Справа № 359/8720/14 Головуючий у І інстанції Ткаченко Д. В.
Провадження № 22-ц/780/3718/15 Доповідач у 2 інстанції Поліщук М. А.
Категорія 18 10.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

10 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Сушко Л.П., Лащенка В.Д.

при секретарі: Бобку О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір про відчуження земельної ділянки розташованої за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Гнідин, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та зобов'язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 вказану земельну ділянку

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 є стороною (стягувачем) у виконавчому провадженні, відкритому щодо стягнення з ОСОБА_3 боргу за договором позики. Вказувала, що незаконне відчуження вищевказаної земельної ділянки вплинуло на її права і порушило законні інтереси.

Також, зазначала, що правочин щодо відчуження земельної ділянки вчинено сторонами без додержання вимог закону щодо форми такого правочину, в порушення ст.210 ЦК України без додержання державної реєстрації правочину.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення даної справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із ненадання позивачем доказів на підтвердження наявності обставин невідповідності актам цивільного законодавства змісту правочину - договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеному між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 4 грудня 2012 року та того, що правочин щодо відчуження земельної ділянки вчинено сторонами без додержання вимог закону.

В рішенні також зазначено про відсутність належних та допустимих доказів порушення прав та інтересів ОСОБА_2 у зв'язку з укладенням спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5-6 ст.203 ЦК України

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст..657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом першої інстанції встановлено, що 4 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_3 передала у власність за плату ОСОБА_4 земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,1200 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Гнідин і належить їй на праві власності.

Договір купівлі-продажу посвідчено нотаріально і зареєстровано у Гнідинській сільській раді Бориспільського району Київської області 10.12.2012 року за №376. (а.с. 58-59).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 квітня 2013 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,1200 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Гнідин. (а.с. 61).

Як вбачається із матеріалів справи на Державному акті на право власності на цю земельну ділянку, виданому на ім.»я ОСОБА_3 18.10.2012 року, Кістановою А.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 4.12.2012 року зроблено відмітку про перехід право власності до ОСОБА_4 (а.с.62).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23 квітня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М. про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 809 540,82 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн., а всього загальною сумою 812 759,82 грн.

04 червня 2013 року постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ в м. Києві Шеремет Ю.М. на підставі виконавчого листа №2604/29951/2012, виданого Дніпровським районним судом, відкрито виконавче провадження та винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони його відчуження.

Виходячи із предмету і правових підстав позову, доказів, наданих сторонами на підтвердження - заперечення позову, суд першої інстанції прийшов до законного і обґрунтованого висновку, що підстави для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 4 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні.

Та обставина, що оспорюваний договір купівлі-продажу не пройшов державну реєстрацію відповідно до ст..ст.203, 215 ЦК України не свідчить про його недійсність.

Державна реєстрація права власності на цю земельну ділянку на ім.»я ОСОБА_4 проведена 22 квітня 2013 року, тобто до ухвалення Дніпровським районним судом м.Києва рішення (23 квітня 2013 року) про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 812 759,82грн.

На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу права позивача ОСОБА_2 не були порушені, таких доказів нею суду не надано.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Позивач не довів свого позову, що є його обов»язком відповідно до ст..ст.10,60 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу є фіктивним, укладений ОСОБА_9 з метою уникнення відповідальності за неповернення позивачу позичених грошових коштів є необґрунтовані.

Вбачається, що позивач не обґрунтовувала свої вимоги фіктивністю правочину, що регулюється ст..234 ЦК України.

Інші доводи апелянта на те, що продаж земельної ділянки за ціною 112 000 гривень свідчить про фіктивність правочину, так як ця ціна нижче ринкової, яка також є заниженою також не заслуговують на увагу.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Таким чином ціна, зазначена в оспорюваному договорі, визначена за домовленістю сторін договору, а позивач ОСОБА_2 не є стороною цього договору.

Доводи апелянта на недійсність договору з підстав непроведення його державної реєстрації не можуть враховуватись, так як ця обставина не свідчить про його недійсність відповідно до ст..ст.203, 215 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги на неповне з'ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення даної справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не дають підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: