АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7273/15 Справа № 206/2592/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Державна казначейська служба України, прокуратура Самарського району міста Дніпропетровська про визначення розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 травня 2009 року відносно неї було порушено кримінальну справу за фактом скоєного фіктивного підприємства за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України. У цей же день вона була затримана. Відповідно до постанови по накладення арешту на майно від 02 червня 2009 року в рамках цієї кримінальної справи з її автомобіля було вилучено 158865 гривень, абсолютно всі кошти, які на той момент мала її родина, тобто їхнє джерело існування на найближчі декілька місяців, оскільки вона і її чоловік ОСОБА_3 знаходились під слідством, в ІТТ, і ніяким чином не могли заробляти. 05 серпня 2009 року відносно неї була порушена ще одна кримінальна справа за фактом зловживання службовим становищем та службове підроблення за ознаками складів злочинів, передбачених ч.2 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України. 07 серпня 2009 року старшим слідчим Самарської районної прокуратури м. Дніпропетровська була винесена постанова про звільнення її з ІТТ, тобто вона майже 3 місяців перебувала під вартою, а саме з 19 травня 2009 року до 07 серпня 2009 року. 24 січня 2012р. вказану кримінальну справу було направлено на додаткове розслідування. 28 березня 2012 року кримінальна справа з її обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України була припинена за відсутністю у її діях складу злочину. 18 жовтня 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням відносної неї у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.205 та ч.2 ст.366 КК України також була припинена за відсутністю у її діях складу злочинів.

Посилаючись на наведене, а також на вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового, слідства, прокуратури і суду», заявник просила суд відшкодувати за рахунок держави моральну шкоду у розмірі 500 000 грн., завданої ОСОБА_2 внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року заяву задоволено частково. Визначено, що розмір шкоди, завданої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок незаконних дій органів, що здійснюються оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у кримінальній справі №68099031 (судова справа № 1-436/1/12) за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 205, ч.3 ст.28 ч.2 ст.205, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366, ч.3 ст.212, ч.ч. 1,3 ст. 358, ст. 218 Кримінального кодексу України становить - 350000 гривень. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Прокуратура Дніпропетровської області та Державна казначейська служба України подали апеляційні скарги. Державна казначейська служба Українипросить скасувати ухвалу суду, а Прокуратура Дніпропетровської області просить змінити оскаржувану ухвалу та зменшити розмір моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги апелянтів підлягають відхиленню, а ухвала суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 травня 2009 року відносно заявниці прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2ст. 205 КК України.

19 травня 2009 року заявницю було затримано робітниками міліції та поміщено до ІВС м. Дніпропетровська.

02 червня 2009 року постановою старшого слідчого прокуратури Самарського району міста Дніпропетровська було накладено арешт на грошові кошти у розмірі 158865 гривень, а також майно, яке належить ОСОБА_3 та заявниці.

05 серпня 2009 року відносно заявниці прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська було порушено ще одну кримінальну справу за ознаками складу злочинів, передбачених ч.2ст. 364 та ч.2 ст. 366 КК України.

07 серпня 2009 року постановою старшого слідчого прокуратури Самарського району міста Дніпропетровська ОСОБА_4 заявницю було звільнено із ІТТ.

24 січня 2012 року постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу відносно заявниці у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.3 ст.28- ч.2 ст.205, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366, ч.3 ст.212, ч.ч. 1,3 ст. 358 КК України було направлено для проведення додаткового розслідування.

28 березня 2012 року постановою прокурора Самарського району міста Дніпропетровська ОСОБА_5 кримінальну справу відносно заявниці у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України було припинено на підставі відсутністю в її діях складу злочину, а в решті злочинів у відношенні неї передбачених ч.2 ст.205, ч.3 ст.28-ч.2 ст.205, ч.2 ст.36, ч.3 ст.212, ч.ч. 1,3 ст. 358 КК України було направлено для проведення додаткового розслідування.

18 жовтня 2012р. було винесено постанову про припинення кримінальної справи відносно заявниці за відсутністю в її діях складу злочину.

Вирішуючи вимоги заявника про визначення моральної шкоди, суд посилався на те, що проти заявниці була незаконно порушена кримінальна справа і вона перебувала під слідством 3 роки 5 місяців з 19 травня 2009 року до 18 жовтня 2012 року, при цьому з 19 травня 2009 року по 07 серпня 2009 року тобто більше 2-х місяців відносно неї був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Визнаючи розмір моральної шкоди в розмірі 350 000 грн., суд виходив з принципів розумності, справедливості та достатності для сатисфакції моральних страждань позивача, а також твердження представника заявниці, що вона перебувала у страшних нелюдських умовах, мокрих та холодних камерах, на її все майно рухоме та нерухоме було накладені арешти, її життя було повністю паралізоване, та зруйноване незаконними діями працівників прокуратури, міліції та суду, вона була позбавлена можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення з оточуючими людьми відносин.

Зясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України посилається на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих звязків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких звязків.

В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області посилається на те, що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди у розмірі 350000,00 грн., а суд у порушення ст. 213 ЦПК України не обґрунтував стягнуту суму належними та допустимими доказами. Крім того, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції не обґрунтував, що є нормальними життєвими звязками позивача і яким чином їх було порушено. На думку прокуратури, розмір відшкодування моральної шкоди слід визначати з урахуванням мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. А тому, сума можливого відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 за 3 роки 5 місяців становить 49938,00 грн.

Однак, з такими доводами апелянтів погодитися не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного притягнення, як обвинуваченого, а згідно із вимогами ст. 3 цього ж Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно із вимогами ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

В п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Враховуючи, що кримінальна справа відносно ОСОБА_2 припинена у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо доведеності факту незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача та обрання щодо неї запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутні докази в підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, оскільки сам факт перебування ОСОБА_2 під слідством та під вартою свідчать про наявність моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про виникнення у позивача права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Безпідставними є посилання в скарзі Прокуратури Дніпропетровської області про перерахунок розміру моральної шкоди відповідно до вимог ст.ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду», оскільки визначений судом розмір спричиненої позивачу моральної шкоди відповідає: засадам розумності і справедливості, ступеню та тривалості протиправної поведінки працівників правоохоронних органів щодо позивача та не суперечить правилам щодо вимог зазначених норм. Крім того, законом визначено мінімальний розмір такої шкоди, а не граничний, як вважає апелянт.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційних скаргах доводи апелянтів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України відхилити.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_6