Справа №584/149/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Данік Я. І.
Номер провадження 22-ц/788/863/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 06 березня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, який в подальшому уточнила, мотивуючи його тим, що 16 квітня 2008 року між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/9843/74/83302, згідно з яким банк надав їй грошові кошти для придбання об'єкта нерухомості - житлового будинку загальною площею 71,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 7000 доларів США та на оплату комісії за надання кредиту в розмірі 105 доларів США, а всього - 7105 доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 15 квітня 2028 року та сплатою 13 відсотків річних. В подальшому, за участю правонаступника кредитора (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») з нею були укладені додаткові угоди № 1 від 12 червня 2009 року та № 2 від 02 вересня 2010 року.

Крім того, для забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 17 квітня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким позивач передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 71,0 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків в сторону погіршення її становища, на порушення її прав споживача за Законом України «Про захист прав споживачів» щодо недотримання вимог вказаного закону в сфері надання послуг при наданні кредиту, позивачка після уточнення вимог просила визнати недійсними в цілому кредитний договір, додаткові угоди до нього за № 1 та № 2, а відтак, і договір іпотеки також, і крім того, - визнати недійсним п.16.3 кредитного договору.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 06 березня 2015 року, вступна та резолютивна частина якого виправлені відповідно до ухвали цього суду від 12 червня 2015 року, було відмовлено у задоволенні вимог про визнання недійсним кредитного договору, а додатковим рішенням цього ж суду від 18 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки.

Рішення місцевого суду від 06 березня 2015 року стосовно відмови у задоволенні вимоги про визнання кредитного договору недійсним позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги і визнати кредитний договір недійсним у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не враховано, що позивачка не є фахівцем у галузі права і при підписанні оспорюваного кредитного договору не в повній мірі усвідомлювала значення прав та обов'язків сторін того правочину. Також судом залишено поза увагою обставини того, що графік погашення кредиту не містить докладного розпису сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом. Крім того, суд не дав належної оцінки тій обставині, що банк зобов'язав позичальника сплатити деякий платіж, який споживач не мав платити.

Позивачка також посилається і на завищений розмір пені в сумі 1% за прострочення виконання зобов'язання, що, на її думку, є порушенням принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків у кредитному договорі та - на несправедливі умови додаткової угоди № 2 щодо продовження строку дії кредитного договору ще на 10 років, а відтак, - і збільшення суми платежів за кредитним договором.

Додаткове рішення суду першої інстанції від 18 травня 2015 року позивач не оскаржила.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/9843/74/83302, згідно з яким банк надав їй грошові кошти для придбання об'єкта нерухомості - житлового будинку загальною площею 71,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 7000 доларів США та на оплату комісії за надання кредиту в розмірі 105 доларів США, а всього - 7105 доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 15 квітня 2028 року та сплатою 13 відсотків річних (а.с.6-10, 10-12, 45-47, 48-50).

Відповідно до графіка повернення кредиту та інших платежів ОСОБА_3 за період з 17 травня 2008 року по 17 березня 2028 року мала сплачувати щомісячну суму для погашення кредиту в розмірі 83,24 доларів США, а 17 квітня 2028 року внести останній платіж в сумі 77,76 доларів США, сплативши загалом 19972,12 доларів США (а.с.10 на звороті - 12).

За участю правонаступника ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з позивачкою були укладені додаткові угоди за № 1 від 12 червня 2009 року та № 2 від 02 вересня 2010 року, відповідно до яких були дещо змінені умови погашення кредиту, тобто, були введені кредитні канікули, була надана відстрочка щодо сплати процентів за користування кредитом, зменшені щомісячні платежі, але був збільшений строк кредиту до 17 квітня 2038 року, тобто дата остаточного повернення кредиту (а.с.16, 17-18, 18-19, 20).

