АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/606/15 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року

по справі за поданням Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції /надалі ДВС/

про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа,

ВСТАНОВИЛА:

24.03.15 апелянт звернувся зі скаргою на ухвалу суду першої інстанції від 25.11.14, вважаючи, що вона постановлена із порушенням норм процесуального права, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання Другого відділу ДВС ТМУЮ про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Порушення вбачає в тому, що суд неповно з'ясував обставини справи, які мають значення для вірного вирішення подання, а саме: судом проігноровано той факт, що відсутні докази надсилання та отримання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження та інших документів, що містяться у виконавчому провадженні; не взято до уваги того, що ним здійснювалися оплати по можливості.

Указує на те, що його не було повідомлено про розгляд даного подання, тим самим - позбавлено можливості надати докази щодо виконання ним рішення суду, й що судом не враховано його скрутне матеріальне становище.

Також зазначає про відсутність будь - яких доказів щодо можливого залишення ним території України.

У суді представник апелянта підтримав скаргу, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Представник ДВС скаргу не визнав і просив ухвалу залишити без змін.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 25.11.14 подання ДВС задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який проживає у АДРЕСА_1, ІН НОМЕР_1, у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов'язання згідно виконавчого провадження № 26679467 від 25.05.11 за виконавчим листом № 2-2036 від 03.10.08 Тернопільського міськрайонного суду про стягнення із останнього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи із 05.09.08 до досягнення дитиною повноліття.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення із огляду на наступне.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України апелянта, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду.

Проте, із таким висновком суду апеляційна інстанція не погоджується, оскільки державним виконавцем не здійснено усіх необхідних дій для встановлення платіжоспроможності боржника та з'ясування фактичних обставин виконання останнім обов'язку по сплаті аліментів.

Так, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», регламентує порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну; оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань.

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Установлено, що на виконанні у ДВС знаходиться виконавче провадження № 26679467 від 25.05.11 за виконавчим листом Тернопільського міськрайонного суду № 2-2036 від 03.10.08 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи із 05.09.08 до досягнення дитиною повноліття.

Суд першої інстанції констатував, що виконавче провадження відкрите 25.05.11 й у ході проведення дій виконавець тричі намагався розшукати боржника за місцем його проживання АДРЕСА_1, однак останній був відсутній (акти від 14.07.11, 12.111.11, 20.09.12).

10.02.12 державним виконавцем арештовано майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Із пояснень ОСОБА_1 від 20.12.12 та 28.12.12 вбачається, що останній не погашає заборгованість по аліментах у зв'язку із тим, що він ніде не працює та не отримує доходу.

Станом на 21.11.14 року сума заборгованості боржника становила 16242,75 грн.

У свою чергу, ОСОБА_1 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2, який виданий 25.03.11.

Із пояснень представника апелянта встановлено, що боржник систематично сплачує частку із заробітку на погашення боргу, однак квитанцій про перерахування коштів до ДВС він не подавав. Кошти сплачував на банківський рахунок ОСОБА_3, відкритий в межах виконавчого провадження.

На підтвердження цього останнім надано квитанції за період із 2011 - 2014 р. про перерахування коштів щодо погашення заборгованості по сплаті аліментів (копії долучені до справи).

Станом на 19.03.15 заборгованість відсутня, про що свідчить довідка ДВС № 30/7083/12 від 19.03.15.

Оцінюючи зібрані фактичні дані, судова колегія приходить до висновку, що, звертаючись до суду з поданням, виконавча служба не надала доказів того, що боржник умисно ухиляється від виконання аліментних зобов'язань, а виконавцем у свою чергу вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боргу.

Також, не надано доказів того, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, й що боржник безпідставно не з'являвся на виклики державного виконавця.

Діючим законодавством передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК суд зобов'язаний негайно розглянути питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, тому, саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Колегія суддів приходить до висновку, що державним виконавцем не подано доказів на підтвердження того, що боржник ОСОБА_1 ухилявся від виконання зобов'язань за виконавчим провадженням. Виконавець посилається лише на факт наявності у боржника невиконаного зобов'язання, що само по собі не доводить факту ухилення від виконання покладених на нього зобов'язань.

У відповідності до п. 18 ч. 3. ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» підставою, що дає державному виконавцю право на звернення до суду із поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України є ухиляння останнього від виконання зобов'язань, покладеного на нього рішенням суду, тобто дії чи бездіяльність, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність встановлених законом підстав для тимчасового обмеження права ОСОБА_1 на виїзд за межі України.

Тому, ухвалу суду першої інстанції слід скасувати й ухвалити нову - якою відмовити у задоволенні подання ДВС.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 312, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович