АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9001/15 Справа № 205/1809/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Горківської селищної ради Дніпропетровського району, третя особа: Дніпропетровська міська рада про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

16 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що згідно рішення виконавчого комітету Таромської селищної ради народних депутатів від 15 вересня 1994 року № 101/4 «Про виділення земельної ділянки під особисте будівництво житлового будинку по пер. Дарвіна, 20» позивачу було виділено земельну ділянку. 20.10.1994 року Головним архітектурно-планувальним управлінням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів було видано Акт про відвід земельної ділянки, згідно рішення від 15 вересня 1994 року № 101/4, проведений в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво замовника ОСОБА_2 та зазначено, що зазначена земельна ділянка разом з закріпленими на ній геодезичними знаками переходить в розпорядження забудовника. В подальшому вул. Дарвіна була перейменована в вул. ОСОБА_4. Позивач здійснив будівництво на отриманій земельній ділянці і по його закінченні отримав свідоцтво про право власності від 23 березня 2000 року на домоволодіння, яке розташоване в м. Дніпропетровськ, сел. Таромське, пров. Академіка Павлова, 9. Після чого позивач здійснив прибудову коридору площею 17 м. кв., самовільно прибудоване майно в технічному паспорті зазначено як літ. А1-1-прибудова. Позивач просив визнати за ним право власності на домоволодіння, яке розташоване в м. Дніпропетровськ, сел. Таромське, пров. Академіка Павлова, 9, яке складається з: А1 житловий будинок, площею 108,1 кв.м, Б гараж, площею 46,8 кв.м., В сарай, площею 65,3 кв.м., № 2-6 огорожа, № 1, I, II споруди, як на самочинно збудоване майно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року ухвалено: у задоволенні позову ОСОБА_2- відмовити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, і прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Таромської селищної ради народних депутатів від 15 вересня 1994 року № 101/4 «Про виділення земельної ділянки під особисте будівництво житлового будинку по пер. Дарвіна, 20» позивачу було виділено земельну ділянку площею 1000 кв.м. для будівництва житлового будинку. 20.10.1994 року Головним архітектурно-планувальним управлінням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів було видано Акт про відвід земельної ділянки, згідно рішення від 15 вересня 1994 року № 101/4, проведений в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво замовника ОСОБА_2 та зазначено, що вказана земельна ділянка разом з закріпленими на ній геодезичними знаками переходить в розпорядження забудовника. В подальшому позивачем на вказаній земельній ділянці побудовано житловий будинок. Встановлено, що пер. Дарвіна було перейменовано в провулок ОСОБА_4, у звязку зі зміною меж м. Дніпропетровська. Згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 23 березня 2000 року, житловий будинок, який розташований у м. Дніпропетровськ, с. Таромське, пров. Академіка Павлова, 9 належить на праві приватної власності ОСОБА_2. Свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Таромської селищної ради від 18 лютого 2000 року № 17/1. Встановлено, що позивачем на території домоволодіння в м. Дніпропетровськ, сел. Таромське, пров. Академіка Павлова, 9, збудовано: А1 житловий будинок, площею 108,1 кв.м, Б гараж, площею 46,8 кв.м., В сарай, площею 65,3 кв.м., № 2-6 огорожа, № 1, I, II споруди.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що в судовому засіданні не встановлено, що право позивача порушено відповідачем, не надано суду доказів звернення ОСОБА_2 до органів місцевого самоврядування, доказів, що йому було відмовлено. Крім того, узаконення самовільного будівництва не входить до компетенції суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини сторін виникли щодо визнання права власності на домоволодіння оскільки в ньому самовільно прибудоване самовільне нерухоме майно, яке в технічному паспорті від 24.10.2001 року позначено як літ. А-1-1 прибудова.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що спірний обєкт нерухомого майна літ. А-1-1 прибудова побудована до 2001 року після отримання позивачем свідоцтва про право власності на домоволодіння від 23 березня 2000 року.

При цьому, розділом другим ЦК УРСР (у ред. 1963року), що був чинним на момент здійснення самовільного будівництва, регулюються відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. Громадяни, які збудували жилі будинки, господарські і побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту не набувають права власності на самочинне будівництво, а мають право володіти та користуватися цими будівлями і не вправі розпоряджатися ними.

Нормами Цивільного Кодексу УРСР від 18 липня 1963 року питання визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку не врегульовано.

На час виникнення спірних правовідносин існував інший порядок визнання права власності на самочинне будівництво.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що позивач використовує судовий порядок визнання права власності на самочинне будівництво, для того щоб не дотримуватися встановленого порядку одержання дозволу на будівництво та іншої дозвільної документації.

Відсутні висновки з цих питань уповноважених органів державного будівельного контролю, на яких чинним законодавством покладена функція забезпечення дотримання законодавства, державних стандартів, норм і правил, архітектурних вимог і технічних умов, а також положень затвердженої містобудівної документації та проектів конкретних об'єктів, місцевих правил забудови населених пунктів усіма суб'єктами містобудівної діяльності незалежно від форм власності під час забудови територій і населених пунктів, розміщення, будівництва, реконструкції, капітального ремонту об'єктів житлово-цивільного, виробничого та іншого призначення, тощо.

Враховуючи вищевикладені норми матеріального закону та аналізуючи зазначені докази по справі у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначеного цивільного позову.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, - ч.1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; ч.2 - особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; ч.3 - право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; ч.4 - якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Власник майна, відповідно до ст. 392 ЦК України, може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи із змісту частини другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Частиною 1 статті 182 ЦК України, встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства, у тому числі, справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до розяснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК).

У звязку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що звертаючись до суду з позовом, позивач не надав суду доказів, яким чином та які його права, свободи чи інтереси з питання, що є предметом даного спору в суді, порушені, невизнані або оспорюванні відповідачем, адже, як встановлено судом, до відповідача він не звертався.

Оскільки колегія суддів на підставі зібраних доказів встановила, що відповідач своїми діями не створює перешкоди позивачу у користуванні його власністю та не порушує його права та свободи, то не має підстав для скасування рішення суду першої інстанції з наведених в апеляційній скарзі підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до визначених законом органів, до компетенції яких належить вирішення питання про відповідність самочинного будівництва будівельним нормам, правилам та прийняття його в експлуатацію.

Колегія суддів, переглядаючи справу в апеляційному порядку, дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, недоведеними та необґрунтованими, заявленими передчасно, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду та є необґрунтованими.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування до спірних правовідносин статей 375, 376,331 ЦК України, колегія суду вважає неспроможними, оскільки вони не відповідають вимогам діючого законодавства щодо підстав визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку, зводяться до неправильного толкування зазначених норм закону.

Крім того, є безпідставними вимоги щодо визнання права власності на нерухоме майно, яке є вже у власності позивача на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 23 березня 2000 року, виданого виконавчим комітетом Таромської селищної ради та яке зареєстроване Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації та записані в реєстрову книгу № 39 за реєстровим № 158-278 23 березня 2000 року.

Судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_5