Справа № 521/5049/14-ц
Провадження № 2/521/672/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2015 року Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання - Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2014 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є батьком позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3. ОСОБА_3 є сином померлого у першому шлюбі, а ОСОБА_2 - донькою від другого шлюбу. 25 січня 2012 року батько сторін ОСОБА_4 переніс інсульт, який згодом призвів до смерті. Після його смерті відкрилася спадщина, а саме: квартира АДРЕСА_1, майновий комплекс магазина АДРЕСА_2, земельна ділянка площею 0,0289 гектарів, розташована у АДРЕСА_3, садовий будинок по АДРЕСА_4, строковий банківський вклад відповідно до договору №812 від 11 січня 2010 року між «Укргазбанк» та ОСОБА_4 на розміщення грошових коштів у сумі - 13357,84 (тринадцять тисяч п'ятдесят сім грн. 84 коп.). Позов мотивовано посиланням на ч.5 ст. 1224 ЦК Українита на фактичні обставини справи, відповідно до яких відповідач ухилявся від надання допомоги спадкодавцю, який через похилий вік, тяжкі хвороби був у безпорадному стані.

Позивач ОСОБА_2 також посилалась на те, що постійно проживала разом із спадкодавцем, тому відповідно до ст. 1261 ЦК України вважає себе такою, що має право на спадкування за законом в першу чергу, тому у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Окрім позивача до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся також ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає окремо із своєю сім'єю та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5. Позивач вказує на те, що у 2012 році її батько ОСОБА_4 захворів, та через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, догляду та матеріальної допомоги.

На думку позивача, відповідач під час тяжкої хвороби батька, який був у безпорадному стані, мав можливість, але свідомо ухилявся від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки у зв'язку із наявністю між батьком та сином конфлікту. Позивач неодноразово просила відповідача врахувати стан здоров'я батька та відновити колишні відносини, зважаючи на те, що разом з відповідачем було б легше доглядати за тяжко хворим батьком, але на прохання про допомогу ОСОБА_3 жодного разу не відреагував. У зв'язку із зазначеними обставинами позивач змушена завернутись до суду із позовом у якому просила суд ухвалити рішення, яким усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позовної заяви.

Представник позивача ОСОБА_5 заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1, позов не визнав, проти його задоволення заперечував, однак заперечень проти позову до суду не надав, вважаючи, що позивач не довів обставин згідно вимог ч.5 ст.1224 ЦК України, у тому числі і тому, що відповідач, як син належним чином виконував свої обов'язки щодо спадкодавця.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є батьком сторін по справі, позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3.

Після його смерті відкрилася спадщина, а саме: квартира АДРЕСА_1, майновий комплекс магазина АДРЕСА_2, земельна ділянка площею 0,0289 гектарів, розташована у АДРЕСА_3, садовий будинок по АДРЕСА_4, строковий банківський вклад відповідно до договору №812 від 11 січня 2010 року між «Укргазбанк» та ОСОБА_4 на розміщення грошових коштів у сумі - 13357,84 (тринадцять тисяч п'ятдесят сім грн.84 коп.).

До державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулися діти ОСОБА_4 - ОСОБА_3, ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_6.

Зазначені обставини у відповідності до ч. 1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, як такі, що визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Допитані у судовому засіданні свідки, а саме: ОСОБА_6 - дружина померлого, ОСОБА_7 - сусід, товариш сім'ї, його дружина ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, дали суду свідчення про те, що син померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 із самого початку хвороби, з січня 2012 року і до смерті батька, жодного разу з ним не бачився, будь-якої допомоги батькові не надавав. Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що весь час перебування у лікарні її чоловіка вона була поряд з ним, навіть ночувала у лікарні на сусідньому ліжку, цю обставину підтвердив також і лікар, що лікував хворого ОСОБА_4 - ОСОБА_12.

Лікар ОСОБА_12 також вказав суду, що після перенесеного ОСОБА_4 у січні 2012 року інсульту, загальний стан хворого значно погіршився, він потребував щоденного догляду та сторонньої допомоги, оскільки сам не був у змозі себе доглядати.

На запитання представника позивача, щодо родичів, які навідувалися до лікарні, сплачували витрати пов'язані із лікуванням хворого та здійснювали догляд за хворим, лікар ОСОБА_12 у залі суду вказав на присутніх ОСОБА_2 та ОСОБА_6, при цьому лікар додав, що будь-яких інших осіб, які навідувалися до померлого ОСОБА_4 він не бачив.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на запитання представника позивача про присутність відповідача на похованні пояснили, що вони були присутні на похованні, але жоден з них сина померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на похороні не бачив.

Під час допиту ОСОБА_3 у якості свідка, відповідач пояснив суду, що він дійсно не був присутній на похованні батька, але вказав, що перешкодою у його присутності була відсутність мобільного зв'язку із батьком. Відповідач також відзначив, що адреса мешкання його батька йому відома, він раніше неодноразово приїжджав до батька до дому.

Із наявних в матеріалах справи письмових доказів також вбачається, що після смерті ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_3, не приймав участі у похованні батька, та будь-яких інших справах пов'язаних з його смертю, про що свідчать довідки надані позивачем, а саме: свідоцтво про поховання НОМЕР_1, договір-замовлення на організацію проведення поховання, довідка на одержання та під поховання праху.

В обґрунтування своїх доводів, представником відповідача до суду було надано ксерокопії фотографій на яких були сумісно зображені ОСОБА_4 та його син ОСОБА_3, але як відзначила сама представник відповідача ОСОБА_13, надані фотографії датовані 2010 та 2011 роком, тобто до хвороби ОСОБА_4, після якої настала смерть. Тому суд не приймає до уваги надані докази, оскільки стосунки між батьком ОСОБА_4 та сином ОСОБА_3 до січня 2012 року не є предметом спору.

За клопотанням представника відповідача, у судовому засіданні були допитані у якості свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які надали суду пояснення, що ОСОБА_3 навідувався до свого батька у лікарню, приносив йому харчі та надавав кошти на лікування. На запитання представника позивача, як часто та де навіщував ОСОБА_3 свого батька ОСОБА_4, свідки пояснили, що він навіщував його у МКЛ №3 у «Парку Шевченко», але з матеріалів справи вбачається, що хворому ОСОБА_4 надавалася медична допомога з 26.01.2012 року по 14.02.2012 року у МЛ № 5, за адресою АДРЕСА_6, а також з 15.04.2012 до дати смерті у МКЛ № 1, за адресою АДРЕСА_7.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення свідків та подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність як окремо так і взаємний їх зв'язок, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1-5 ст.1224 ЦК України є два види усунення від права на спадкування, а саме:

1. Усунення, яке відбувається автоматично в силу закону та не потребує судового рішення про усунення від права на спадкування. Випадки цього виду усунення закон визначає у ч.1 та 2 ст.1224 ЦК України - за негативні дії щодо спадкодавця; у ч.3 ст.1224 ЦК України - за невиконання обов'язків щодо спадкодавця, в тому числі при підтвердженні певної обставини судом; у ч.4 ст. 1224 ЦК України - через відміну певного правового статусу по відношенню до спадкодавця.

2. Усунення, яке відбувається в силу судового рішення про усунення від права на спадкування за законом (ч.5 ст.1224 ЦК України).

Правовою підставою для застосування судом ч.5 ст.1224 ЦК України є сукупність таких обставин:

1. Спадкоємець за законом ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві.

2. Спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

3. Спадкодавець потребував допомоги.

Для задоволення позовної заяви необхідно встановити дані обставини відносно кожного із спадкодавців та відповідача.

Отже, ч.5 ст.1224 ЦК України розкриває правові підстави її застосування та не встановлює суб'єкта права, якому належить право позову про усунення від права на спадкування за законом.

Згідно Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування, а саме п. 6. Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК установив і факт ухилення спадкоємців за законом від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через його похилий вік та тяжку хворобу, та його потребу в допомозі сина - ОСОБА_3, якому було відомо про хворобу спадкодавця.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Суд критично ставиться до доводів відповідача щодо того, що він надавав допомогу батьку, як таких, що є недоведеними та необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими письмовими доказами.

При вирішенні питання про суб'єкта, який має право на вказаний вище позов суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України, особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами статті 214 ЦПК України повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом потрібно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України суд встановив обставини, які доводять факт безпорадного стану спадкодавця, його потреби в отриманні допомоги від сина та ухилення відповідача від надання допомоги батьку, враховуючи, що за змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/04/13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Отже, судом достовірно встановлено, що відповідач під час тяжкої хвороби батька, який був у безпорадному стані, мав можливість, але свідомо ухилявся від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної, допомоги та моральної підтримки, допомоги у побуті та лікуванні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України).

Позивач в повній мірі довела суду обставини, на які посилається в позовній заяві, суд не має жодних підстав вважати надані йому докази неналежними та недопустимими, оскільки стороною відповідача не надано жодного доказу, які б спростовували доводи позивача.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

При цьому, захист цивільних прав у випадку їх порушення (або оспорювання) за своїм змістом включає в себе передбачені законом матеріально-правові способи охорони цивільних прав (способи захисту), як загальні, що встановлені статтею 16 ЦК України, так і спеціальні способи захисту цивільних прав, що передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. Взагалі, у будь-якому випадку, у сенсі статей 1, 3, 4, 16 ЦК України, обраний позивачем судовий спосіб захисту його цивільних прав повинен відповідати способам захисту, встановленим законодавством.

Тобто, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує цивільні правовідносини.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 1224, 1261 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування- задовольнити у повному обсязі.

Усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