Справа № 352/1291/14-ц
Провадження № 22-ц/779/283/2015
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на житловий будинок за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 17 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду від 17 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на житловий будинок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи та неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. У зв'язку із цим, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач з 2000 року почала постійно проживати разом з нею. Після смерті чоловіка її стан здоров'я погіршився і вона потребувала догляду, як людина похилого віку. ОСОБА_3 погодилась здійснювати догляд та забезпечувати її матеріально, що викликало потребу письмового оформлення такого догляду.

29 травня 2001 року в нотаріальній конторі були підписані документи, як виявилось договір дарування, а не договір довічного утримання, як вона очікувала. Копія укладеного договору їй не вручалась. Тобто, вказаний договір дарування підписаний під впливом помилки, адже вона помилялась в природі цього правочину. Наміру дарувати будинок вона не мала взагалі, тому що в такий спосіб позбавила би себе житла та єдиної власності без жодних застережень, при цьому придбати інше житло вона не спроможна і такий договір є для неї обтяжливим.

Після оформлення договору дарування відповідач змінила своє ставлення до неї, почала постійно кричати, попрікати харчами, нехтувати нею і її фізичним станом. В основному за нею доглядали та забезпечували син та друга дочка, а ОСОБА_3 на зауваження щодо поганого догляду реагувала агресивно. В 2012 році відповідач самочинно проти її волі почала забудовувати земельну ділянку, що ще більше загострило конфліктність ситуації.

Суд необґрунтовано взяв до уваги виключно покази свідків зі сторони відповідача та не врахував покази свідків, які свідчили з її сторони. При цьому, ці свідки також не були в нотаріальній конторі та про обставини підписання договору нічого не знають, а їх свідчення стосувались наявності конфліктності між сторонами. Одночасно, суд взагалі не врахував пояснення дільничного інспектора ОСОБА_8, який добре обізнаний з обставинами справи та підтверджує її доводи.

Не взято до уваги і те, що відповідач постійно руйнує будинок і суд приймав міри по забезпеченню позову шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти дії по руйнуванню будинку в цілому чи елементами.

Крім того, судом не враховано, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом 29.11.1999 року державний нотаріус невірно вказала, що спадковою масою ОСОБА_4 є цілий житловий будинок та господарські споруди, а не його ? частина. На іншу частину в цьому будинковолодінні повинно було видаватись свідоцтво про право власності, від своєї частини власності вона ніколи не відмовлялась, поділу майна з чоловіком не здійснювала. Це має суттєве значення для оцінки підставності укладення договору дарування будинку від її імені на користь відповідача, адже її волевиявлення на відчуження своєї подружньої частки будинковолодіння, як його співвласника, не було.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи представників апелянта, заперечення представників відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам процесуального права.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що помилка, на яку вона посилається як на підставу визнання недійсним оспорюваного договору дарування, дійсно мала місце. Лише дочки позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що ОСОБА_2 при укладенні договору помилилась бо була впевнена у підписанні договору довічного утримання, а не договору дарування. Однак, такі покази являються недостатніми, а крім того дані особи не були присутні при укладенні оспорюваного договору, обставини укладення і посвідчення договору їм невідомі. За таких обставин суд вирішив, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним. Крім того, суд прийшов до висновку, що права позивача не були порушені і під час отримання свідоцтва про право на спадщину на спірне будинковолодіння, оскільки нотаріус діяв в межах чинних на той час нормативних актів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, предметом спору є право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1, яке на час укладення оспорюваного договору дарування належало на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.11.1999 року та зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 22.11.1999 року.

29 травня 2001 року ОСОБА_2 подарувала належне їй будинковолодіння своїй дочці ОСОБА_3, про що між ними укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі під №Д-280. На підставі договору дарування ОСОБА_3 30.05.2001 року зареєструвала право власності на спірне будинковолодіння.

Колегія суддів погоджується з тим, що не має жодних підстав для внесення змін до отриманого ОСОБА_2 12.11.1999 року свідоцтва про на спадщину за законом, оскільки саме спадкоємець (позивач) відмовилась від отримання ? частини спадщини, що підтвердила своєю заявою, яку подала до нотаріальної контори, причиною такого рішення вона вказала бажання отримати свідоцтво про право на спадщину на все будинковолодіння, а не на його частину. Враховуючи таке бажання спадкоємця, приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_7, згідно вимог ЦК України (1963 року), ЗУ "Про власність" та відповідної Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на все спірне будинковолодіння. Позивач з такими обставинами погодилась і в подальшому саме на підставі цього свідоцтва про право на спадщину 22.11.1999 року зареєструвала своє право власності на нерухоме майно. До часу звернення з даним позовом до суду, вона не мала жодних претензій до порядку, згідно якого вона отримала спадкове майно, а тому, на думку колегії суддів, такі доводи позивача є надуманими та необґрунтованими.

Так само вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що у даному випадку не має жодних підстав для визнання недійсним договору дарування будинковолодіння від 29.05.2001 року, згідно якого ОСОБА_2 подарувала спірне нерухоме майно ОСОБА_3

Відповідно до положень ст. 243, 244 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдаровуваному.

Згідно ст.56 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), угода, укладена внаслідок помилки, яка має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визначення правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно щоб помилка мала істотне значення. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом.

ОСОБА_2 не надала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних доказів того, що в момент укладення договору дарування на користь ОСОБА_3 було допущена помилка щодо предмету договору, а саме, що був укладений договір довічного утримання і що в інакшому випадку даритель відмовилась би від вчинення правочину. Договір дарування від 29.05.2001 року було підписано у присутності нотаріуса, яка встановила особу сторін, їх дієздатність та роз'яснила предмет договору (а.с.9). Таким чином, стверджувати, що в момент укладення договору мала місце помилка не має підстав.

Матеріали справи і покази сторін свідчать, що з 2012 року (часу забудови земельної ділянки) стосунки між сторонами погіршились та почали виникати постійні конфліктні ситуації між позивачем та відповідачем за участю інших дітей ОСОБА_2, що підтверджується показами свідків, зокрема дільничного інспектора ОСОБА_8 Однак, всі ці свідчення підтверджують виключно наявність конфліктів між сторонами та ніяк не стосуються предмету спору у даній справі. При цьому, більше 10 років з моменту укладення договору дарування ніяких конфліктів чи спорів з приводу нерухомого майна чи оспорюваного договору не виникало. Крім усних свідчень про те, що вона укладаючи договір дарування помилилась, ОСОБА_2 ніяким чином довести це не може.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції повно, всебічно з'ясував фактичні обставини справи, дав належну оцінку доказам у їх сукупності і дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_2 і визнання недійсними договору дарування.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий А.І. Шишко

Судді: Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк