АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/977/15 Головуючий: 1 інстанції
· Справа: № 428/6945/14-ц Кордюкова Ж.І.
· Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

За участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що вона разом з відповідачем по справі ОСОБА_3 мешкала однією сім'єю з 1984 року, а з 19.11.1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку 09 жовтня 2014 року. Під час шлюбу позивачка перенесла тяжку травму, пов'язану з пошкодженням опорно рухового апарату, в наслідок якої останній було встановлено другу групу інвалідності по життєво. Відповідно до висновків фахівців відновлення опорно рухового апарату позивачки, пошкодженого в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, є неможливим. Стаціонарне та амбулаторне лікування, яке потребує значних грошових коштів, позивачка вимушена продовжувати і по теперішній час.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що вона є пенсіонеркою і стан її здоров'я останнім часом різко погіршився, у зв'язку з чим вона потребує значної матеріальної допомоги, яку її колишній чоловік - відповідач по справі ОСОБА_3 у добровільному порядку надавати не бажає, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 75, 77, 80 Сімейного кодексу України стягнути з останнього на її користь щомісячні аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача до скасування МСЕК призначеної їй групи інвалідності.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення заявленого до нього позову заперечував, зазначивши, що він сам є інвалідом третьої групи, а отже не може надавати матеріальної допомоги, тоді як сам її потребує, оскільки єдиним його доходом є пенсія. Крім того відповідач ОСОБА_3 у своїх запереченнях посилався й на те, що позивачка отримує пенсію, розмір якої є вищім за прожитковий мінімум, а відтак вона не є особою, яка в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України, потребує матеріальної допомоги.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням міського суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що під час їхнього шлюбу усі її заробітки йшли на загальні потреби подружжя, тоді як її чоловік відкладав особисті кошті на власний банківський рахунок, у зв'язку з чим на даний час вона не має змоги утримувати себе самостійно та потребує значної матеріальної допомоги на необхідне лікування, проте судом не надано належної правової оцінки даним обставинам, унаслідок чого безпідставно залишено її позовні вимоги без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення міського суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Одним із різновидів майнових прав та обов'язків подружжя є права та обов'язки, пов'язані із взаємним утриманням, тобто матеріальною підтримкою один одного. Причому ніяких привілей з ознак статі з цього приводу не існує.

Право одного з подружжя за наявності певних обставин на утримання за рахунок іншого визначено на законодавчому рівні, а саме в нормах Сімейного кодексу України (далі: СК України).

Так, за приписами ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч. 2 ст. 75 СК України).

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, а бо є інвалідом I, II чи III групи (ч. 3 ст. 75 СК України).

Згідно ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя вважається таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

В силу ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє право особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Як зазначалося вище, право на аліменти одного з подружжя виникає за наявності трьох підстав, визначених у ст. 75 СК України, а саме: непрацездатність особи - претендента на аліменти, нагальна потреба в матеріальній допомозі та спроможність іншого з подружжя надавати таку допомогу

Тобто, право дружини, чоловіка на утримання (аліменти) з іншого подружжя (колишнього подружжя) не є безумовним, оскільки це право на відмінність від права батьків та дітей на утримання пов'язується, у тому числі й з відповідним матеріальним станом особи, яка претендує на отримання аліментів, та самого платника аліментів.

Поняття прожиткового мінімуму визначено в Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV з наступними змінами та доповненнями, який закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення:

дітей віком до 6 років;

дітей віком від 6 до 18 років;

працездатних осіб;

осіб, які втратили працездатність.

За приписами ст. 4 зазначеного Закону прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1176 гривень та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 1032 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 1286 гривень; працездатних осіб - 1218 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 949 гривень.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався зазначеними нормами матеріального права, які регулюють виниклі між колишнім подружжям ОСОБА_2 спірні правовідносини, а тому встановивши, що позивачка ОСОБА_2, як і її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_3, є непрацездатною особою (інвалідом 2 групи безстроково), проте отримує пенсію, щомісячний розмір якої становить 1 139,16 грн., тобто перевищує встановлений законодавством розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою вимог, оскільки остання не є особою, яка в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України потребує матеріальної допомоги від свого колишнього чоловіка, який до речі є інвалідом 3 групи та крім отримуваної пенсії не має інших джерел доходів.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим міським судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, то ці доводи апелянта в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: