АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Мазурик О.Ф.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2013 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2013 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 1 272,90 грн. та судовий збір в сумі 135,35 грн., всього на загальну суму 1 408,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 453,07 грн. та судовий збір в сумі 48,17 грн., всього на загальну суму 501,24 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 431,19 грн. та судовий збір в сумі 45,88 грн., всього на загальну суму 477,07 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду 1-ї інстанції є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що в рішенні судом 1-ї інстанції зазначено, що Законом України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що балансоутримувач житлової будівлі має законне право на звернення до суду в разі несплати особами, що проживають в даній будівлі, кошів за спожиті ними житлово-комунальні послуги. Однак, судом 1-ї інстанції не взято до уваги ту обставину, що фактично Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» не є балансоутримувачем житлового комплексу по АДРЕСА_1, оскільки на підставі договору №22/12-К від 22.12.2008 року лише управляє даним житловим комплексом для здійснення функцій з утримання та експлуатації, а також функцій з надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами і власниками житлових приміщень. В силу вимог ст.1031 ЦК України договір управління нерухомим майном укладається у нотаріальній формі і підлягає державній реєстрації. Проте, договір №22/12-К від 22.12.2008 року укладений з порушенням порядку встановленого ст.1031 ЦК України, а тому в силу вимог закону є нікчемним, як наслідок суд 1-ї інстанції не мав правових підстав посилатися на нього в оскаржуваному рішенні. Крім того, рішенням Господарського суду м.Києві від 29.01.2014 року встановлено, що балансоутримувачем житлового комплексу по АДРЕСА_1, у спірний період було Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ВВ». Також, в обґрунтування рішення суд 1-ї інстанції посилається на договір, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» та ОСОБА_3 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, за умовами якого заявник, як управитель, взяв на себе зобов'язання забезпечити боржника житлово-комунальними послугами, а відповідач, як власник, - оплачувати послуги у встановлений договором строк. Проте, даний договір не відповідає вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тому, в силу вимог закону є неукладеним. Зазначає також , що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом, оскільки доказом боргу може бути лише розписка. Безпідставно судом 1-ї інстанції застосовано до спірних правовідносин положення ст.625 ЦК України, оскільки положення даної статті можуть застосовуватися за невиконання договірних зобов'язань. Однак, жодних невиконаних договірних зобов'язань між сторонами не існує, так як в силу вимог закону договір на якому ґрунтується рішення суду є неукладеним та нікчемним. Також судом 1-ї інстанції до спірних правовідносин застосовано нормативно-правові акти, які втратили свою силу, а саме: ч.7 ст.18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» Птуха Євген Леонідович проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилалась на те, що вони є безпідставними, а рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам закону.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, а тому, колегія судів вважає можливим слухати справу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Так, судом встановлено, що 22.12.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-ВВ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» було укладено договір управління житловим комплексом №22/12-К, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ВВ» зобов'язалось передати житловий комплекс по АДРЕСА_1 в управління для здійснення функцій з утримання та експлуатації, а також функції з надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами і власниками житлових приміщень Товариству з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту», а Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» зобов'язався прийняти на себе вище зазначені функції.

10 березня 2009 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1. З даного свідоцтва вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 59/100 частини квартири, ОСОБА_3 - 21/100 частини квартири, ОСОБА_5 - 20/100 частини квартири.

21 вересня 2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання послуг з управління житловим комплексом АДРЕСА_1 та про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, за умовами якого заявник, як управитель, взяв на себе зобов'язання забезпечити боржника житлово-комунальними послугами, а відповідач, як власник, - оплачувати послуги у встановлений договором строк.

Із довідки про нарахування та оплату по особовому рахунку НОМЕР_1 вбачається, що за період з 01.02.2012 року по 30.04.2012 року заборгованість відповідачів перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги складає суму 2 157,46 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.05.2013 року відмовлено в прийнятті заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

26.06.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги та Стягуючи з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 1 272,90 грн., з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 453,07 грн., з ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 431,19 грн., суд 1-ї інстанції посилався на те, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повно та об'єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам закону.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Так, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз вимог даного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

За приписами частини 4 статті 19 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Статті 20, 21 даного Закону (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - є надання таких послуг вчасно та відповідної якості.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) управитель зобов'язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об'єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Згідно зі статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до вимог ст.179 ЖК України, користування будниками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» в повному обсязі надавалися послуги для задоволення потреб відповідачів щодо обслуговування будинку та прибудинкової території, а також щодо надання житлово-комунальних послуг, а відповідачі не в повному обсязі здійснювали їх оплату з 01.02.2012 року по 30.04.2012 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що суд 1-ї інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та стягнув з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 1 272,90 грн., з ОСОБА_3 - в розмірі 453,07 грн., з ОСОБА_5 - в розмірі 431,19 грн.

Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що договір управління житловим комплексом №22/12-К від 22.12.2008, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-ВВ» є нікчемним з підстав недодержання вимог статті 1031 ЦК України про нотаріальне посвідчення правочину, колегія суддів виходить із предмету даного договору, яким визначено, що сторона Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ВВ» зобов′язується передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» житловий комплекс в управління для здійснення функцій з утримання та експлуатації, а також функцій з надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами і власниками житлових приміщень. Визначені сторонами функції відносяться до надання послуг та не підлягають нотаріальному посвідченню.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення судом не було дослідженно рішення Господарського суду м. Києва від 29.01.2014 по справі №910/18926/13, яким встановлено, що балансоутримувачем будинку, в якому мешкають відповідачі було Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ВВ» правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як умовами договору управління житловим комплексом №22/12-К від 22.12.2008, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-ВВ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» та ст.25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право управителя, яким виступає Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту», звертатися до органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та до суду для забезпечення належного виконання умов договору виробниками, виконавцями та споживачами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом 1-ї інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст.625 ЦК України, так як положення даної статті можуть застосовуватися лише за невиконання договірних зобов'язань, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки такі позовні вимоги позивачем не заявлялись і тому вони не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права, колегія суддів вважає необгрутованими, з огляду на таке.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що управитель має право, звертатися до органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та до суду в межах повноважень, визначених законом та договором, для забезпечення належного виконання умов договору виробниками, виконавцями та споживачами.

Укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» та ОСОБА_3 договором про надання послуг з управління житловим комплексом АДРЕСА_1 та про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 21 вересня 2009 року встановлено, що спори між сторонами розв'язуються шляхом переговорів або у судовому порядку згідно чинного законодавства.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що правових підстав вважати, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ Побуту» обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права, немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом 1-ї інстанції до спірних правовідносин застосовано нормативно-правові акти, які втратили свою силу, а саме: ч.7 ст.18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду 1-ї інстанції, оскільки даний факт не спростовує наявність заборгованості відповідачів перед позивачем зі сплати житлово-комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом при неповному з'ясуванні обставини, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення у відповідності з вимогами матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 відсутні.

Витрати по сплаті судового збору судом стягнуті з відповідачів на користь позивача у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: