Справа № 127/8831/15-ц Провадження № 22-ц/772/2883/2015Копія Головуючий в суді першої інстанції Овсюк Є. М.
Категорія 57 Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі :

головуючого : Медяного В.М.,

суддів : Ковальчука О.В., Пащенко Л.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_3, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків,

за апеляційною скаргою ПАТ «Універсал Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2015 року, -

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Універсал Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_3, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків.

Посилається на те, що 24.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та нею було укладено кредитний договір № 037-2900/756-0344, відповідно до якого ВАТ «Банк Універсальний» зобов'язався надати їй кредитні кошти в сумі 396 383 швейцарських франків, зі строком повернення у повному обсязі до 10.10.2023 року та сплатою процентів в розмірі відповідно до умов кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором було укладено договір поруки № 037-2900/756-0344-Р від 24.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 19.02.2010 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто на користь ВАТ «Банк Універсальний» 38 532 638 швейцарських франків та відповідно розподілено судові витрати. На підставі зазначеного рішення було видано виконавчий документ та по даний час відбувається примусове стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження №36682026 зазначеної вище суми.

Позивач зазначає, що при зверненні з позовом до Староміського районного суду міста Вінниці ВАТ «Банк Універсальний» було надано суду підроблений, шляхом заміни першої сторінки примірника, кредитний договір, з викладенням п. 1.1. умови кредитного договору, де процентна ставка за кредитним договором у період з 11.10.2012 року по 10.10.2023 року складає 9,95% річних, яка відсутня у примірнику кредитного договору наданій відповідачем ОСОБА_2 Зазначене встановлене рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24.02.2015 у справі №22-ц/796/4/2015, яким визнано недійсним п. 1.1. кредитного договору в частині розміру відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 9,95% річних.

ОСОБА_2 вважає, що розмір процентної ставки за користування кредитом є істотною умовою кредитного договору, а тому й обставиною, що має істотне значення. Введення її в оману при укладанні кредитним договору щодо розміру процентної ставки за кредитом договором, є підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому на підставі ч.1 ст.230 ЦК України, як такого, що укладено з введенням її в оману.

На виконання рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 19.02.2010 року, нею було самостійно перераховано на користь ПАТ «Універсал Банк» грошові кошти у розмірі 49 400,00 грн. Крім того, згідно виконавчого листа №2-91 від 15.06.2010 року з неї на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто 11 076,35 грн. Таким чином, грошові кошти у розмір 60476,35 грн., що були стягнуті з неї та були самостійно перераховані нею на користь ПАТ «Універсал Банк» є збитками ОСОБА_2, які на її думку підлягають відшкодуванню у подвійному розмірі ПАТ «Універсал Банк» на підставі ст.230 ЦК України у розмірі 120 952,70 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Визнано кредитний договір № 037-2900/756-0344 від 24.10.2007 року укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 недійсним. Визнано виконавчий лист №2-91 від 15.06.2010 року, виданий Староміським районним судом м. Вінниці таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ПАТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_2 понесені збитки у розмірі 120 952,70 грн. Стягнуто з ПАТ «Універсал Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1209,52 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Універсал Банк» просить рішення суду першої інстанції від 02 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника відповідача у справі ПАТ «Універсал Банк» - Нижник Д.П. апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Крім цього, надав суду письмові та усні пояснення по суті доводів та змісту апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5, а також третя особа ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили рішення залишити без змін, надавши свої усні та письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення у справі, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Проте, зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом п.1,2,3, 4 ч. 1 ст.. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 24.10.2007 р. між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 037-2900/756-0344, відповідно до якого ВАТ «Банк Універсальний» зобов'язувався надати ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 396 383 швейцарських франків, зі строком повернення у повному обсязі до 10.10.2023 року та сплатою процентів в розмірі відповідно до умов кредитного договору.

З метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 037-2900/756-0344-Р від 24.10.2007 року.

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 19.02.2010 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ «Банк Універсальний» 38 532 638 швейцарських франків та відповідно розподілено судові витрати.

На підставі зазначеного рішення було видано виконавчий документ та станом на сьогоднішній день відбувається примусове стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження №36682026.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2015 року визнано пункт 1.1 кредитного договору № 037-2900/756-0344 від 24 жовтня 2007 року, укладеного між ПАТ «Універсал Банк», який є правонаступником ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2, недійсним в частині розміру відсоткової ставки за користування кредитом (базової процентної ставки) - 9,95 відсотків за користування кредитом у період з 11.10.2012 р. по 10.10.2023 р. включно. Крім того, вказаним рішенням було встановлено, що для повного та всебічного дослідження доказів по вказаній справі, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року було витребувано у ПАТ «Універсал Банк» оригінал кредитного договору № 037-2900/756-0344 від 24 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 Проте, у судовому засіданні представник ПАТ «Універсал Банк» відмовилася надати оригінал вказаного договору для огляду, а тому основним доказом по справі колегія прийняла оригінал кредитного договору № 037-2900/756-0344 від 24 жовтня 2007 року, наданий ОСОБА_2

З п.1.1 вказаного кредитного договору вбачається що Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 396 383 швейцарських франків, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти в розмірі 4,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього Договору.

З копії кредитного договору наданого Банком вбачається, зокрема, що розмір процентної ставки за користування кредитом за цим Договором становить: - 4,5% річних за користування Кредитом в період з 24 жовтня 2007 року по 10 жовтня 2012 року включно, -9,95% річних за користування Кредитом у період з 11 жовтня 2012 року по 10 жовтня 2023 року включно. При цьому, сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору.

Таким чином Апеляційним судом м .Києва було встановлено, що, умови викладені в пункті 1.1 оригіналу кредитного договору наданого ОСОБА_2 щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитом відрізняються від умов пункту 1.1 зазначених в копії кредитного договору наданого Банком.

Також судом першої інстанції встановлено, що на виконання виконавчого листа №2-91 від 15.06.2010 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто 11 076,35 грн. Крім того, на виконання рішення Староміського районного суду м. Вінниці у справі 2-91/10 від 19.02.2010 року, ОСОБА_2 було самостійно перераховано на користь ПАТ «Універсал Банк» грошові кошти у розмірі 49 400,00 грн.

Суд першої інстанції вважав безпідставними твердження представника відповідача про те, що до обставин визнання недійсним правочину слід застосувати наслідки спливу позовної давності в порядку ст.. 267 ЦК України, так як відповідно до рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 28.09.2010 року позивач обізнана щодо підняття відсоткової ставки, оскільки строк дії зазначеного кредитного договору визначено до 10.10.2023 року.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції через неповно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, не відповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Судом вірно встановлено, що 24.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 037-2900/756-0344 (на придбання майна), відповідно до якого ВАТ «Банк Універсальний» зобов'язався надати ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 396 383 швейцарських франків, зі строком повернення у повному обсязі до 10.10.2023 року та сплатою процентів в розмірі відповідно до умов кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 037-2900/756-0344-Р від 24.10.2007 року.

Проте, судом першої інстанції не враховано те, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 19.02.2010 року у цивільній справі за позовом ВАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору, яким первісний позов ВАТ «Універсал Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 24.10.2007 року в розмірі 385326,38 швейцарських франків, що станом на день ухвалення рішення суду еквівалентно 2 855 268, 48 грн., а також судовий збір в сумі 1700 грн. При цьому, зустрічний позов ОСОБА_2 до ВАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору залишено без задоволення.

Також поза увагою суду першої інстанції залишився та не надано правової оцінки тому факту, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 28.09.2010 року, яке міститься в матеріалах справи та набрало законної сили ( а.с.70-72) задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2, яким розірвано кредитний договір № 037-2900/756-0344 укладений 24.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2, з підстави, передбаченої ст. 651 ч. 2 ЦК України, тобто з підстави істотного порушення договору стороною позичальника - ОСОБА_2

В подальшому, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24.02.2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання правочину недійсним, визнано пункт 1.1. кредитного договору № 037-2900/756-0344 від 24 жовтня 2007 року, укладеного між ПАТ «Універсал Банк», який є правонаступником ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2, недійсним в частині розміру відсоткової ставки за користування кредитом (базової процентної ставки) - 9,95% відсотків за користування кредитом у період з 11.10.2012 р. по 10.10.2023 р. включно. А в решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 4-5).

ОСОБА_2 вважає, що розмір процентної ставки за користування кредитом є істотною умовою кредитного договору й обставиною, що має істотне значення, а тому введення її в оману при укладанні кредитним договору щодо розміру процентної ставки за кредитом договором, є підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому, як такого, що укладено з введенням в оману, на підставі ч.1 ст.230 ЦК України.

Разом з тим, частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Колегія суддів вважає помилковим та таким, що не відповідає встановленим обставинам справи висновок суду про визнання недійсним кредитного договору з підстав укладення його шляхом обману позивача ОСОБА_2

Статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про наданняспоживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредитута його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно положень частин 1, 2, 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, що відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом першої інстанції положення Закону України «Про захист прав споживачів» взагалі не застосовані, хоча на захист прав споживачів у своєму позові посилається ОСОБА_2

Колегія суддів переконана, що позивач ОСОБА_2 не довела факт введення її відповідачем в оману, виходячи з таких підстав.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, як вірно зауважено в доводах апеляційної скарги , позивачем ОСОБА_2, на виконання вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних доказів на підтвердження того, що кредитний договір було укладено нею під впливом обману.

У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на відкликання згоди на укладення договору, натомість погодилася зі всіма його умовами, про що свідчить також часткове виконання нею даного договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору недійсним.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, зокрема про те, що ОСОБА_2 ще у 2010 році під час розгляду справи та ухвалення рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 28.09.2010 року була обізнана стосовно підняття відсоткової ставки, яка мала підніматись, починаючи з 11.10.2012 року.

Всупереч цьому, судом першої інстанції не враховано та безпідставно не взято до уваги те, що спірний кредитний договір був розірваний 09.10.2010 року згідно рішення суду та помилково вважав даний договір діючим до 10.10.2023 року, а позов поданим в межах дії даного договору.

При цьому, суд взагалі не звернув увагу на досить суттєву обставину, що має істотне значення для справи, а саме те, що позивач ОСОБА_2, укладаючи 24.10.2007 року кредитний договір, перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працюючи на посаді директора Вінницької філії ВАТ «Банк Універсальний». Згодом працювала на посаді виконуючого обов'язки керівника, а згодом і на посаді заступника керівника Вінницького регіонального управління Подільського міжрегіонального управління Департаменту мережі відділень ВАТ «Універсал Банк». Встановлено, що спірний договір укладався у м. Вінниці у приміщенні Вінницької філії ВАТ «Банк Універсальний», а тому судом не з'ясовано за допомогою кого чи чого відповідач впливав на позивача ОСОБА_2 у момент укладання договору, вводячи її в оману

Також судом безпідставно не взято до уваги те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2015 року не були встановлені обставини підробки примірника кредитного договору та не була встановлена особа, яка його підробила. А тому, доводи позовної заяви та висновки суду першої інстанції про встановлені обставини обману з боку відповідача ґрунтуються не на вимогах Закону, а переважно на припущеннях.

Як вбачається зі змісту рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 28.09.2010 року ОСОБА_2 ще у 2010 році просила суд розірвати спірний кредитний договір. Судом було застосовано вимоги закону, що ставляться до дійсних правочинів (ст. ст. 651-654 ЦК України), які можуть бути розірваними у судовому порядку, а тому ОСОБА_2 ще у 2010 році визначилась із правовою позицією чинності даного спірного кредитного договору для себе, знаючи при цьому те, що з 11.10.2012 року відбудеться підняття процентної ставки за договором, ще у 2010 році пред'явила позов про розірвання спірного договору.

А тому, розриваючи у 2010 році кредитний договір для ОСОБА_2 не настали та не могли настати наслідки підняття процентної ставки з 11.10.2012 році, у зв'язку із достроковим розірванням кредитного договору.

Однак, суд першої інстанції на зазначене належної уваги також не звернув та не з'ясував, що договір було розірвано 09.10.2010 року, коли процентна ставка за ним була 4,5 % річних і до ОСОБА_2 не були застосовані і не можуть бути застосовані вимоги щодо стягнення чи сплати іншого розміру процентної ставки за спірним кредитним договором. Відтак колегією суддів встановлено, що жодної шкоди позивачу ОСОБА_2 відповідачем ПАТ «Універсал Банк» завдано не було. Даних обставин суд першої інстанції належним чином не перевірив та не надав їм правильного правового обґрунтування та належного висновку, що призвело до ухвалення незаконного по суті рішення.

Крім цього, судом першої інстанції не враховано, що спосіб захисту, який обрала позивач не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України, оскільки порушене право особи, яка визнала даний правочин дійсним для себе, виконувала його, і даний правочин був розірваний у судовому порядку, не може бути захищено у спосіб визнання такого правочину недійсним якщо такий правочин було розірвано майже п'ять років потому.

Позивачем ОСОБА_2 не було доведено належними та допустимими доказами факт введення позивача банком в оману, оскільки за весь період дії договору до моменту його розірвання, позивач ОСОБА_2 сплачувала нараховані банком кошти згідно умов, зазначеному у її примірнику договору. Жодна копія платіжного документу, надана позивачем до матеріалів справи не вказує, що позивач сплачувала проценти у розмірі, що перевищує 4,5 % річних за договором, примірник якого у неї знаходився. Відтак висновки суду про те, що платежі, зроблені позивачем є збитками позивача не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки такі платежі не місять складової обставини та наслідків невідповідності спірного кредитного договору вимогам закону. Позивачем не надано доказів сплати нею процентів за договором в розмірі, що перевищує 4,5 % річних.

Таким чином колегія суддів переконана, що висновки суду про те, що платежі, зроблені позивачем є її збитками не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки такі платежі не місять складової обставини та наслідків невідповідності спірного кредитного договору вимогам закону.

Крім цього, судом першої інстанції не з'ясовано розмір заборгованості ОСОБА_2 за виконавчим листом за складовими заборгованості. Позивач надала суду лише докази погашення боргу за рішенням суду та виконавчими листами на суму 46 605,60 грн. а у позові зазначила значно вищу суму у 60476,35 грн., однак доказів сплати боргу за кредитним договором позивач суду не надала. Судом не з'ясовано та відповідно не взято до уваги те, що 60476,35 грн., які сплачені позивачем ОСОБА_2 не пов'язані із витратами позивача при укладанні кредитного договору, а пов'язані із погашенням заборгованості по рішенню суду та виконавчих документах за кредитним договором. У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про те, що грошові кошти, які були сплачені позивачем через чотири роки після його розірвання у судовому порядку і стосуються погашення боргу за рішенням суду, а не за кредитним договором є збитком позивача.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У зв'язку з цим колегія суддів не може погодитись з доводами відповідача у справі про застосування строку позовної давності, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що даний позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення першої інстанції суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому залишатися в законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління ДВС Головного управління юстиції у вінницькій області, ОСОБА_3, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків - відмовити

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : підпис. В.М. Медяний

Судді : підписи. О.В. Ковальчук

Л.В. Пащенко

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний