Категорія 43 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі головуючого судді Сала Т.Б., суддів Нікушина В.П., Зайцева А.Ю., при секретарі Торбасюк О.І., за участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.04.2015 року ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та про встановлення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Третьої Вінницької державної нотаріальної контори про скасування свідоцтв про право на спадщину, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності,

встановила:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд позовом в якому просила усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_4, у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити її у цю квартиру. Встановити порядок користування даною квартирою, виділивши їй в користування кімнату 122-7 площею 11,3 кв. м., залишивши в спільному користуванні кухню площею 7,3 кв. м., ванну кімнату 2,5 кв. м., вбиральню площею 1,2 кв. м., коридор 8,6 кв. м. вбудовані шафи 0,5 0,3 кв. м., лоджію площею 1,2 кв. м.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно свідоцтва про право власності від 07.05.1999 року дана квартира належала на праві спільної часткової власності по 1/3 частці ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 померла і її частину спадкової квартири фактично успадкували ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.09.2014 року позивачці в порядку спадкування за законом після смерті 01.12.2011 року батька ОСОБА_8, належить 1/4 частка вказаної квартири, ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності належним чином. Спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_10 є ОСОБА_4. Остання змінила у квартирі вхідний замок, позивач не має можливості користуватися своєю власністю і проживати в квартирі, що послужило підставою для звернення з вказаним позовом до суду.

В свою чергу ОСОБА_4 звернулась в суд з зустрічним позовом в якому просила скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до яких ОСОБА_10 та ОСОБА_2 набули права на спадщину після смерті їх батька ОСОБА_8 по ? частці кожен; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на ? частку квартири АДРЕСА_1; припинити право ОСОБА_2 на 1/6 частку вказаної квартири; визнати право власності за ОСОБА_4 на зазначену квартиру.

Свої вимоги позовної заяви ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_10, який склав заповіт на її користь, відповідно до якого вона є єдиною спадкоємицею після його смерті. 08.06.2012 року та 05.09.2014 року державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких ОСОБА_10 разом з ОСОБА_2 набули права на спадщину після смерті батька ОСОБА_8 по 1/2 частці належного останньому майна кожен. ОСОБА_2 набула права власності на ? вказаної квартири, однак частки ОСОБА_10 та ОСОБА_2, вказані у свідоцтвах про право на спадщину не відповідають дійсності.

Висновок нотаріуса про те, що ОСОБА_8 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_11, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.02.2011 року ОСОБА_8 з 01.01.2008 року вважався безвісно відсутнім, тому він не міг вважатися таким, що постійно проживав зі спадкодавцем - ОСОБА_9

Після смерті ОСОБА_8 спадковим майном є лише належна йому 1/3 частка квартири, яка відповідно повинна ділитися між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 по 1/2 частці. Так, остання фактично має право лише на 1/6 частку квартири.

Оскільки ця частка є незначною просила припинити право власності на 1/5 частки квартири з подальшим визнанням права власності на всю квартиру.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.04.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши: ОСОБА_2 в користування кімнату №7, площею 11,3 кв. м.; ОСОБА_4 - кімнату №5, площею 16,2 кв. м..

Кухню, площею 7,3 кв. м., ванну кімнату, площею 2,5 кв. м., вбиральню, площею 1,2 кв. м., коридор, площею 8,6 кв. м., вбудовані шафи, площею 0,5 кв. м. та 0,3 кв. м., лоджію, площею 1,2 кв. м. залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 В задоволені решти позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено. Кошти, в розмірі 71 361,00 грн., які були внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок суду, в якості компенсації 1/6 частки ОСОБА_2 у спільному майні - повернено ОСОБА_4

З таким рішення суду ОСОБА_4 не погодилась та подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а її вимоги задовольнити в повному обсязі.

При цьому скаржник посилається на недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції посилаючись на ст. 358 ЦК України, ухвалив рішення яке суперечить цій нормі. Суд дійшов до неправильного висновку про те, що позивач обрала невірний спосіб захисту, оскільки вона має право на спадкове майно, а тому вправі захищати свої інтереси. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тих же обставинах, що й позовна заява.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 07.05.1999 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності по 1/3 частці ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а. с. 7).

В даній квартирі були зареєстровані всі вказані власники даної квартири (довідка з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію)( а. с. 10).

ОСОБА_9 померла 15 січня 2011 року (копія свідоцтва про смерть) (а. с 55).

Відповідно до довідки третьої Державної нотаріальної контори, після її смерті спадкова справа не відкривалась (а. с.100).

ОСОБА_8, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці суду від 20.10.2011 року визнано померлим.

Після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_2 видані відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом по ? частці спадкового майна.

В свідоцтвах про право на спадщину вказано, спадкове майно складалось з ? частини квартири під АДРЕСА_1, з котрої 2/3 частки належали спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.05.1999 року, а ще 1/3 частка вказаної вище ? частини квартири, на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності на житло належала ОСОБА_9, спадкоємцем якої був її чоловік ОСОБА_8, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

Свідоцтво про право на спадщину на ? частку з вказаної у цьому свідоцтві ? частки квартири видано ОСОБА_2 (а. с.87).

Аналогічне свідоцтво про право на спадщину на ? частку з вказаної у цьому свідоцтві ? частки квартири видано ОСОБА_10.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, який залишив за собою заповіт, складений 22 серпня 2013 року, відповідно до якого, все своє майно заповів своїй дружині - ОСОБА_6.

Суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині встановлення порядку користування квартирою, зробив висновок, що ОСОБА_2 на праві власності належить ? частини квартири (відповідно до свідоцтва про право на спадщину), а тому вона має право користуватись даною квартирою, як співвласник.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції зробив висновок, що остання звернулась до суду за захистом своїх прав не у спосіб передбачений статтею 16 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив вказані вище обставини, однак, неправильно застосувавши норми закону, зробив помилкові висновки.

Вищезгадана квартира належала на праві спільної часткової власності по 1/3 ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, який був сином останніх.

ОСОБА_2 була дочкою ОСОБА_8, і була зведеною сестрою ОСОБА_10.

Після смерті ОСОБА_9 спадкова справа не заводилась.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9, в квартирі № 122 постійно проживав разом із нею лише ОСОБА_10

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_12, її чоловік, ОСОБА_8, який був зареєстрований в згаданій квартирі, постійно в ній не проживав.

Дана обставина підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.02.2011 року, яким визнано ОСОБА_8 безвісно відсутнім з 01.01.2008 року. Підставою для прийняття такого рішення була ст. 43 ЦК України, відповідно до якої особа визнається безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Стаття 1269 ЦК України вказує, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_8, який постійно не проживав разом з спадкодавцем, відповідно до статті 1269 ЦК України, повинен був, або написати заяву про прийняття спадщини, або в силу ст. 1268 ЦК України заявити про відмову від неї.

Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом, а також в разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом мають особи, визначені в ст. ст. 1261 - 1265 ЦК України, відповідно до черговості спадкування.

Отже, ОСОБА_8, не вчинивши дій, передбачених статтями 1268, 1269 ЦК України, не прийняв спадщину після смерті дружини - ОСОБА_9, а фактично спадщину після її смерті, яка складалась з 1/3 частки квартири, прийняв лише її син - ОСОБА_10, який вже був власником 1/3 частки квартири.

Тобто, після смерті ОСОБА_9, ОСОБА_8 залишився власником 1/3 частки квартири, а ОСОБА_10 прийнявши спадок, всього успадкував 2/3 частки квартири.

Після набрання законної сили рішення суду про визнання ОСОБА_8 померлим, відкрилась спадщина, на яку претендувала його дочка, ОСОБА_2 та його син, ОСОБА_10 в рівних частках.

Таким чином, ОСОБА_2 мала право на спадкування 1/2 частки від 1/3 частки квартири, що складає 1/6 частки квартири, а ОСОБА_10, успадкувавши частку після смерті батька, всього успадкував 5/6 частки квартири.

Отже, враховуючи зміст заповіту, ОСОБА_4 (дружина ОСОБА_10.) має право на спадщину, яка складається з 5/6 частки квартири.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що державний нотаріус, видаючи ОСОБА_10 та ОСОБА_2 свідоцтва про право власності, помилково дійшов висновку, що ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після смерті дружини - ОСОБА_9, оскільки для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо, необхідно, щоб таке проживання було постійним. Сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України про прийняття спадщини.

Поняття постійне проживання не є тотожними поняттю постійної реєстрації відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

ОСОБА_4 подаючи до суду зустрічний позов, просила скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, які були видані ОСОБА_10 та ОСОБА_2, та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на ? частку квартири № 122. Також просила припинити право ОСОБА_2 на 1/6 частки квартири, та визнати за нею право власності на квартиру № 122.

Суд першої інстанції, зробивши висновок, що дії державного нотаріуса не відповідають нормам закону, вказав, що ОСОБА_4 обраний невірний спосіб захисту своїх прав. При цьому суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4 не ставиться питання про перерахунок часток оспорюваної квартири, не стоїть питання про визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/6 частку спірної квартири, натомість ставить питання про скасування свідоцтва про право власності на спадщину за ОСОБА_2 на ? частину та припинення права на 1/6, якої остання не має.

Колегія суддів, часткового погоджується з вказаним висновком, в частині тих вимог, які стосуються припинення права на частку та визнання права власності на квартиру.

Що стосується вимог про скасування свідоцтв, то колегія суддів, вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину) (Постанова, Верховного Суду України від 08.04.2015, № 6-33цс15.)

ОСОБА_4, після смерті свого чоловіка - ОСОБА_10, подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а від так, в силу вказаних норм ЦК України, вона прийняла спадщину.

Прийнявши спадщину, ОСОБА_4 як спадкоємець, має право успадкувати майно в тій його частині, в якій воно належить їй по закону. В зв'язку з цим, вона має право вимагати, як спадкоємець, скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, так як вважає, що дане свідоцтво зменшує розмір її частки у спадковому майні.

Тому, колегія суддів, враховуючи зміст вищезгаданої Постанови ВСУ, прийшла до висновку, що в даній частині вимог спосіб захисту позивачем за зустрічним позовом обраний вірно.

Стаття 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Наявність рішення суду є необхідною умовою для внесення запису про скасування державної реєстрації права, а тому дана вимога є законною і підлягає задоволенню.

Що стосується інших вимог ОСОБА_4, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку (Постанова, Верховного Суду України від 08.04.2015, № 6-33цс15)

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Як встановлено судом, ОСОБА_4, написавши лише заяву про прийняття спадщини, на час розгляду справи ще не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, і як наслідок, не вчинила дій щодо реєстрації права на нерухому майно.

Отже, ОСОБА_4 не являється власником частки квартири в розумінні статей 331 та 1297 ЦК України, а тому, не може ставити вимогу про припинення права власності іншого співвласника на частку квартири.

Оскільки не підлягають задоволенню вимога про припинення права ОСОБА_2 на 1/6 частки квартири, колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення вимоги про визнання права власності в порядку спадкування на всю квартиру.

Разом з цим, колегія суддів прийшла до висновку, що скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих ОСОБА_2 та ОСОБА_10, та скасувавши державну реєстрацію прав на нерухомість, яка проведена на підставі цих свідоцтв, унеможливлює задоволення вимог позивача, як співвласника квартири, про встановлення порядку користування квартирою.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, в частині визначення способу захисту порушених прав спадкоємців, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що потягло за собою неправильне вирішення спору, що в свою чергу, в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Колегія суддів, керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.04.2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволені первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та про встановлення порядку користування квартирою відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Третьої Вінницької державної нотаріальної контори про скасування свідоцтв про право на спадщину, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності задовольнити частково.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.06.2012 року (спадкова справа №156/12, зареєстровано в реєстрі за №1-1844) та свідоцтво про право на спадщину за законом, від 05 вересня 2014 року (спадкова справа №156/12, зареєстровано в реєстрі за №1-1844), видані державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори, відповідно до яких ОСОБА_10 разом з ОСОБА_2 набули права на спадщину після смерті їх батька ОСОБА_8 по ? частці кожен.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на ? частку квартири АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 6907856)

В задоволені решти позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_6 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати в розмірі 487 грн. 20 коп. за подання позовної заяви та 243 грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги.

Кошти, в розмірі 71 361,00 грн., квитанція №66855934 (#66855934) від 02.03.2015 р., які були внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок Вінницького міського суду Вінницької області (рахунок отримувача * 0090, код отримувача* 2628152, банк отримувача ГУ ДКСУ у Вінницькій області), в якості компенсації 1/6 частки ОСОБА_2 у спільному майні - повернути ОСОБА_4

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: