Справа № 338/627/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2006/2015
Головуючий у 1 інстанції Круль І.В. І. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника прокуратури Івано-Франківської області Сапожникової Ю.О., представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Богородчанського району в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк", співвідповідіча ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог служба в справах дітей Богородчанської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Богородчанського районного нотаріального округу Максьом Галина Іванівна, про визнання недійсним договору іпотеки,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Богородчанського районного суду від 22 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року прокурор Богородчанського району в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 - третьої особи, перед відповідачем ЗАТ КБ «Приватбанк" за кредитним договором 25 квітня 2007 року був укладений договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2340 га, що знаходиться в с. Скобичівка Богородчанського району Івано-Франківської області.

Посилаючись на те, що договір іпотеки укладено без згоди органу опіки та піклування, чим порушені житлові права неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на момент укладення договору та на даний час проживають у спірному житловому будинку, прокурор просив визнати договір іпотеки недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Рішенням Богородчанського районного суду від 22 липня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк» 25 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Максьом Галиною Іванівною за №2646.

Стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_3 в користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

На вказане рішення ПАТ КБ "ПриватБанк" подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд не з'ясував всіх обставин справи, а саме: не перевірив доводів приватного нотаріуса про відсутність реєстрації неповнолітніх дітей в спірному будинковолодінні та не витребував докази, що на момент укладення правочину була довідка про відсутність реєстрації дітей.

Стверджує, що на момент укладення договору іпотеки неповнолітні, в інтересах яких подано позов, не мали права власності на предмет іпотеки. Тому укладений договір іпотеки не торкався майнових прав дітей іпотекодавців.

Договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у будинку, що є предметом іпотеки, інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Суд не з'ясував, що на момент отримання кредиту ОСОБА_3 не надав банку відповідні відомості щодо реєстрації всіх осіб у будинку, що є предметом іпотеки.

Також апелянт зазначає, що судом не було застосовано норму закону, яка підлягала застосуванню - ч.1 ст.216 ЦК України, згідно якої суд повинен був застосувати двосторонню реституцію, зобов'язавши ОСОБА_3 повернути банку все одержане на виконання правочину, а саме: грошові кошти.

Стверджує, що судом також порушено норми процесуального права - ст.ст.5, 10, 11, 60, 212, 213 ЦПК України.

З наведених підстав апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В судове засідання представник апелянта ПАТ КБ "ПриватБанк" не з'явився, подав заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням його у відпустці, однак не надав жодного підтвердження такої обставини, тому колегія суддів, керуючись ст.305 ЦПК України, вирішила, що причини неявки представника апелянта є неповажними і справу слід розглядати без його участі.

Треті особи: приватний нотаріус та представник служби у справах дітей у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Представник прокуратури Сапожникова Ю.О. та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення представників прокуратури та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 25 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №IFBWGA00000030, згідно якого банк зобов'язався надати 33000 доларів США, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути вказаний кредит в порядку і на умовах, передбачених кредитним договором, надати в іпотеку банку нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1.

Цього ж дня, 25 квітня 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань по вищевказаному кредитному договору, між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Максьом Галиною Іванівною за №2646, згідно якого ОСОБА_3 передав в іпотеку домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 179775 грн., а саме: житловий будинок - загальною площею 306,4 кв.м., житловою площею 123,4 кв.м., літню кухню - загальною площею 16,4 кв.м., сарай - загальною площею 11,6 кв.м., криницю та земельну ділянку, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2340 га, що знаходиться в с. Скобичівка Богородчанського району Івано-Франківської області (а.с.8-11). Даний договір іпотеки укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 є батьком дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12). Дитина ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного договору іпотеки (25.04.2007 року) була неповнолітньою (не виповнилось 16-ти років), а ОСОБА_6 - малолітнім (виповнилось 7 років).

Судом вірно встановлено факт проживання та реєстрації вказаних дітей у домоволодінні, що є предметом іпотеки.

Так, відповідно до довідок Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району від 14 квітня 2015 року за №662, від 15.04.2015 року за №664 (а.с.13, 21), виписок з погосподарської книги Старобогородчанської сільської ради за 2006-2015 роки (а.с.14-20) встановлено, що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали в будинку по АДРЕСА_1

Із показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 встановлено, що з часу побудови спірного будинковолодіння, тобто з 2001 року, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом з батьками проживали в будинку по АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_11, секретар Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району, підтвердила, що на час посвідчення договору іпотеки діти були зареєстровані у зазначеному будинку. Довідка від квітня 2007 року за №798 (а.с.54), на підставі якої посвідчений договір іпотеки, нею не видавалась, підписи на довідці та текст написаний не нею та не головою сільської ради.

Таким чином, наведені докази є належними, допустимими та достатніми для висновку про те, що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали у будинку, що є предметом іпотеки, на момент укладення договору іпотеки. Довідка ж від квітня 2007 року за №798 (а.с.54) суперечить вищезазначеним матеріалам справи, тому суд вірно не взяв її до уваги.

Відповідно до ч.4 ст. 177 Сімейного кодексу України, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В свою чергу, частиною шостою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК України "Правочини" (статті 215-236).

У відповідності до вимог ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Із зазначеного випливає, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Такою є і правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові від 01 липня 2015 року в справі 6-396 це 15.

Таким чином, у справі, що розглядається, передача нерухомості в іпотеку відбулась всупереч вимогам ч.3 ст.17 ЗУ "Про охорону дитинства", ч.4 ст.177 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без попередньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а тому на підставі ст.215 ЦК України даний договір підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права дітей.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд не з'ясував усіх обставин справи, а саме: не перевірив доводів приватного нотаріуса про відсутність реєстрації неповнолітніх дітей в спірному будинковолодінні та не витребував докази, що на момент укладення правочину була довідка про відсутність реєстрації дітей, не заслуговують на увагу, поскільки судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено факт реєстрації та проживання дітей у будинку, що є предметом іпотеки. А довідка про відсутність реєстрації дітей у будинку (а.с.54) не спростовує наведених обставин, поскільки свідок ОСОБА_11, секретар Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району, пояснила, що вказану довідку вона не видавала, підписи на довідці та текст написаний не нею та не головою сільської ради, чого не було спростовано.

Посилання ж апелянта на те, що на момент укладення договору іпотеки неповнолітні, в інтересах яких подано позов, не мали права власності на предмет іпотеки, тому укладений договір іпотеки не торкався майнових прав дітей іпотекодавця, є безпідставними з огляду на те, що згідно вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Отже, не тільки порушення права власності, а й права користування дітей є підставою для визнання правочину недійсним.

Апелянт посилається також на те, що договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у будинку, що є предметом іпотеки, інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії, а суд першої інстанції не з'ясував, що на момент отримання кредиту ОСОБА_3 не надав банку відповідні відомості щодо реєстрації всіх осіб у будинку, що є предметом іпотеки. Такі доводи апелянта колегія суддів відхиляє, оскільки вони стосуються невиконання іпотекодавцем своїх обов'язків, за що договором іпотеки передбачено відповідальність (у формі відшкодування збитків, тощо), яку повинен нести іпотекодавець перед іпотекодержателем, однак такі доводи не спростовують правильного висновку суду про порушення майнових прав дітей укладенням оспорюваного договору іпотеки без попередньої згоди органу опіки та піклування, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що судом не було застосовано норму закону, яка підлягала застосуванню - ч.1 ст.216 ЦК України, згідно якої суд повинен був застосувати двосторонню реституцію, зобов'язавши ОСОБА_3 повернути банку все одержане на виконання правочину, а саме, грошові кошти, не можуть бути підставою для скасування рішення, поскільки суд визнав недійсним договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно і жодних коштів за цим договором останній від банку не отримував, а тому і не зобов'язаний їх повертати у зв'язку з визнання договору іпотеки недійсним. Разом з тим, ОСОБА_3 отримав кредит відповідно до умов кредитного договору, який залишається чинним і недійсним не визнаний, а тому зобов'язаний повертати кредит на умовах та в порядку, передбаченому кредитним договором.

Не знайшли свого підтвердження також доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Богородчанського районного суду від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук