АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/2823/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Макаренко В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 19 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

УСТАНОВИЛА:

23 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2000 грн. щомісяця, починаючи з дня надходження позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Також просить стягнути 600 грн. витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з листопада 2010 року по січень 2012 року, мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач з січня 2012 року змінила своє місце проживання, син залишився проживати разом з позивачем.

Позивач зазначає, що відповідач не виконує своїх батьківських обов"язків, дитиною не цікавиться, не приймає участі у її вихованні та догляді, весь тягар у зв"язку із цим позивач несе самостійно.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 19 травня 2014 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 25 листопада 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 в грудні 2014 року подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове.

В апеляційній скарзі посилається на те, що сторони з 2008 року сумісно постійно проживають у АДРЕСА_1, та здійснюють спільний догляд за дитиною. Зазначає, що на момент ухвалення рішення не працювала, тому вважає необґрунтованим стягнення з неї аліментів у розмірі 2000 грн. Вказує, що викладені підстави позову не ґрунтуються на фактичних взаєминах сторін та дитини, ніколи не проживала за місцем реєстрації позивача.

В судовому засіданні відповідач та її представник апеляційну скаргу підтримали. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з»явившихся осіб, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони з січня 2012 року проживають окремо, дитина перебуває на вихованні та утриманні у батька, мати участі у цьому не приймає.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з листопада 2010 року по січень 2012 року, мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ з відповідними змінами та доповненнями кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Обов»язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст.51 Конституції України та ст.180 СК України. Обов»язок утримувати дитину є рівною мірою обов»язком як матері, так і батька.

Відповідно до норм чинного законодавства за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання свого обов»язку утримувати дитину. Мотивів із посиланням на докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не утримує дитину та дитина проживає разом із батьком, рішення суду не містить. Питання про визначення місця проживання дитини з одним із батьків в судовому порядку не вирішувалось.

Разом з тим, допитана в суді апеляційної інстанції в якості свідка ОСОБА_6 підтвердила факт того, що сторони та їх син проживають в будинку АДРЕСА_1, обидва приймають участь у вихованні і утриманні дитини, сумісно ним опікуються. Позивачем дані таких пояснень не спростовувались.

Окрім того, відповідачем надано письмові докази, дані яких свідчать про придбання дитячих речей та продуктів дитячого харчування.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ухилення відповідача від виконання обов»язку утримувати дитину, а сам по собі факт припинення шлюбних відносин між сторонами не дає підстав для вирішення питання про стягнення аліментів в судовому порядку.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 19 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов