Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

05 січня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Рябченко Л. А. ,

при секретарі - Приймак Л. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

про визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши позовні вимоги, просить

визнати договір «Автопакет» №604/МКЗЗ/АП/2008-840 від 06.08.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем, з усіма додатками, змінами та доповненнями недійсним з моменту його укладення, застосувати наслідки недійсності правочину та застосувати односторонню реституцію: зобов'язати відповідача повернути позивачу, сплачені по договору відсотки, пеню, штрафні санкції, тощо у валюті, в якій здійснювалась оплата, а саме 13039,75 доларів США та кредитні кошти в сумі 31300 доларів США; зобов'язати відповідача нарахувати та сплатити внесені відсотки за користування коштами як за валютним вкладом з можливістю поповнення з відсотковою ставкою, яка була звичайною для подібних депозитних вкладів в даному банку в період з моменту здійснення першого внеску (05.09.2008 року) та до моменту виконання рішення суду; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок наданих відповідачем позивачу коштів у сумі 31300 доларів США в національну валюту України за комерційним курсом позивача на момент укладання угоди, встановити реальну ціну угоди в грошовій одиниці України, яка підлягає поверненню відповідачу в зв'язку з визнанням угоди недійсною. Просить звільнити від сплати судового збору, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», судові витрати покласти на відповідача.

Вимоги позивач обґрунтував тим, що 06.08.2008 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», що змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» було укладено договір «Автопакет» з подальшим укладенням договору про внесення змін та доповнень від 27 березня 2012 року. Відповідно до умов угоди відповідач надав позивачу кредит у суму 31300 доларів США зі сплатою 13,25 відсотків річних строком до 05 серпня 2013 року на придбання автотранспортного засобу та витрати, що пов'язані з державною реєстрацією.

24.06.2014 року позивачем було повністю погашено заборгованість за цією угодою, про що свідчить довідка банку від 11.07.2014 року. Проте, підписання та виконання зазначеного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком обману, чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ВАТ КБ «Надра», а саме:

Відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає законодавство.

Відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому такий правочин повинен бути визнаний судом недійсним.

У тексті Договору 1 зобов'язання банку надати кредит відсутнє взагалі, а з'являється лише у Договорі 2 (п.4.1.1.)

Згідно з п.п. 4.3.17. договору «Автопакет», в день укладання цього договору позичальник повинен застрахувати предмет застави в страховій компанії, що входить до переліку акредитованих Банком, (п.4.3.2. Договору 2). Проте, відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про страхування», добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Банк позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію на весь період дії кредитного договору.

Згідно з п.п. 4.2.2, 4.2.5, 4.2.9 договору, банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язання (не зважаючи на відсутність простроченої заборгованості позичальника), а у випадку невиконання позичальником такої вимоги в установлений строк, звернути стягнення на заставне майно. Тобто, банк надає собі права будь-коли, безпідставно, на власний розсуд вимагати повернення всього кредиту, або звернути стягнення на майно (аналогічно п. 4.2.2, п.4.2.3, п.4.2.9 Договору 2).

Згідно з п.п. 4.2.7 (п.4.2.8 Договору 2) банк має право ініціювати зміну (збільшення) відсоткової ставки за користування кредитом, письмово попередивши про це позичальника та поручителя за 10 робочих днів, тобто вимагати укладення іншого договору з кредитодавцем, що суперечить ч. 2 п. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Невизначення в договорі кредиту типу відсоткової ставки - фіксованої чи/або змінної-свідчить про недосягнення позичальником і банком згоди щодо всіх істотних умов, а отже, про неукладення кредитного договору (п. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 1054 ЦКУ).

Згідно з п.4.3.8 договору, позичальник зобов'язаний на вимогу банку з'явитися для підписання додаткової угоди, в якій визначено розмір відсоткової ставки за користування кредитом. Таким чином, банк посягає на свободу волевиявлення позичальника.

Згідно з п.п. 4.2.8 договору (п.4.2.4 Договору 2), позичальник дає згоду на те, що інформація, що стосується позичальника та цього договору, стане відомою третім особам для конфіденційного використання (в тому числі в зв'язку з наданням послуг, обробкою даних статистичною звітністю та управлінням ризиками, а також для підготовки та направлення Позичальнику комерційних пропозицій), що не відповідає вимогам ст. 61 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», а. 2 п. З ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Банк заявляє про розкриття банківської таємниці у власних комерційних інтересах.

Згідно з п. 4.3.6 договору, позичальник зобов'язаний, протягом дії цього договору не здійснювати будь-яких дій щодо зниження вартості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань, а також надавати банку можливість перевірки його дійсності та грошової оцінки. Тобто, банк надає собі повноваження, яки не передбачені законом - виконувати грошову оцінку та робити висновки щодо зменшення вартості майна. Натомість, транспортний засіб знижує свою ринкову вартість протягом всього часу, навіть, якщо не експлуатується взагалі. Щоб отримати кредит Позичальнику обов'язково завжди треба мати додаткове забезпечення. Умова щодо необхідності наявності додаткового забезпечення не заявляється і не перевіряється банком до надання кредиту.

Згідно з п. 4.3.16 позичальник зобов'язаний, внести плату на нотаріальне посвідчення договорів, яки можуть укладатись в майбутньому і пов'язані з виконанням позичальником зобов'язань по цьому договору. Тобто, в порушення вимог ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», банк зобов'язує споживача нести витрати, не вказуючи їх розмір.

Згідно з п. 5.2 договору, у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1. цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок. Тобто, в супереч вимогам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», банк вимагає уплати штрафу у разі ненадання позичальником реквізитів (рахунку) для перерахування коштів, який відкриває сам банк.

Згідно з п.п. 5.3. договору, позичальник несе відповідальність перед банком за надання недостовірної інформації, що стосується предмета застави, в розмірі повної вартості предмета застави. Тобто, у разі подання позичальником недостовірної інформації (навіть помилково або несвідомо) банк вимагає сплати 100% від суми наданого кредиту, що є штрафною санкцією, і не звільняє позичальника від виконання основного зобов'язання.

Згідно з п.п. 5.4, п.п.5.1 договору, поручитель та позичальник у випадку невиконання чи неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору виплачує банку пеню від загальної суми заборгованості позичальника по договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Таким чином банк намагається отримувати подвійну пеню за одне і те саме порушення і від позичальника і від поручителя. що є несправедливими умовами.

Позивач вважає, що відповідач не мав права на видачу кредиту в іноземній валюті йому як резиденту України без індивідуальної ліцензії НБУ. Відповідач мав право видати готівкову іноземну валюту з каси банку виключно з поточного рахунку клієнта при наявності договору на відкриття банківського рахунку, проте такий не відкривався. Несправедливим є умови кредитного договору погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом в доларах США. Використання банком долара США, як предмета кредитування, значно погіршує положення позивача, як споживача порівняно з банком. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно виросла, яку позичальнику необхідно платити, в зв'язку з чим значно погіршало фінансове становище позивача. Погашення заборгованості готівковими коштами в іноземній валюті в касу банку, яке виражене в центах США, не передбачено.

Спірний кредитний договір не містить відповідальності сторони, зобов'язанням якої є надання кредиту, тобто вимоги чинного законодавства не виконанні. Спірна угода не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов договору, це є суттєвою умовою (ст. 628 ЦКУ), через що договір в цілому, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»т та створює суттєвий дисбаланс прав та обов'язків сторін.

Відповідачем свідомо було створене арифметичне викривлення відношення кількості днів у рік - 360 днів. Таким чином, позивача було введено в оману щодо відсоткової ставки за кредитним договором.

Окрім вищенаведеного, в угоду (п.2.11. Договору 2) включено незаконну вимогу відповідача про комісію в розмірі 2% від суми загальної заборгованості у випадку дострокового погашення позивачем кредиту.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Наслідком укладання кредитного договору стало обмеження можливості Позичальника мати не заборонені законом цивільні права. Рішення щодо того, куди спрямувати гроші і як їх отримувати приймав не позичальник, а кредитор.

З вищезазначених підстав, позивач просить визнати недійсним весь кредитний договір в цілому.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України.

Заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що 06.08.2008 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», що змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», було укладено договір «Автопакет» №604/МКЗЗ/АП/2008-840 з подальшим укладенням договору про внесення змін та доповнень від 27 березня 2012 року, що підписали сторони. Відповідно до умов угоди відповідач надав позивачу кредит у суму 31300 доларів США зі сплатою 13,25 відсотків річних строком до 05 серпня 2013 року на придбання автотранспортного засобу та витрати, що пов'язані з державною реєстрацією.

Сторони виконали умови кредитного договору «Автопакет», договору про внесення змін та доповнень. Станом на 10.07.2014 позивач повністю погасив заборгованість за угодою, кредит закритий, про що свідчить довідка банку від 11.07.2014 та від 11.11.2014 з відповідним розрахунком заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України:

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Дані зобов'язання були виконані сторонами.

Згідно зі ст.627 ЦК України:

Відповідно до ст.6 Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України:

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України:

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмові формі про кредитні умови визначені законом.

Сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, підписано договір «Автопакет» №604/МКЗЗ/АП/2008-840 від 6.08.2008 та договір про внесення змін та доповнень від 27.03.2012. Доводи позивача про те, що він не був повідомлений про кредитні умови не відповідають дійсності, оскільки договори укладені в письмовій формі, з текстом яких позивач мав змогу та час ознайомитися, відмовитися від укладення договору, якщо умови не відповідали його волевиявленню. Зокрема сторони досягли згоди щодо підстав та порядку нарахування комісії, відсотків, пені, штрафних санкцій за невиконання чи порушення умов договору.

Сторони досягли згоди щодо страхування предмета застави в страховій компанії, що входить до переліку акредитованих Банком (п.п. 4.3.17. договору «Автопакет, п.4.3.2. Договору 2), будь-яких заперечень позичальник не висловлював.

Зобов'язання позичальника внести плату на нотаріальне посвідчення договорів, які можуть укладатись в майбутньому і пов'язані з виконанням позичальником зобов'язань по цьому договору не суперечить вимогам законодавства та звичаям ділового обороту, не може бути підставою для визнання договору недійсним, тим паче з огляду на те, що такі договори сторонами не укладалися.

Відповідальність сторін за невиконання умов договору передбачена п.5 договору «Автопакет» та п.6 договору - звільнення від відповідальності.

Позивач дав згоду на використання інформації, що стосується його та укладеного договору, та повідомлення її третім особам для конфіденційного використання (в тому числі в зв'язку з наданням послуг, обробкою даних статистичною звітністю та управлінням ризиками, а також для підготовки та направлення Позичальнику комерційних пропозицій), що не суперечить вимогам ст. 61 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.3 ст.61 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»:

Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.203 ЦК України:

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", на які посилається позивач, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Проте, доводів щодо навмисного введення його в оману позивач суду не надав. Відповідач, маючи вищу юридичну освіту, мав змогу оцінити надану йому банком інформацію та не погодитися на укладення договору, з умовами якого він не згоден. Натомість, позивач отримав споживчий кредит на придбання певного товару, що не заборонено законодавством, у валюті визначеній сторонами, використав цей кредит, виконав умови кредитного договору та змін до нього, після чого звернувся до суду з вимогами про визнання його недійсним та повернення коштів. З будь-якими вимогами чи заявами до іншої сторони правочину щодо незгоди з умовами договору, вимогами про розірвання договору позивач не звертався. Вимоги банку до позичальника щодо дострокового повернення кредиту не пред'являлися.

П.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168, передбачено, що в разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. На час розгляду справи будь-які законодавчі акти, які б обмежували (встановлювали) курс валют при виплаті валютних кредитів не приймалися.

Валютні операції, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» здійснюються банком на підставі ліцензій, виданих НБУ, що передбачена ч.1 ст.5 Декрету. Проте, твердження позивача про неправомірність здійснення банком валютних операцій є голослівним і нічим не підтвердженим.

Відповідно до ч.4 ст.653 ЦК України:

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України:

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання оскаржуваних договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів, підстав для зобов'язання відповідача здійснити перерахунки та повернути кошти позивачу суд теж не вбачає.

Відповідно до ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач звільняється від сплати судового збору.

На підставі ст.ст. 203, 205, 215, 229, 230, 625, 626-629, 638, 653, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 22, 23 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 49, 61 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168,

керуючись ст.ст. 3-13, 79, 84, 88, 208, 212-215, 218, 222, 224-228, 294 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Звільнити позивача від сплати судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Л. А. Рябченко