АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4457/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: №640/1246/15-ц Попрас В.О.
Категорія: житлові Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області про зняття з реєстраційного обліку та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради 01.02.1999 року за реєстраційним НОМЕР_1, він є власником двокімнатної ізольованої квартири НОМЕР_2, житловою площею 27,0 кв.м., загальною площею 43,10 кв.м., у житловому будинку АДРЕСА_1.

З 03 вересня 1994 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, від якого вони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З народженням доньки шлюбні та сімейні відносини між подружжям припинились.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.02.2005 року укладений між подружжям шлюб був розірваний в судовому порядку за ініціативою позивача.

Згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2005 року він сплачував своїй колишній дружині аліменти на утримання їхньої доньки.

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради 10.07.2001 року за реєстраційним НОМЕР_3, відповідачка по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - його колишня дружина та донька є співвласниками квартири НОМЕР_4 в житловому будинку АДРЕСА_2.

На теперішній час позивачу стало відомо, що 04.12.2006 року відповідачка ОСОБА_3 з метою заволодіння належною йому квартирою звернулась з письмовою заявою до виконкому Московської районної в місті Харкові ради , при цьому ввівши в оману його та працівників виконкому, про надання дозволу подружжю зняти їхню малолітню доньку ОСОБА_4 з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі НОМЕР_4 житлового будинку АДРЕСА_2 та зареєструвати її у квартирі НОМЕР_2 житлового будинку АДРЕСА_1, тобто в квартирі, належній позивачу. При цьому, при поданні вказаної заяви відповідачка ОСОБА_3 не надавала паспорта позивача та крім того, ця заява була написана нею від імені подружжя, в той час як це вже не відповідало дійсності.

Рішенням виконкому Московської районної в місті Харкові ради від 26.12.2006 року № 460/15 відповідачці ОСОБА_3 було надано дозвіл на зняття їхньої малолітньої доньки ОСОБА_4 з реєстраційного обліку по АДРЕСА_2 з подальшою реєстрацією її місця проживання по АДРЕСА_1.

З 25.04.2007 року відповідачка ОСОБА_3 та їхня донька ОСОБА_4 проживають у належній позивачу квартирі.

З 19.05.2010 року рішенням Київської міжрайонної МСЕК позивача було визнано інвалідом 2-ї групи. Рішенням тієї ж МСЕК від 03.07.2013 року позивача визнано інвалідом 2-ї групи безстроково.

У зв'язку з погіршенням стану його здоров'я (наслідки проведеної 19.01.20010 року операції по видаленню крововиливу та пухлини лівої скроневої долі, а також гострого інфаркту міокарду, перенесеного в 2012 році) та періодичних приступів позивач потребує постійного стороннього догляду та перебуває під наглядом сестри.

Проте, відповідачка ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_4 створили невиносні умови проживання, зламали меблі, постійно погрожують позивачу, в зв'язку з чим він не має можливості користуватися своїм майном, бо ОСОБА_3 вважає себе власницею його квартири.

Між позивачем та відповідачами сімейних відносин не існує, спільного господарства вони не ведуть. За борги по сплаті комунальних послуг в квартирі відключені газ, вода, каналізація та електропостачання. Будь-якого договору найму житла з відповідачкою ОСОБА_3 не укладалося, плати за користування його житлом від відповідачів він не отримує, комунальні послуги вони не сплачують. Субсидію позивач оформити не може. На неодноразові звернення до своєї колишньої дружини про надання згоди на зняття їхньої доньки з реєстраційного обліку в належній позивачеві квартирі та її реєстрацію в квартирі НОМЕР_4 житлового будинку АДРЕСА_2, яка належить останнім на праві власності, відповідачка ОСОБА_3 такої згоди не дає.

Звернення позивача для вирішення зазначеного питання до Служби у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області позитивних наслідків також не мало.

Таким чином, відповідачі створюють перешкоди позивачу в реалізації його законних прав на вільне володіння своєю власністю.

Посилаючись на вказані обставини, та з метою захисту його порушених прав як власника житла, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 11, 12, 15, 16, 182, 317, 319, 321, 762 ЦК України, ст.ст. 150, 158, 162, 168, 169 ЖК УРСР:

- зобов'язати Київський РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області зняти його доньку ОСОБА_4 з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_1;

- виселити відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з належної йому квартири НОМЕР_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 в квартиру НОМЕР_4 житлового будинку АДРЕСА_2, яка належить останнім на праві спільної власності.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягала на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4, заявлені позивачем вимоги не визнала та заперечуючи проти їх задоволення, вказувала на те, що їхні з відповідачем сімейні відносини, дійсно припинилися ще до розірвання їхнього шлюбу судом у лютому 2005 року. Проте, на момент подачі заяви до виконкому Московської районної ради м. Харкова у грудні 2006 року про надання дозволу на зняття їхньої малолітньої доньки з реєстрації місця її проживання в квартирі НОМЕР_4 житлового будинку АДРЕСА_2 та реєстрацію її в належній позивачеві квартирі, сімейні відносини між колишнім подружжям були поновлені, ця заява була підписана обома батьками, а відтак їхня донька зареєстрована та проживає в батьківській квартирі на законних підставах.

У квітні 2007 року вона, відповідачка також була зареєстрована в квартирі колишнього чоловіка зі згоди останнього на правах члена його сім'ї, а тому ніяких договорів найму житла з позивачем бути не могло.

Розірвання шлюбу з позивачем було офіційно зареєстровано в Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського МУЮ лише в жовтні 2008 року і саме, з цього часу їхні шлюбно-сімейні відносини остаточно припинилися.

Проте, продовжуючи проживати в квартирі позивача, вони з донькою будь-яких перешкод останньому, як власнику житла не чинили, він має вільний доступ до житла, постійно проживає в ньому й користується ним на власний розсуд.

Комунальні послуги відповідачка сплачувала періодично, по мірі можливості. При цьому оформити субсидію позивачу нічого не заважало, оскільки їхня донька повноліття ще не досягла, є студенткою 1-го курсу оркестрового факультету заочного відділення Харківського національного університету мистецтв імені І.П. Котляревського й самостійних доходів не має, а вона - відповідачка була вимушена знятися з реєстраційного обліку в квартирі позивача 11.06.2014 року на категоричну вимогу останнього в обмін на надання ним дозволу на тимчасовий виїзд їхньої доньки (неодноразового Лауреата міжнародних конкурсів та фестивалів молодих виконавців) за кордон до Німеччини для участі в оркестровій практиці.

Що ж стосується квартири НОМЕР_4 в житлового будинку АДРЕСА_2, яка приватизована на трьох осіб, то це однокімнатна квартира, загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., тобто на їхню доньку припадає лише 5,7 кв.м. жилої площі, що значно менше встановленої санітарної норми. Крім того, в цій квартирі проживає одна із співвласниць - мати відповідачки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка в силу свого похилого віку є хворою людиною та потребує повного спокою, що унеможливлює заняття доньки в одній кімнаті з хворою бабусею на музичних інструментах в рамках навчального курсу. Таким чином, єдиним місцем проживання їхньої з позивачем неповнолітньої доньки фактично є батьківська квартира, де мається окрема кімната, в якій донька проживає та має можливість щоденно займатися музикою, як те передбачено учбовою програмою.

Представник третьої особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області у судовому засіданні проти задоволення заявленого позивачем ОСОБА_2 позову заперечувала, вважаючи його не обґрунтованим. В наступне судове засідання представник третьої особи не з'явилася, подавши відповідну заяву про подальший розгляд справи без її участі та вирішення справи з урахуванням інтересів дитини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено виселити відповідачку ОСОБА_3 з квартири НОМЕР_2 в житловому будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2

У задоволенні решти, заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідачки ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погодившись частково із таким рішенням районного суду, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується відмови в задоволенні його позовних вимог про зняття ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання в належній йому квартирі, а також виселення останньої з цього житлового приміщення, та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення, яким задовольнити зазначені вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що відмовляючи у задоволенні його позовних вимог про виселення ОСОБА_4 з належної йому квартири, суд першої інстанції фактично проігнорував конституційну норму про недоторканість житла, а також його конституційне право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Крім того, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що неповнолітня ОСОБА_4 лише юридично є його донькою, спільного господарства з нею вони не ведуть, а відтак вона не відноситься до членів його сім'ї, які мають право користуватися належним йому житлом.

Також апелянт вказує й на те, що ОСОБА_7, проживаючи в його квартирі, витрат на утримання цього житла не несе, комунальних послуг не сплачує, а в самій квартирі відсутнє водопостачання, водовідведення та електропостачання.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Поняття права власності визначено законодавцем у ч. 1 ст. 316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, на яку, зокрема, посилався позивач ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Як роз'яснено в п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК України).

Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч. 1 ст. 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III (далі: Закон № 2402-III), цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

За змістом ст. 1 вказаного Закону дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Згідно ст. 2 Закону № 2402-III законодавство про охорону дитинства грунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

За приписами ст.ст. 3, 8 Закону № 2402-III всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Відповідно до ст. 11 Закону № 2402-III кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ст. 18 Закону№ 2402-III).

Правові підстави для виселення члена сім'ї власника жилого будинку (квартири) визначені у ст. 157 ЖК УРСР.

Відповідно до вказаної правової норми членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено в судовому порядку у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено по справі, позивач ОСОБА_2 є власником двокімнатної ізольованої квартири НОМЕР_2, житловою площею 27,0 кв.м., загальною площею 43,10 кв.м., у житловому будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради 01.02.1999 року за реєстраційним НОМЕР_1 (а.с. 13).

З 03.09.1994 року позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.02.2005 року (а.с. 12).

Від вказаного шлюбу позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

Рішенням виконкому Московської районної в місті Харкові ради від 26.12.2006 року № 460/15 батькам малолітньої ОСОБА_4 дозволено зняти її з реєстраційного обліку по АДРЕСА_2 та зареєструвати її в квартирі НОМЕР_2 житлового будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності її батькові ОСОБА_2

При цьому відповідальність за перереєстрацію малолітньої ОСОБА_4 було покладено на її батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с 19).

Вказане рішення виконкому позивачем ОСОБА_2 в установленому порядку не оскаржувалось й незаконним не визнано.

Згідно довідки дільниці № 13 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 06.12.2014 року неповнолітня ОСОБА_4 з 25.04.2007 року зареєстрована та постійно проживає в квартирі НОМЕР_2 житлового будинку АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_2, який є власником цієї квартири (а.с. 15).

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що неповнолітня донька позивача самовільно вселилася в належну йому квартиру без його дозволу і згоди, чи своїми винними діями створює перешкоди у реалізації ним передбачених законом правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження належним йому житлом, або у будь-який інший спосіб порушує його законні права власника квартири, позивачем ОСОБА_2 до суду не представлено.

Не представлено позивачем до суду й будь-яких реальних та об'єктивних доказів, які б свідчили про наявність підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, для виселення його ще неповнолітньої на час розгляду справи в районному суді доньки ОСОБА_7 з належної йому квартири НОМЕР_2 житлового будинку АДРЕСА_1, де остання зареєстрована та проживає протягом тривалого часу, а саме: з квітня 2007 року.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог про зняття його неповнолітньої доньки ОСОБА_7 з реєстраційного обліку місця проживання в належній йому квартирі та виселення її з цього житлового приміщення, за їх недоведеністю та безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про те, що неповнолітня ОСОБА_4 лише юридично є його донькою, спільного господарства з нею вони не ведуть, а відтак вона не відноситься до членів його сім'ї, які мають право користуватися належним йому житлом, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. 4 ЖК УРСР, яка носить імперативний характер, діти наймача (власника) жилого приміщення вважаються членами його сім'ї в силу закону, незалежно від того, чи ведуть вони з ним спільне господарство.

Безпідставними є й доводи апелянта про те, що його донька ОСОБА_7, проживаючи в належній йому квартирі, витрат на утримання цього житла не несе й комунальних послуг не сплачує, оскільки за приписами ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР брати участь у витратах по утриманню квартири зобов'язані лише повнолітні члени сім'ї власника.

Те ж саме стосується й доводів апелянта про те, що в належній йому квартирі відсутнє водопостачання, водовідведення та електропостачання, позаяк зазначені обставини не є підставою для виселення неповнолітньої ОСОБА_4 з цього житла, а забезпечення необхідних санітарно-гігієнічних та побутових умов проживання дитини є безпосереднім обов'язком її батьків, у тому числі й самого позивача.

Інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, в оскаржуваній його частині, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: