведено з дотриманням процедур та гарантій, передбачених законом, з попередженням про вивільнення не менш ніж за два місяці, отримано згоду профспілкової організації, на час вивільнення ОСОБА_1 вакантних місць на підприємстві не було, а посада секретаря скорочена була ще 24.12.2014 року та виведена з штатного розкладу, а також підприємством було виплачено всі належні працівнику суми в день звільнення ( а.с.47-51).

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в т. ч. ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В судовому засіданні встановлено, що з 17 червня 2014 року по 25 серпня 2015року ОСОБА_1 працював у Нікопольському учбово - виробничому підприємстві Дніпропетровського учбово-виробничого об'єднання «Луч» Українського товариства сліпих на посаді 0,5 штатної одиниці юрисконсульта.

На підставі наказу від 25 червня 2015року №66 про внесення змін до штатного розпису та скорочення численності працівників, а також рішення профспілкового комітету від 25.08.2015року №3, за наказом Нікопольського УВП УТОС від 25 серпня 2015року №14к ОСОБА_1 було звільнено з роботи за ч.І ст.40 Кодексу законів про працю України.( а.с. 52-62)

25.06.2015 року ОСОБА_1 був письмово попереджений про майбутнє вивільнення (а. с. 53).

За ч. 2ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Судом встановлено, що у день попередження про майбутнє вивільнення ОСОБА_1 було повідомлено про відсутність вакансій за відповідною професію та спеціальністю, відсутність вакантних посад, а також через відсутність можливості переведення на інші робочі місця, в звязку з тим, що згідно статуту УТОС, переважне право при працевлаштуванні надається інвалідам по зору, які на теперішній час стоять у черзі на працевлаштування та не працевлаштовуються із-за відсутності повної загрузки виробництва ( а.с 54, 63)

Стосовно того, що ОСОБА_1 відповідачем безпідставно відмовлено в переведенні на вакантну посаду секретаря підприємства, то суд зазначає, що згідно наказу №46к від 24.12.2014 року зазначена посада скорочена та виведена з штатного розкладу підприємства ( а.с.68)

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України N 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових зборів" при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п. 1ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Таким чином, з точки зору закону суд не має права входити в обговорення доцільності таких заходів та скорочення штату працівників, а лише зобов'язаний перевірити дотримання відповідачем вимог закону при вивільненні працівників.

Згідно наданих суду відповідачем письмових доказів, на підприємстві дійсно відбулось скорочення посади юрисконсульта ( а.с.65-67), а доводи позивача про недоцільність таких заходів, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України право визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розклад, належить виключно підприємству.

Таким чином, на виконання вимог п. 19Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 6 листопада 1992 року, судом з'ясовано та встановлено факт скорочення чисельності та штату його працівників, що є вирішенням питання внутрішньогосподарської діяльності підприємства, доцільність проведення якого не підлягає до обговорення судом

За ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Встановлено, що 25.08.2015 року відповідачем була отримана згода профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1ст. 40 КЗпП України(а. с.59,60).Та обставина, що засідання профспілкового комітету було проведено за відсутності ОСОБА_1, не є підставою для визнання дій роботодавця щодо його звільнення незаконними.

З огляду на наведені вище, досліджені у судовому засіданні докази суд дійшов висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому підстави для задоволення його позовних вимог відсутні.

Доводи позивача щодо обґрунтування заявленого позову судом були досліджені в повному обсязі.

Разом з цим, суд також зазначає, що доводи ОСОБА_1 про наявність двох наказів про скорочення не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки оспорюваний наказ №49 від 21.05.2015 року скасований 21.05.2015 року ( а.с.92,94,95), а підставою для звільнення був наказ № 66 від 25.06.2015 року, наказ №67 від 25.06.2015 року.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу предмету позову, суд вважає, що відповідачем не порушено жодних прав, законних інтересів позивача та вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, що виникли між сторонами у справі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставним та таким, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 88 ЦПК України судові витрати в розмірі 487 грн. 20 коп. слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст.36,40,42,43,49-2,141,221, 232 Кодексу законів про працю України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 6 листопада 1992 року, ст. ст.10,11,56,57,58,60,61,88,208,209,212-215,223,294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Нікопольського учбово-виробничого підприємства Дніпропетровського учбово-виробничого обєднання „Луч Українського товариства сліпих про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за вимушений прогул повністю.

Судові витрати в розмірі 487 грн. 20 коп. компенсувати за рахунок держави.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області ( м. Кривий Ріг) протягом десяти днів з дня його оголошення через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_3