Крім того, для забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 17 квітня 2008 року був укладений договір іпотеки за № 014/9843/74/83302, за яким позивач передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 71,0 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції послався на його недоведеність, вказавши, що позивачка не надала належних і допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що при укладенні спірного кредитного договору та додаткових угод до нього сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договорів або підстави вважати їх такими, що протирічать вимогам закону, а також на те, що ОСОБА_3 не доведено, що умови кредитного договору та додаткових угод є несправедливими у зв'язку з істотним дисбалансом договірних прав та обов'язків на шкоду їй.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як передбачено вимогами ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У положеннях ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України йдеться про те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з вимог статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Підставою недійсності правочину, як про це зазначено в ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Частиною 1 ст.15 Закону визначено, що споживач має право на одержання необхідної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Положеннями ч.5 ст.11 Закону передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

У ч.ч.1, 2, 5, 6 ст.18 цього Закону йдеться про те, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Аналіз наведених норм права та встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що при укладенні вказаних правочинів сторони в добровільній формі досягли згоди стосовно всіх умов договору, що мають істотне значення, а також Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши її, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем графіка повернення кредиту та інших платежів, розрахунку орієнтованої сукупної вартості кредиту та Заяви-анкети (а.с.10 на звороті - 12, 18-19, 20, 38-39, 40-42, 43-44, 45-46, 47).

Також позивач своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього та на всіх додаткових угодах фактично підтвердила, що банк надав їй у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, яка передбачена п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а зворотнього вона не довела.

Крім того, не є підставою для задоволення позову і посилання ОСОБА_3 на недійсність п.16.3 кредитного договору від 16 квітня 2008 року в частині завищеного розміру пені за прострочення виконання нею грошових зобов'язань за цим договором.

Зокрема, ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Як передбачено п.16.3 укладеного між сторонами кредитного договору від 16 квітня 2008 року № 014/9843/74/83302, за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним і по день виконання позичальником простроченого зобов'язання включно. Сплата пені здійснюється в порядок та строки, передбачені для здійснення ануїтетних платежів за кредитом або в будь-який інший день за згодою або на вимогу кредитора. Сплата пені не звільняє позичальника від виконання простроченого грошового зобов'язання.

Отже, враховуючи, що чинним законодавством не передбачений максимальний розмір неустойки за невиконання чи неналежне виконання умов кредитного договору, тому визначений в кредитному договорі розмір пені відповідає вимогам закону, так як позивачка не довела належними і допустимими доказами обставин того, що саме такий розмір неустойки не відповідає принципу добросовісності і що його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, тобто, не довела про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов'язань за кредитним договором.

Посилання ж позивача на те, що розмір пені у разі застосування відповідальності буде становити 365 % річних доказом на підтвердження її вимог позову не може бути, так як не містить відповідного розрахунку і є лише припущенням.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності п.16.3 кредитного договору, як і умов кредитного договору в цілому.

Що стосується твердження в апеляційній скарзі на несправедливість положень додаткової угоди № 2 до кредитного договору, то до нього колегія суддів також відноситься критично, враховуючи, що метою її укладення, як зазначено в угоді, було зменшення фінансового навантаження на позичальника, встановлення відстрочки сплати споживачем відсотків за користування кредитом протягом певного періоду, але за рахунок збільшення строку кредиту на 120 місяців і погодження дати остаточного погашення кредиту до 17 квітня 2038 року.

Також у вказаній угоді сторони домовились, що внаслідок того, що фактична заборгованість позичальника за сумою кредиту збільшується на 15-й календарний день після закінчення терміну відстрочки сплати процентів на суму залишкової заборгованості за процентами, тому з урахуванням продовження строку дії кредитного договору збільшиться і загальна сума кредиту.

Із зазначеного не вбачається, що додаткова угода № 2 до кредитного договору містить несправедливі умови для споживача, обставин щодо цього позивач не довела.

В той же час, заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про встановлення банком платежу, що він не мав права робити.

Зокрема, п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 167, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Однак, пунктами 1.1.2.2, 1.3.1 кредитного договору від 16 квітня 2008 року № 014/9843/74/83302 передбачений обов'язок позичальника, тобто позивача, сплатити комісію за надання кредиту в розмірі 105 доларів США, внаслідок чого їй був наданий кредит із сумою послідуючої повернутої комісії.

Також як передбачено п.п.3.1, 7.10 кредитного договору, позичальник додатково має сплатити на користь кредитора комісії, передбачені цим договором.

Комісії, пені та штрафи за цим договором розраховуються в валюті кредиту згідно з додатками до цього договору. Сплата комісій, пені та штрафів на користь кредитора - резидента України (у т.ч. нового кредитора, якому ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив права вимоги за цим договором) за цим договором здійснюється позичальником в національній валюті України (для кредитів в іноземній валюті розмір комісії визначається по офіційному курсу Національного банку України на день сплати). Сплата комісій, пені та штрафів на користь кредитора - нерезидента України (у т.ч. нового кредитора, в якому ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив права вимоги за цим договором) здійснюється позичальником в валюті кредиту (для кредитів в іноземній валюті).

Проте, як зазначено в п.3 Переліку комісій (тарифів) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», інших фінансових зобов'язань позичальника, що входять до сукупної вартості кредиту, додатку № 2 до кредитного договору № 014/9843/74/83302 від 16 квітня 2008 року, позичальником одночасно з укладанням кредитного договору та отриманням кредиту сплачується комісія за надання кредиту - згідно тарифів «Райффайзен Банк Аваль» на дату укладання кредитного договору, яка нараховується на суму кредиту згідно кредитного договору в дату його видачі. Сплата комісії здійснюється в національній валюті України (для валютних кредитів - за офіційним курсом НБУ на дату сплати комісії) (а.с.48-50).

Таким чином, встановивши умовами спірного кредитного договору комісію за надання кредиту, відповідач, тим самим, порушив вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 167, так як фактично встановив плату за укладення кредитного договору. До того ж, відповідач встановив сплату вказаної комісії в іноземній валюті, в той час як згідно тарифів банку її нарахування передбачалось в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на дату сплати комісії.

Отже, умови кредитного договору в частині сплати комісії за надання кредиту, а саме: встановлені п.п. 1.1.2.2, 1.3.1, 3.1, 7.10 є несправедливими, тому їх необхідно визнати недійсними, так як сплата комісії протирічить вимогам Національного банку України.

В той же час, визнання окремого положення кредитного договору недійсним, виходячи з обставин справи, не тягне за собою визнання недійсним в цілому всього кредитного договору, так як недійсність цього положення про комісію не зумовлює зміну інших положень договору.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними умов кредитного договору щодо сплати комісій з порушенням норм матеріального та процесуального права, а його висновки стосовно цього не відповідають обставинам справи, тому вказане рішення в зазначеній частині необхідно скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, визнавши недійсними п.п. 1.1.2.2, 1.3.1, 3.1, 7.10 кредитного договору від 16 квітня 2008 року № 014/9843/74/83302 щодо сплати комісії за надання кредиту, якими порушені права та законні інтереси позивача.

В іншій частині оскаржуване рішення суду є законним і обґрунтованим, враховуючи і те, що доводи апеляційної скарги про юридичну необізнаність позивача на момент укладення кредитного договору не свідчать про наявність підстав для зміни чи скасування цього рішення суду в іншій частині, отже рішення в тій частині необхідно залишити без змін, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Так, враховуючи, що позивачку звільнено від сплати судового збору, а також те, що апеляційний суд частково задовольнив позовну вимогу немайнового характеру щодо визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору стосовно сплати комісії, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 243,60 грн. (121,80 грн. * 0,2), а також судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 121,80 грн. (121,80 грн. * 0,2 / 50%).

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314 ч.2, 316, ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 06 березня 2015 року в даній справі скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним кредитного договору щодо його окремого положення про сплату комісії за надання кредиту і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 1.1.2.2, 1.3.1, 3.1, 7.10 кредитного договору № 014/9843/74/83302 від 16 квітня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, щодо сплати комісії за надання кредиту.

В іншій частині рішення Путивльського районного суду Сумської області від 06 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 243 грн. 60 коп., а також судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 121 грн. 80 коп.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -