АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9156/15 Справа № 186/1489/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення компенсації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що під час перебування у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), 16 листопада 1997 року з ним стався нещасний випадок на виробництві. Висновком МСЕК від 14 вересня 1998 року йому було встановлено 60 % втрати професійної працездатності, а наказом від 7 жовтня 1998 року призначено одноразову допомогу у розмірі 26454 грн. 60 коп., яка була виплачена лише у червні 2002 року, а не у визначений законом місячний термін з дня встановлення втрати працездатності. З урахуванням наведеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за несвоєчасну виплату одноразової допомоги за період з вересня 1998 року по травень 2002 року у розмірі 21 110 грн. 77 коп.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року ухвалено: стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 відкориговану одноразову допомогу у звязку зі стійкою втратою працездатності (компенсацію за несвоєчасну виплату відшкодування шкоди) у розмірі 21 110,77 грн., допустивши рішення суду до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць та стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» просить рішення суду скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження по справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Справа неодноразово розглядалась судовими інстанціями.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 працював на шахті «Ювілейна» ДХК «Павлоградвугілля», правонаступником якої є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 16 листопада 1997 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, про що було складено акт № 131 від 17 листопада 1997 року за формою Н-1. Висновком МСЕК від 14 вересня 1998 року встановлено 60 % стійкої втрати професійної працездатності. Наказом № 1057 від 07 жовтня 1998 року ОСОБА_2 призначено одноразову допомогу у розмірі 26 454,60 грн. 01 березня 2001 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 було стягнуто одноразову допомогу у розмірі 26 454,60 грн., яка була виплачена у червні 2002 року. Та 25 червня 2002 року у звязку з повним виконанням рішенням суду та погашенням заборгованості, винесено постанову про закриття виконавчого провадження.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову виходив з того, що підприємство несвоєчасно нарахувало і виплатило позивачу суму одноразової допомоги у звязку із каліцтвом на виробництві, а тому є підстави для стягнення на його користь суми компенсації втрати частини доходу. При цьому вважав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позивач узнав про порушене право у 2002 році, а з урахуванням трьохрічного строку позовної давності діючий ЦК України на ці правовідносини позовну давність не поширює. Із врахуванням того, що призначену позивачу наказом від 07 жовтня 1998 року одноразову допомогу в розмірі 26 454,60 грн. було виплачено у червні 2002 року, то за період з вересня 1998 року по травень 2002 року підлягає стягненню компенсація за несвоєчасну виплату одноразової допомоги.

Але з висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, при неправильному застосуванні судом норм діючого законодавства.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції не виконав зазначені вимоги закону, оскільки не вирішив питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції не зясував характер нарахованих позивачеві виплат, не зазначив, які суми та за який період підлягають компенсації відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і послуги відповідно до діючих у спірних спірний період норм законодавства. Не звернув увагу на те, що позивачем розрахована компенсація виходячи з індексу інфляції, який має інші показники аніж індекс споживчих цін.

Стаття 34 Закону України «Про оплату праці» (відповідно до постанови Верховної Ради України 20 лютого 1996 року «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» введена в дію з 1 січня 1997 року) передбачає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.

Такий порядок з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати (далі Положення від 20 грудня 1997 року № 1427).

З 1 січня 2001 року набрав чинності ОСОБА_3 України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», на підставі якого Кабінетом Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 прийнято постанову «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» (далі Порядок № 159). Згідно з указаним Порядком у разі затримки виплати доходів компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року. При цьому п. 2 Порядку № 159 встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції вирішувалось питання про здійснення позивачу компенсації втрати частини доходів (страхового відшкодування) за період до травня 2002 року.

На цей час питання проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати регулювалося ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 (зі змінами і доповненнями від 9 серпня 2001 року).

Дія зазначених нормативних актів поширювалася на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовувалася у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосувалася усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Строки виплати заробітної плати, соціальних виплат регулюються, зокрема, ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 40 Закону від 23 вересня 1999 року «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Системний аналіз ст. 34 Закону України «Про оплату праці», положень наведених законів України, ст. 115 КЗпП України та Порядку № 159 дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат).

При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення, оскільки ці нормативні акти не містять будь-якого виключення.

Згідно із пп. 5, 7 Порядку № 159 сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць та проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також обєднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Аналогічні положення щодо обовязку Фонду соцстраху здійснювати компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати страхових сум містяться і у п.1.17 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року за № 715/13982, відповідно до якого така компенсація проводиться відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» і Порядку № 159.

З урахуванням зазначених правових норм суду першої інстанції належало зясувати правові підстави для покладення на підприємство обовязку зі сплати компенсації, передбаченої ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 за період після 1 січня 2001 року, а також після 1 квітня 2001 року (набрання чинності Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»).

Зазначений висновок узгоджується і з нормами Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який визначає правову основу, економічні механізми та організаційну структуру загального обовязкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Суд першої інстанції неправильно застосував зазначені норми закону до спірних правовідносин.

Так, згідно із ст. 21 цього Закону у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або в разі смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Всі види соціальних послуг та виплат, передбачені зазначеною статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених ст. ст. 21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом.

Таким чином, законодавство України не передбачає можливості стягнення компенсації за несвоєчасну виплату щомісячних грошових виплат з державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань з інших осіб, крім Фонду, незалежно від наявності вини таких осіб у вказаних несвоєчасних виплатах.

Водночас можливість стягнення передбачених ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсаційних виплат ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повязує з наявністю вини Фонду у несвоєчасній виплаті особі страхової суми.

При вирішенні питання колізії правових норм, а саме: ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» і ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» слід виходити з принципу дії закону у часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) повязується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж були встановлені попереднім актом.

Враховуючи, що ОСОБА_3 України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», який є нормативно-правовим актом спеціальної дії, що регулює порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, прийнятий пізніше, та встановлює інші правила виплати компенсації, ніж передбачені ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-131 цс 12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на розрахунок обчислення коефіцієнта втрати частини доходу.

Так, позивачу втрата працездатності встановлена довідкою МСЕК 14 вересня 1998 року. Отже, виплата одноразової допомоги мала бути здійснена до 14 жовтня 1998 року (місячний термін).

Згідно з п. 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати № 1427 - сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний період на коефіцієнт приросту споживчих цін. Цей коефіцієнт цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

У порушення наведеного суд першої інстанції не звернув уваги на те, що компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованої заробітної плати, якщо індекс споживчих цін за цей період зріс більш як на один відсоток.

Компенсація заробітної плати, нарахованої в період з 01.01.1998 року по 31.12.2000 року розраховується як добуток нарахованої суми заробітної плати (після утримання податків і платежів) та коефіцієнта приросту споживчих цін, який розраховується за формулою: коефіцієнт приросту споживчих цін = індекс споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості : індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується заробітна плата 1.

Порядок нарахування та виплати компенсації заробітної плати, нарахованої з 01.01.1998 року по 31.12.2000 року регламентовано Положенням, затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427, а заробітної плати, нарахованої з 01.01.2001 року Порядком, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159.

Компенсація заробітної плати, нарахованої в період з 01.01.2001 року розраховується як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) і приросту індексу споживчих цін. Індекс споживчих цін обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу, при цьому до розрахунку не включається індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід.

Отже оскільки невиплачена позивачу сума нарахованої відповідачем відповідно до наказу від 07 жовтня 1998 року, то для розрахунку компенсації необхідно застосовувати саме Положення, затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427.

Коефіцієнт приросту споживчих цін = індекс споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості ( за травень 2002 року 1,752) : індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується заробітна плата (за жовтень 1998 року 3,590) 1, тобто 1,752 : 3,590 = 0,488 1 =0,512.

Таким чином, визначивши коефіцієнт приросту споживчих цін у розмірі 0,798 суд першої інстанції неправильно розрахував компенсацію втрати нарахованого доходу позивачу.

Не зясувавши характер нарахованої суми, а саме те, що здійснена затримка виплати одноразової соціальної допомоги, а не щомісячних соціальних виплат, суд першої інстанції всупереч п.5 ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" не звернув увагу на те, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата), а за спірними правовідносинами вирішується питання щодо стягнення компенсації за затримку виплати одноразової соціальної допомоги, яка носить разовий характер.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі щодо стягнення компенсації за затримку виплати одноразової допомоги.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами у справі, що позивач працював на шахті «Ювілейна» ДХК «Павлоградвугілля», правонаступником якої є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 16 листопада 1997 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, про що було складено акт № 131 від 17 листопада 1997 року за формою Н-1. Висновком МСЕК від 14 вересня 1998 року встановлено 60 % стійкої втрати професійної працездатності. Наказом № 1057 від 07 жовтня 1998 року ОСОБА_2 призначено одноразову допомогу у розмірі 26 454,60 грн. 01 березня 2001 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 було стягнуто одноразову допомогу у розмірі 26 454,60 грн., яка була виплачена у червні 2002 року.

Згідно п. п. 39, 43 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472 (далі - Правила), згідно з якими одноразова допомога виплачується потерпілому у місячний термін з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначені або не виплачені суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Так, дійсно, відповідно до Правил, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, складається, в тому числі, з виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому.

Але така допомога носить одноразовий характер, а тому застосування до правовідносин, що виникли у зв'язку з затримкою у виплаті одноразової допомоги, ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"неправомірне, оскільки норми цього Закону застосовуються до тих грошових доходів, які громадяни одержують на території України, та які не мають разового характеру.

Відповідно до п.5 вказаної статті закону підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов, зокрема: 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Така правова позиція зазначена в рішеннях Верховного Суду України від 14 травня 2008 року, від 25 липня 2007 року, де однозначно визначено, що на одноразову допомогу компенсація не нараховується.

Не суперечить цій правовій позиції вищезазначена правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові № 6-131 цс 12, оскільки предметом розгляду були соціальні щомісячні виплати, а не одноразова соціальна допомога.

У вказаних Правових позиціях зазначено: «відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", й з урахуванням положень ст. 25 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"та п. 1.17 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року N 24, компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати страхових сум, в тому числі і з вини підприємства, яке невірно визначило розмір щомісячних сум страхового відшкодування втраченого заробітку (при передачі особової справи працівника до Фонду) проводиться самим Фондом. Зазначена компенсація проводиться Фондом під час виплати відповідних страхових сум незалежно від вини Фонду та підстав і порядку нарахування страхових сум: самим підприємством добровільно чи за судовим рішенням, оскільки вказані нормативні акти не містять таких виключень. При вирішенні питання колізії правових норм, а саме: ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року N 2050-IIIі ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIVслід виходити з принципу дії закону у часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) пов'язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж були встановлені попереднім актом. Враховуючи, що ОСОБА_3 України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III, який є нормативно-правовим актом спеціальної дії, що регулює порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, прийнятий пізніше, та встановлює інші правила виплати компенсації, ніж передбачені ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV, застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше».

Застосовуючи до спірних правовідносин зазначену правову позицію, яка є обовязковою для всіх судів України, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку відповідач не є відповідальною особою за затримку виплати одноразової соціальної допомоги. Позовні вимоги також не підлягають задоволенню тому, що характер одноразової соціальної допомоги виключає нарахування компенсації у звязку із затримкою її виплати.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у звязку з безпідставністю позову.

Посилання представника позивача на судову практику, за якою суди задовольняли вимоги щодо стягнення компенсації на одноразову допомогу, то колегія суддів зауважує, що за розглядом в апеляційному або касаційному порядку суд обмежений доводами апеляційної або касаційної скарги і переглядає судові рішення в межах апеляційної або касаційної скарги, а тому питання вирішувались щодо застосування строку позовної давності, та інше, а не зясування характеру нарахованої суми.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що позивач не сплачував судові витрати відповідно до своїх позовних вимог повязаних з трудовим спором згідно з вимогами закону та у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір покладається на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» задовольнити частково.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення компенсації.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова Судді М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_3