Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4635/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Антоненко Н.О., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 та з урахуванням змін та уточнень до позову просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при житті ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2007, остання була непрацездатною, постійно проживала та була зареєстрована разом із ОСОБА_7 у спірній квартирі. Вважає, що ОСОБА_6 успадкувала після смерті свого чоловіка обов'язкову частку у розмірі половини частки, яка б належала їй при спадкуванні за законом (1/2). При житті ОСОБА_6 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_4

В свою чергу ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та з урахуванням змін та уточнень, просила визнати за нею право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7 - Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 71,40 кв.м.

Свої позовні вимоги обгрутовувала тим, що ОСОБА_7 проживав сам, оскільки ОСОБА_6 його покинула, а спірна квартира була особистою власністю ОСОБА_7, який при житті склав заповіт, яким усе своє майно заповів їй ОСОБА_5 Оскільки ОСОБА_4 не визнає та оспорює її право на спадщину, чим створює перешкоди в оформленні спадщини, тому вона звернулася до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.10.2014 позови сторін були об'єднані в одне провадження.

Справа неодноразово розглядалась судами.

Останнім рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 відмовлено у повному обсязі.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 3219 грн. зараховано в доход держави.

Задоволено позов ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7, а саме на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 71,40 кв.м.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 214 грн. 60 коп. стягнуто на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_4.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 3004 грн. 40 коп. стягнуто з ОСОБА_4 в доход держави.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права. Просив рішення суду скасувати та закрити провадження стосовно позовних вимог ОСОБА_5 В частині позовних вимог ОСОБА_4 , то їх задовольнити. На думку представника, суд першої інстанції безпідставно застосував норми ч.3 ст. 61 ЦПК України та поклав в основу рішення обставини, які були встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013, оскільки вони є суперечливими. Суперечності мотивувальної частини рішення фактично усунуті резолютивною частиною, яким за ОСОБА_5 визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири (спадкового майна), а в іншій частині позову відмовлено. Вважає, що акт про не проживання ОСОБА_6 на спірній жилій площі є неналежним доказом, оскільки складений через 2-а роки після її смерті та безпідставно відмовлено в допиті свідків. Не відповідають дійсності висновки суду, щодо підстав звернення до суду з позовом ОСОБА_4 - відсутність правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Не враховано судом і той факт, що нині покійна ОСОБА_6 вибула зі спірної жилої площі при житті тимчасово поза своєї волі - тяжка хвороба, безпорадний стан та потреба у сторонньому догляді про що свідчать матеріали справи. Звернув увагу на неправильний розподіл судових витрат, що є порушенням вимог ст. 88 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_5 та її представники неодноразово в судове засідання апеляційного суду не з'являлися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності та відхиляє клопотання ОСОБА_5 про повторне відкладення розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що нині покійна ОСОБА_6 при житті в установленому законом порядку не прийняла спадщину (обов'язкову долю) після смерті ОСОБА_7, а відтак спадкоємець за заповітом ОСОБА_6 - позивач ОСОБА_4 не має права на спадкове майно - Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та визнаючи за нею право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7 на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_6 не прийняла спадщину (обов'язкову долю), а нині покійний ОСОБА_7 залишив заповіт на все своє майно на ОСОБА_5, то остання має право на цю частину майна, як спадкоємець.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального закону.

Так при ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Положенням ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 було визнано право власності за ОСОБА_5 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7

Цим же рішенням суду встановлено, що 14 лютого 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено шлюб. Дітей від шлюбу не мають.

23 грудня 2003 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно вона заповіла ОСОБА_4 (т.1 а.с.9).

11 січня 2011 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно він заповів ОСОБА_5 (т.З а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (т.1 а.с.5, 6).

Спір між сторонами - спадкоємцями за заповітами в даній справі виник відносно Ѕ частини спадкового майна квартири АДРЕСА_1.

Вищезазначеним рішенням встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_7 під час шлюбу з ОСОБА_6, але за кошти, які особисто належали ОСОБА_7, а тому належала йому на праві особистої власності.

Згідно ч.2 ст.1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Виходячи зі змісту зазначеної норми днем відкриття спадщини є день смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

За приписом ч.2,3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами 2-4 статті 1273 цього Кодексу.

Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними ( ч.1 ст.39 ЦК України). Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч.1 ст.40 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що на час відкриття спадщини (строк присічний) після смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1) нині покійна ОСОБА_6 в установленому законом порядку не була визнана недієздатною, а відтак на неї не могли поширюватися вимоги ч.3 ст. 1268 ЦК України, а тому і клопотання представників сторони ОСОБА_4 щодо призначення посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 апеляційним судом було відхилено.

У відповідності до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Пред'являючи позов до суду позивач ОСОБА_4 спочатку зазначала, що її покійна бабуся ОСОБА_6 була одружена з ОСОБА_7, разом із ним проживала і майно, яке залишилось після його смерті (спірна квартира ) є спільною сумісною власністю подружжя,а тому бабуся при житті мала право на ѕ частини спірної квартири, а її доля, як спадкоємця після смерті бабусі повинна становити також ѕ частини. В подальшому були змінені позовні вимоги і вимоги були заявлені щодо прийняття спадщини обов'язкової частки (1/2 частина) виходячи с того, що ОСОБА_6, як дружина постійно проживала з ОСОБА_7 (спадкодавцем) на час відкриття спадщини, і, на її думку, вважається такою, що прийняла спадщину.

Разом з тим, судом першої інстанції із показань свідка ОСОБА_8 (сина покійної ОСОБА_6) було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті ОСОБА_7) його мати - ОСОБА_6 знаходилась за адресою: АДРЕСА_3. І він не заперечував, що, зокрема з 10.01.2011р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 за ОСОБА_6 постійно доглядала найнята, згідно з Договором щодо забезпечення догляду, особа для якої була виділена окрема кімната у квартирі за адресою: АДРЕСА_3. А з матеріалів справи вбачається, що частина квартири АДРЕСА_3 належала на праві власності і покійній ОСОБА_6, яку вона приватизувала. Тобто ОСОБА_6 проживала у своїй власності, яка в подальшому перейшла у власність ОСОБА_4, як спадкоємцю за заповітом. Не заперечувала і позивач ОСОБА_4, що її бабуся хворіла і проживала разом із ними та за нею здійснювався догляд. Тоді як, нині покійний ОСОБА_7 у 90-річному віці залишився проживати на спірній жилій площі.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив, що на час смерті ОСОБА_7, ОСОБА_6 з ним не проживала. До того ж, причина смерті ОСОБА_7 було самогубство. Таким чином, застосуванню ч.3 ст. 1268 ЦК України не підлягає, на нормі якої акцентувала увагу в апеляційній інстанції сторона позивача ОСОБА_4

Частиною 1 ст. 1276 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Як вбачається із матеріалів справи, нині покійна ОСОБА_6 мала право лише на обов'язкову частку в спадковому майні, але її не прийняла, заяв до нотаріальної контори не подавала, а тому спадкова трансмісія до зазначених правовідносин не може бути застосована, про що і зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції. За таких обставин суд правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Відповідач ОСОБА_5, згідно заповіту ВРЕ №195779 від 11.01.2011р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М., зареєстровано у реєстрі за № 23, є спадкоємцем усього майна, що належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 19.10.2011 ОСОБА_5 звернулася до 22-ї нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 (т.З а.с.100). Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, то позовні вимоги ОСОБА_5 слід задовольнити виходячи з того, що вона є спадкоємцем ОСОБА_7 усього майна за заповітом.

Правові підстави до закриття провадження стосовно позовних вимог ОСОБА_5, як того просив представник ОСОБА_4 у апеляційній скарзі, відсутні, оскільки рішенням апеляційного суду було вирішено питання лише відносно Ѕ частини спірної спадкової квартири покійного ОСОБА_7, а відносно іншої частини між сторонами існував спір.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки районного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно. Судові витрати у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України розподілені правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4, нормативно-правові акти повно та послідовно викладені у мотивувальні частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: