Справа № 495/2682/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 23.08.2001 року)

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/2682/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс»

про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину

В С Т А Н О В И В :

21.04.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину (а.с.1-4).

Так, позивач просить суд:

- визнати договір фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» недійсним;

- стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 125 000 грн., сплачені за Договором фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року;

- стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 150 грн. комісії банку за прийом платежу.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.04.2015 року було відкрито провадження по справі № 495/2682/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Справу призначено до розгляду (а.с.21).

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - ТОВ «ЛК «Автофінанс», в судове засідання не з'явився, але надіслав на адресу суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, у якому просив суд залишити позов ОСОБА_1 без задоволення та провести розгляд справи без участі представника ТОВ «ЛК «Автофінанс» (а.с.23-30).

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 24.03.2015 року між ОСОБА_1 (Лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» (Лізингодавець), в особі представника Шевченко М.С., яка діє на підставі довіреності № 124 від 18.11.2014 року, було укладено Договір фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року з додатками, згідно якого предметом лізингу є комбайн КЗС-9-1 (а.с.10-17).

Відповідно до умов п.1.4 Договору ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (комбайн) у власність та передати ОСОБА_1 у користування на строк та умовах договору. Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбається ним на своє ім'я.

Як стверджує позивач, Шевченко М.С., яка саме і укладала з ним даний договір, при попередніх консультуваннях по телефону та безпосередньо в філії офісу ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» у м. Херсоні, ОСОБА_1 було чітко пояснено, що після укладання з ним цього договору та сплати 10 % першого внеску, він отримає комбайн.

На виконання даних умов договору, на рахунок відповідача - ТОВ «ЛК «Автофінанс», позивачем - ОСОБА_1, було сплачено суму авансового платежу у розмірі 125 000 грн. (квитанція від 24.03.2015 року), що згідно договору було обов'язковою умовою для здійснення замовлення предмету лізингу (а.с.24).

За твердженням позивача, після підписання договору та сплати 10 %, ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» пояснило ОСОБА_1, що на наступний день він зможе отримати комбайн, до того ж відповідач брав на себе зобов'язання доставити комбайн у Одеську область, при цьому не зазначаючи куди саме буде доставлено комбайн, але запевняв, що ця послуга є безкоштовною. Наступного дня ОСОБА_1, не дочекавшись дзвінка від представників відповідача, сам зателефонував до них. На його запитання про стан справ з комбайном отримав відповідь, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» очікує поставку до 25.03.2015 року, у подальшому до 30.03.2015 року. Потім, ОСОБА_1 пояснили, що, по-перше, ціна на комбайн КЗС-9-1 «СЛАВУТИЧ» вже зросла й становить 1 500 000 грн., по-друге, ОСОБА_1 не зможе отримати техніку, поки не сплатить 50 % від її вартості та не раніше ніж через 120 діб.

Таким чином, для того, щоб ОСОБА_1 отримав предмет лізингу - комбайн, на підставі договору № 001744 фінансового лізингу від 24.03.2015 року необхідно сплатити 750 000 грн., замість 125 000 (що повідомлялось під час укладення договору та до цього), а тільки після цього будуть купувати даний предмет лізингу.

Фактично умови договору фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року зовсім не відповідають тим умовам, що обговорювались та погоджувались ОСОБА_1 із менеджером до його підписання.

Отже, лізинговою компанією не було належним чином роз'яснено ОСОБА_1 призначення платежу у розмірі 125 000 грн. В дійсності ж, тільки після підписання договору менеджер повідомив, що перший внесок складає 750 000 грн. замість 125 000 грн.

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із відповідним позовом.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 Цивільного кодексу України, в якому відсутні положення щодо обов'язкового нотаріального посвідчення такого договору.

При цьому, згідно із положеннями ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки відповідні правовідносини врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про фінансовий лізинг» і відповідно параграфом 6 глави 58 Цивільного кодексу України, то нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу не є обов'язковим.

Відповідно до положень ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із положеннями ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України, яка передбачає загальне правило про укладення договору, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідач ТОВ «ЛК «Автофінанс» нав'язує йому такі умови одержання послуг, які для нього є вкрай невигідні. Проте, позивачем не було доведено, які саме умови договору є несправедливими; на підставі яких ознак умови договору є несправедливими. Тобто, в даному випадку позивачем належним чином не обґрунтовано в чому саме полягає порушення принципу добросовісності, який в даному випадку дисбаланс прав та обов'язків та в чому саме він полягає, а також якої саме шкоди позивачу, як споживачу завдають ті чи інші умови договору.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання ним кожної сторінки самого договору, у зв'язку з чим з цих обставин вбачається, що сторонами договору було досягнуто згоди по всіх істотних умовах (а.с.10-17).

Крім того, відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно із ст.203 Цивільного кодексу України, яка передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам судочинства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Однак в матеріалах справи відсутні докази та позивач таких в судовому засіданні не надав, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «ЛК «Автофінанс» вчинило дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинило дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

Судом встановлено, що позивач вільно сплатив за організацію та оформлення даного Договору, перед підписанням він мав змогу прочитати договір і лише після укладання договору передумав виконувати цей договір, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує його права і є для нього невигідним.

Виходячи зі змісту положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка надає фінансову послугу має бути внесена до державного реєстру фінансових установ.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно із положеннями ч.4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачена можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, що визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, які здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданих у межах їх компетенції.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Як встановлено матеріалами справи, ТОВ «ЛК «Автофінанс» займається господарською діяльністю по наданню послуг з фінансового лізингу і не надає фінансові послуги з залученням фінансових активів від фізичних осіб. Згідно з умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу лізингоодержувач має сплатити відповідну частину вартості товару (авансового платежу), іншу частину вартості - має сплатити лізиногодавець. А згідно із положеннями ч.1 п.1 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» - лізингодавець має право інвестувати на придбання предмету лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів відбувається в порядку встановленому договором, а лізингові платежі в тому числі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу.

ТОВ «ЛК «Автофінанс» внесена до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, а саме має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується довідкою про взяття на облік юридичної особи серії ФЛ № 486, дата видачі довідки - 11.09.2012 року (а.с.40).

Викладені обставини та норми чинного законодавств свідчать про той факт, що за результатами розгляду справи ОСОБА_1 не доведено несправедливість умов спірного договору фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року, не надано доказів про порушення з боку ТОВ «ЛК «Автофінанс» принципу добросовісності, який утворив дисбаланс договірних прав і обов'язків та не знайшло свого підтвердження факт введення відповідачем позивача в оману, оскаржуваний договір в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України та ознак його недійсності судом не вбачається.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання договору фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених за вказаним договором 125 000 грн. і 150 грн. комісії банку за прийом платежу.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_1 зі сторони ТОВ «ЛК «Автофінанс», які він просить захистити.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1-2, 6, 10-11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 15, 16, 203, 215, 229-230, 509, 638, 692, 697 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко