Справа № 219/3627/2014-ц
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.2015

Артемiвський мiськрайонний суд Донецької областi у складі

головуючого судді Шевченко Л.В.,

при секретарі судового засідання Бурикіній Я.Д.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Артемівськ Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності, встановлення порядку користування житловим приміщенням, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на будинок

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_4, звернувся до Артемівського міськрайонного суду з позовом до відповідача - ОСОБА_2, у якому після уточнення позовних вимог просить визнати право спільної сумісної власності на жилий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1, припинити право спільної сумісної власності на будинок визначивши, що останній належить позивачу та відповідачу на праві часткової власності по ? кожному, визначити порядок користування жилим будинком шляхом: залишити у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 веранду будинку площею 14,21 кв. м, кухні - площею 8,51 кв. м, у користування ОСОБА_2 надати жилу кімнату площею 17,21 кв. м, у користування ОСОБА_4 - надати жилі кімнати площею 6,81 кв. м, 8,92 кв. м, вселити позивача в будинок. Позов обґрунтовано ст. 60 СК України, ст. 391, 370 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України.

Позивач надав суду заяву, у якій просить справу розглядати без його участі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позов, просила його задовольнити, оскільки позивач має право на ? частини будинку як колишній чоловік відповідача і тому, що будинок придбано за спільні кошти в період шлюбу. ОСОБА_2 вигнала його з будинку, відібрала в нього ключі та не пускає його до будинку, щоб він мав можливість в ньому проживати. Представник позивача також пояснила, що в правоохоронні органи позивач не звертався, оскільки вважає, що суд має поновити його права як співвласника будинку так і вирішити питання щодо користування будинком. Представник позивача за первісним позовом заперечувала проти задоволення зустрічного позову, просила відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_2 подала зустрічний позов, у якому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права спільною сумісною власністю, визначення порядку користування приміщенням, вселення відмовити. Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на жилий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом. Позов обґрунтовує ст. 57 СК України та вважає, що оскільки будинок був придбаний на кошти, отримані в дар від бабусі, то він має належати їй на праві особистої власності, а не ділитися між подружжям. Наполягала на задоволенні позову та пояснила, що позивач - ОСОБА_4 пішов від неї та з будинку сам, його ніхто не виганяв, вже майже 2 роки він з сім'єю не живе. Одного разу він їй сказав: «Ми з мамою вирішили, що я від тебе йду», і пішов. Він забрав із собою комп'ютер, кролів, що вирощував, інше майно. Також відповідач вказує, що будинок, в якому вони з ОСОБА_4 проживали та зареєстрований на неї, придбала для неї її бабуся, тому що їх будинок, в якому вона проживала за адресою: АДРЕСА_2 з бабусею запропонував викупити «КНАУФ». Бабушка отримала гроші від продажу цього будинку та придбала будинок їй та собі, а ОСОБА_4 жодної копійки не дав на цей будинок. Вони з ОСОБА_4 та дитиною вселилися в той будинок, після того як бабуся подивилася будинок, вони з ОСОБА_4 також подивилися будинок і бабуся домовилася з господарем будинку, щоб вони стали жити там раніше, ніж підпишуть угоду, а угоду підписати - коли бабуся отримає гроші від продажу будинку «Кнауфу». Вселилися до будинку в травні 2011 року, а придбали будинок в червні 2011 року. Бабуся не оформила договір дарування, бо не знала, що можна так зробити, а ще довіряла і їй, і ОСОБА_4. Про те, що вона вигнала з будинку ОСОБА_4 та не дозволяє йому жити в будинку, вона вважає нісенітницею, тому що ключі від будинку йому не були потрібні, вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і завжди знаходилась вдома, він приходив з роботи - вона була удома. Після того, як він сам пішов від неї, він жодного разу не приходив і не казав, що хоче повернутися, не витребував в неї ключі і не казав про свої наміри жити в будинку. Тобто, вона не перешкоджала йому. Чи є в нього ключі від будинку вона не знає, але в нього вона нічого не забирала.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив відмовити у первісному позові та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2, визнавши за нею право приватної власності на будинок.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, пояснення свідків, встановивши, що між сторонами виникли правовідносини у сфері сімейних відносин, суд вважає що в задоволенні позову позов ОСОБА_4 слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 - задовольнити, з огляду на наступне.

Відповідно до норм ст. 15 ЦК України, ст.ст. 6, 8 Європейської Конвенції "Про захист прав людини" кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених особами вимог та на підставі представлених сторонами доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 24.07.2010 року, про що в книзі реєстрації шлюбів цього ж дня зроблено відповідний запис № 33 та Соледарською міською радою м. Артемівська видано свідоцтво серії НОМЕР_3 (арк. с.20).

16.06.2011 року ОСОБА_2 купила жилий будинок за номером АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 600 кв. м. На цій земельній ділянці розташовані один цегляний жилий будинок, загальною площею 55,69 кв. м, в тому числі житловою площею 32,94 кв. м, означений в плані літерою А-1а, та надвірні будівлі та споруди: Б-літня кухня, В- сарай, Д - сарай, Г-льох, Е - убиральня, 1-4 - огорожа, 5 - колонка питна, 6 - вимощення. Продаж будинку вчинено за 31900 грн. (п.1, 3 договору). Договір-купівлі продажу посвідчено при ватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6

В пункті 7 договору вказується, що покупка жилого будинку вчиняється за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_7 - ОСОБА_4, викладеної у вигляді заяви. Земельна ділянка у власність не передавалася, на моменту укладення договору будь-які обмеження та обтяження відсутні (п.13 договору). (арк.с.37).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів від 16.06.2011 року правочин з купівлі-продажу зареєстровано за № 4496673 (№ витягу 10020039) (арк.с.38).

05.07.2011р. Комунальним підприємством «Артемівське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 28459577 право власності на жилий будинок зареєстровано за ОСОБА_2.

Згідно технічного паспорту будинок складається з веранди 14,24 кв. м, кухні - 8, 51 кв. м, житлових кімнат площею 6,81 кв. м, 8,92 кв. м, 17,21 кв. м (арк.с.41 зворотна сторона).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.07.2014 року у цивільній справі № 219/2633/2014-ц (провадження 2/219/1711/2014) між позивачем та відповідачем шлюб розірвано. Рішення набуло законної сили 25.07.2014 року. У позовній заяві про розірвання шлюбу позивач (ОСОБА_2) вказувала, що спорів майнового характеру між подружжям не виникало.

Згідно ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Згідно п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона прийшла в якості свідка у справі щодо спілкування ОСОБА_4 з дитиною. Пізніше пояснила, що відповідач (ОСОБА_2) є її сусідкою, знає її з дитинства. ОСОБА_9 жила з бабусею. Знає, що на АДРЕСА_1 вони будинок придбали, після того, як їх будинок купив «Кнауф». Колись бачила, що ОСОБА_4 (позивач) щось ремонтував на даху будинку, чи робили вони ремонт в будинку їй невідомо. Зі слів ОСОБА_4 вони змінили в будинку лінолеум. Одного разу вона бачила, як ОСОБА_2 викидала за калитку речі та кричала «Йди». Це було приблизно навесні минулого року. Недавно вона бачила ОСОБА_4 і він їй казав, що він з ОСОБА_2 не живе, приїхав за дитиною для того, щоб поспілкуватися. Про те, хто купував будинок їй невідомо, чи хотів повернутися в будинок ОСОБА_4 і йому в цьому перешкоджали, їй також не відомо.

Свідок ОСОБА_10 показала, що в АДРЕСА_3, рядом з будинком, де живе онучка - ОСОБА_9. Раніше вони жили в АДРЕСА_2. Матір ОСОБА_11 пиячила. Дід (її чоловік) казав: «Будинок, ОСОБА_9, коли ми з бабою помремо, залишиться тобі». Коли ОСОБА_2 вийшла заміж, то вони одразу не дуже гарно жили з чоловіком, з ОСОБА_12. Три місяці жили у них, за три місяці ОСОБА_4 п'ять разів уходив. Коли «Кнауф» запропонував їй купити належний їй будинок, то вона погодилась, надала документи представнику «Кнауфа» для ознайомлення, узгодили ціну будинку. Вона вирішила шукати будинок, щоб купити і ОСОБА_2, і собі, тому що їй повинні були заплатити 22 тис. доларів за будинок. Поговорила з донькою, яка не заперечувала, щоб будинок купили саме ОСОБА_2, тому що вона весь час жила з бабусею, вона хотіла, щоб у ОСОБА_2 було в житті все нормально. Виходила так, що якщо вона буде продавати жилий будинок, на АДРЕСА_2, то, онучка, ОСОБА_2, позбавлялася право на житло, в якому була зареєстрована та проживала. Хтось їй порадив йти на АДРЕСА_1 в Соледарі, сказали, що там багато будинків продається. На воротах біля будинку на АДРЕСА_1 було оголошення, що будинок продається. Сусідка вийшла та сказала, що господар будинку живе десь в Умані, але тоді він був у Соледарі. Пізніше вони зустрілися з ОСОБА_13 (господарем будинку), вона подивилася будинок та сказала ОСОБА_13, що прийде ще з онучкою, щоб та подивилася на будинок. ОСОБА_9 подивилася будинок, і ОСОБА_4 бачив, тому вона вирішила цей будинок купити. Вона вирішила купити ОСОБА_2 будинок гарніший, а собі вже гірше. Вона домовилася з ОСОБА_13 про вартість будинку, і попросила, щоб ОСОБА_2 з сім'єю переїхали в будинок раніше, ніж вона купить його, це було в травні. Коли «Кнауф» перерахувал гроші, вона повідомила про це ОСОБА_13, він приїхав, приїхала його сестра ОСОБА_14. Вони всі разом поїхали в банк, там вона зайшла в банк, в ОСОБА_13, його сестра, ОСОБА_4 чекали, коли вона отримає кошти. Ще в банку їй запропонували охорону, бо вона отримала там тоді 13000 доларів, а вона сказала, що охорона є, маючи на увазі всіх, хто її чекав. ОСОБА_4 не домовлявся з ОСОБА_13 про покупку будинку, бо гроші давала вона і домовлялася вона. ОСОБА_4 гроші не давав і за покупку будинку не домовлявся. ОСОБА_10 також пояснювала, що вона ніколи не думала, що таке можливо, щоб за будинок вони колись сварилися. Вона віддала за будинок 104 тис. грн., а тепер він (ОСОБА_4) хоче його поділити. Спочатку вони підписали договір у нотаріуса, а потім поїхали в банк. За нотаріальні послуги вона домовилася з ОСОБА_13 сплатити порівну на двох: вона та ОСОБА_13 (продавець будинку). Вона дала гроші ОСОБА_13, а вона вже заплатила за нотаріальні послуги. Також свідок пояснила, що дійсно в неї є ще одна онучка, но вони сім'єю вирішили будинок придбати саме ОСОБА_13, її донька ОСОБА_17 не суперечила цьому. Вони з ОСОБА_13 ніколи не знали скільки заробляє ОСОБА_4, тому що купував продукти саме він, ОСОБА_13 він гроші не давав, купить ячневу, пшеничну крупу, пляшку олії, і все; собаці щось купував, в них часто не було хліба. Він був скупий: за памперси для дитини завжди були сварки, він їй робив зауваження і казав, що ОСОБА_13 купували памперси неправильно. Колись сказав, що уходить до матері, а потім 15 днів не уходив, нервував сам і ОСОБА_13 не давав життя. Вона йому казала: або йди, або не нервуй ОСОБА_13. Вона думала якщо в чоловіка в 40 років з'явилася дитина, то він буде по-іншому ставитися до сім'ї. ОСОБА_4 не хотів жити з ОСОБА_13, його ніхто не виганяв, а навпаки, ОСОБА_13 говорила, щоб він не їхав. Ключів в нього не було, вони висіли в будинку в коридорі, ОСОБА_13 майже завжди була вдома. Йому ніхто не чинив перешкод для того, щоб він повернувся. Ремонт в будинку робили найняті люди, а ОСОБА_13 платила гроші за ремонт, тому що гроші в неї появилися, коли вона стала отримувати аліменти. Тільки коли ОСОБА_13 стала отримувати аліменти, вона дізналася скільки він заробляє. А так вона не знала, скільки він заробляє. Вона також сказала, що хотіла подивитися ОСОБА_4 в очі, але він не приходить в судові засідання.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що знає ОСОБА_13 з народження: ОСОБА_13 з бабусею жила на АДРЕСА_2, а вона - на АДРЕСА_4. Бабусі ОСОБА_13, ОСОБА_10, виплатили гроші за будинок, вона спочатку купила будинок ОСОБА_5, а потім вже собі, хоч і не дуже гарний, але будинок. Їй Відомо, що онучці ОСОБА_10 купила будинок за 13000 доларів. На АДРЕСА_5 зараз залишилося 3-4 будинки, сім'я ОСОБА_9 чи ОСОБА_12 там не проживають. Зі слів ОСОБА_10 знаю, що гроші за будинок віддавала саме вона, а не ОСОБА_5 і не ОСОБА_12.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що знає ОСОБА_5, тому що мі як «переселенці», тому що їх будинки викуповував «Кнауф». Вона переселилася в 2007 році, а ОСОБА_5 - в 2011 році. Ми спілкувалися і до того, як ОСОБА_5 переселилася на АДРЕСА_1. Будинок, який вони купили, довго ніхто не хотів купувати. Господиня будинку, де зараз живе ОСОБА_5, померла в 2010 році. В 2011 році приїхав син господині цього будинку та на воротах написав, що будинок продається. Його жінка казала, що їй хочеться, щоб будинок купили гарні люди, тому що поряд живе її сестра. Знає, що той, хто продав будинок живе чи то в Сумській, чи то в Чернігівській області. ОСОБА_10 домовилася, щоб ОСОБА_5 перейшла жити в будинок раніше і стала там жити. ОСОБА_4 вона не бачила та не знає його взагалі. Мені відомо зі слів ОСОБА_10, що за будинок гроші віддавала вона. ОСОБА_9 з донькою живуть в будинку. Мені також відомо, що з травня минулого року в будинку не живе ОСОБА_4. Я припускаю, що ОСОБА_4 ніхто не виганяв,

Свідок ОСОБА_13 в судовому засідання показав, що будинок, який він продав, дістався йому у спадщину. П В будинку він не проживав. Після того, як він вивісив оголошення про продаж будинку, до нього підійшла ОСОБА_10 і сказала, що хоче купити будинок. Перед нею приходили ще двоє покупців. Однак, вони домовилися з ОСОБА_10 про ціну будинку і вона сказала, що коли їй «Кнауф» перерахує кошти, вона йому передзвонить. Також вона попросила, щоб ОСОБА_13, її онучка, з сім'єю перейшли жити в будинок раніше. Деякий час вони жили в будинку як «квартиранти»: він їх пустив жити в будинку без оплати, без документів. Особисто ОСОБА_4 він не знав, але в нього був його телефон, тому що він пустив їх жити в будинок. Сказав, що знав жінку ОСОБА_12 - ОСОБА_13, тому що вона однокласниця його доньки. А ОСОБА_10 знає, тому що вона знайома його матері. Пізніше, в червні 2011 року, ОСОБА_10 передзвонила йому і сказала, що на її рахунок у банку поступили гроші з «Кнауфа», щоб він приїхав укласти договір купівлі-продажу. Він приїхав, в червні 2011 року вони у нотаріуса уклали договір. Договір підписувала ОСОБА_13, а розрахунок проводила ОСОБА_10 Ні з онучкою ОСОБА_16 - ОСОБА_13, ні з чоловіком онучки він ніяких домовленостей не вів. Свідок підтвердив, що спочатку у нотаріуса укладався договір, а потім він з сестрою, ОСОБА_10, її внучка ОСОБА_9 та її чоловік ОСОБА_12 поїхали в банк, де ОСОБА_10 пішла до банку, а всі вони її чекали. Вона отримала кошти в банку, потім вони всі пішли до машини: сидячи на задньому сидінні машини ОСОБА_10 витягнула з сумки гроші. Його сестра перерахувала гроші 102 тис. грн. та 2 тис. було завдатку, всього за 104 тис. грн. він продав будинок по АДРЕСА_1. При цьому ОСОБА_13 пояснив, що ОСОБА_4 не ходив разом з ОСОБА_10 до банку і гроші йому не давав. Вони з сестрою поділили кошти, отримані за будинок, порівну. На запитання представника позивача, ОСОБА_13 повідомив, що лист - пояснення щодо покупки будинку він підготував і попросив, щоб його донька відправила через Нову пошту, тому прізвище відправника - ОСОБА_18. Свідок також повідомив, що ОСОБА_4 дзвонив йому та просив, щоб він не з'являвся до суду для дачі свідчень.

Представник позивача наполягала на тому, що слід критично відноситися до показань свідка ОСОБА_13, оскільки він знайомий з ОСОБА_10 і сума, що вказана в договору купівлі-продажу та про яку йдеться мова, що начебто здійснено продаж, різняться. Договір дарування між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 не укладався.

Втім, у суду немає підстав вважати, що ОСОБА_10 та ОСОБА_13 дають неправдиві свідчення. ОСОБА_13 перебував на зв'язку в режимі відеоконференції, був попереджений про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення, жодним чином у суду не виникало сумніву, що він дає свідчення під впливом чи за «написаним» текстом. На запитання представника позивача ОСОБА_1 щодо того, чому вартість будинку є різною: та, яка вказана в договорі, не відповідає тій сумі, за яку начебто був проданий будинок, ОСОБА_13 повідомив, що в договорі була вказана вартість за висновком оцінки будинку.

Судом встановлено, що з витягу по рахунку № НОМЕР_4 ОСОБА_10 у Публічному акціонерному товаристві «Райфайзен Банк Аваль» у період з 01.03.2011 року по 01.03.2012 року вбачається, що на зазначений рахунок 02.06.2011 року від Кнауф Гіпс Донбас згідно договору від 30.05.2011 року надійшло 11790 грн. за покупку земельної ділянки та 164210 грн. - за покупку жилого будинку по АДРЕСА_2, а всього 176000 грн.

В період з 07.06.2011 року по 15.07.2011 року вказані кошти знято з рахунку, у тому числі 15.06.2011 року 10000 грн., 16.06.2011 року - 100000 грн., тобто у переддень та в день укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_10 знято 110000 грн., що не суперечить показанням свідка ОСОБА_10

До придбання будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, тобто в будинку, який продано ОСОБА_10 підприємству «Кнауф Гапс Донбас». 27.08.2011 року ОСОБА_2 зареєстрована вже за адресою: АДРЕСА_1.

24.09.2011 року в цьому ж будинку зареєстровано позивача - ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_3 наполягав на тому, що ОСОБА_4 позов не обґрунтував та не довів належними доказами, що будинок придбано за спільні кошти сім'ї та дає неправдиві дані про те, що він проживає на АДРЕСА_5. Свідки підтвердили, що на АДРЕСА_5 вже залишилося 3-4 будинку, але будинку 22 на цій АДРЕСА_1 немає.

Судом визнавалася явка позивача обов'язковою, однак ОСОБА_4 не з'явився в судове засідання. Про те, що він був повідомлений належним чином, підтвердив його представник.

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування

жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 156 ЦПК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖУ України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири)

може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Цивільним процесуальним законодавством чітко визначені випадки у яких позов може бути залишено без розгляду з підстав неявки позивача і до них не віднесено залишення позову без розгляду з підстав неявки належним чином повідомленого позивача, явку якого суд визнав обов'язковою для дачі пояснень, від якого надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Тому, суд вважає, що позов позивача не може бути залишений без розгляду.

За змістом ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.2 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст.59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що ніяких перешкод у користуванні ОСОБА_4 будинком з бюоку відповідача ОСОБА_2 не чиняться, не знайшли свого підтвердження ствердження позивача щодо того, що ОСОБА_2 відібрала ключі, змінила замки та не надає можливості проживати в будинку, в якому ОСОБА_4 зареєстрований. Суд також дійшов висновку, що грошові кошти на придбання спірного будинку по АДРЕСА_1 Донецької області надавалися ОСОБА_10, бабусею відповідача ОСОБА_2, які вона виручила від продажу власного будинку по АДРЕСА_2. Тобто фактично ОСОБА_10, домовляючись з ОСОБА_13 про купівлю-продаж та сплативши кошти за придбання будинку по АДРЕСА_1, гарантувала онучці ОСОБА_2 право на житло, якого вона позбавлялась у той час, коли бабуся продавала будинок по АДРЕСА_2.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 щодо визнання права приватної власності на спірний будинок підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись т. 5, 6, 10, 11, 60, 88, 208, 215, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на жилий будинок, визначення порядку користування будинком та вселення - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права приватної власності на жилий будинок - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, право приватної власності на жилий будинок № АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, судові витрати в сумі 319 грн.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті 29.01.2015 року. Вступну та резолютивну частини рішення проголошено в судовому залі 29.01.2015 року. Повне рішення виготовлено 03.02.2015 року.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Запорізької області через Артемівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Л.В.Шевченко