АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6601/15 Справа № 175/5126/14 Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж.М. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м. Дніпропетровськ 20 липня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Петренко І О., Романюк М.М.,

при секретарі: Порубай М.Л. ,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 3 квітня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

25 листопада 2014 року позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову вказала, що знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 21 жовтня 1995 року який у вересні 2014 року розірвано.

В період шлюбу ними побудоване домоволодіння АДРЕСА_1.

Згоди про поділ майна вони не досягли.

Вважає, що майно повинно бути розподілено рівними частками.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_5 у судовому засіданні позов визнав.

Рішенням районного суду від 3 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Розподілено між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільне сумісне майно, набуте під час їх шлюбу, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. "А" загальною площею 121,0 кв.м., житловою площею 68,1 кв.м., допоміжною площею 47,4 кв.м., до складу якого входить: 1 - коридор площею 11,5 кв.м., 2 - кімната площею 10,3 кв.м., 3 - кімната площею 23,3 кв.м., 4 - кімната площею 11,7 кв.м., 5 - кімната площею 13,4 кв.м., 6 - кімната площею 9,4 кв.м., 7 - передпокій площею 14,5 кв.м., 8 - санвузол площею 4,5 кв.м., 9 - кухня площею 16,9 кв.м., І - коридор площею 5,5 кв.м., та господарських будівель і споруд: прибудови літ. "а" площею 8,3 кв.м., ганку площею 1,6 кв.м., гаражу літ. "Б" площею 28,8 кв.м., літньої кухні літ. "В" площею 12,9 кв.м., погрібу літ. "пг" площею 12 кв.м., вхід в погріб літ. "Г" площею 5,8 кв.м., сараю літ. "Д" площею 19,2 кв.м., ями зливної літ. "ЗЯ" площею 1 кв.м., ворота № 1 площею 4,8 кв.м., хвіртки № 2 площею 1 кв.м., огорожі № 3 площею 38,4 кв.м., огорожі № 4 площею 5,1 кв.м., огорожі № 5 площею 6,3 кв.м., визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_1 виданий Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 05 лютого 1996 року, право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на домоволодіння.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 981 грн. сплаченого судового збору.

В скарзі апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення судових витрат, просить змінити рішення в цій частині й звільнити його від сплати судового збору.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору з ухваленням в цій частині нового рішення з наступних підстав.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановлено, що з 21 жовтня 1995 року сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі, який у вересні 2014 розірвано.

За спільні кошти подружжям побудоване домоволодіння загальною площею 121,0 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1

На підставі рішення Любимівської сільської ради від 20 січня 2010 року, на ім'я ОСОБА_3 було видане свідоцтво на домоволодіння, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 25 жовтня 2010 року (а.с.11). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Розглядаючи спір суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, розподілив між подружжям спільне сумісне майно, набуте під час їх шлюбу - домоволодіння АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна.

Рішення суду в цій частині не оскаржується.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на незаконність рішення суду в частині стягнення з нього на користь позивача судового збору у розмірі 981 грн., оскільки він є інвалідом другої групи, на підтвердження чого додав копію відповідного посвідчення (а.с.44-45).

При вирішенні питання про стягнення з відповідача судового збору суд посилався на норми процесуального права - на ст.ст.214, 88 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 981 грн. сплаченого судового збору.

Погодитися з таким висновком суду неможливо, враховуючи наступне.

Згідно вимог статті 5. Закону України «Про судовий збір» із послідуючими змінами і доповненнями, у розділі «Пільги щодо сплати судового збору» від сплати судового збору звільняються , зокрема, інваліди I та II груп.

Відповідно до роз'яснень у п.35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи те, що відповідач, з якого суд стягнув на користь позивача судовий збір у розмірі 981 грн., є інвалідом другої групи і відповідно до вимог п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги, порушив норми процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 3 квітня 2015 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат - судового збору у розмірі 981 грн. і у задоволенні позовних вимог в цій частині ОСОБА_4 відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду, Дніпропетровської області від 3 квітня 2015 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат - судового збору у розмірі 981 грн. і у задоволенні позовних вимог в цій частині ОСОБА_4 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і : Петренко І.О.

Романюк М.М.