Справа № 364/1124/15-ц
Провадження № 2/364/422/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2015 року, Володарський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ткаченко О. В.,

за участю секретаря Бондаренко Л. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Володарка справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 20 серпня 2015 року звернулась до суду з названим позовом, в якому вказала, що вона уклала з відповідачем договір позики. 09 серпня 2015 року позивач звернулась до відповідача з вимогою повернути кошти, однак відповідач кошти не повернула. Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, заборгованість в сумі 3000 гривень та судові витрати в сумі 243 гривні 60 копійок.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини які викладенні в позовній заяві та просила суд задовольнити позов.

Відповідач позовні вимоги не визнала.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

По справі встановлено, що сторони уклали договір позики, згідно якого ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2. 3000 гривень до вимоги про повернення (а.с.4). По вимозі ОСОБА_1 згідно договору позики відповідач ОСОБА_2. борг не повернула, тому позивач ОСОБА_1 змушена звернутися до суду для вирішення питання про повернення боргу в судовому порядку.

П. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК (435-15) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а

також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 610 ЦК України вказує, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Ст. 1049 ч. 1 ЦК України вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідач ОСОБА_2. в судовому засіданні зазначила надавши пояснення, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що вона повернула борг згідно розписки позивачу, окрім того, позивач отримувала від неї на погашення боргу позики м'ясо та сало, яким ОСОБА_2. торгувала на базарі. Розписок про повернення грошових коштів на погашення боргу позики від ОСОБА_1 не отримувала.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст. 599 ЦК України, визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ч.1 ст. 545 ЦК України, вказує, що прийнявши зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. За правилами ч. 2 цієї статті, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. За правилами ч. 3 цієї ж статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Враховуючи, що між сторонами в належній формі укладений договір позики грошей з обов'язком повернути позику, що підтверджується договором позики, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, оскільки вони ґрунтуються на положеннях закону та підтверджується наданими та дослідженими доказами, тому необхідно стягнути з ОСОБА_2. грошові кошти на користь ОСОБА_1 в сумі 3000 гривен 00 копійок, та судові витрати в сумі 243 гривні 60 копійок. Враховуючи, що відповідачем не надано доказів про повернення позики та в судовому засіданні в своїх поясненнях відповідач підтвердила факт отримання грошових коштів в сумі 3000 гривень для власних потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, яким є сплачений судовий збір.

КЕРУЮЧИСЬ П. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», СТ.СТ. 526, 545, 599, 610, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК УКРАЇНИ, СТ.СТ. 3, 5, 8, 13, 57, 60, 61, 79, 88, 174, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК УКРАЇНИ, СУД, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, заборгованість за договором позики, в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок та судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок, всього разом 3243 (три тисячі двісті сорок три) гривні 60 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Київської області через Володарський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Ткаченко