АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Яровенко Н.О.
№22-ц/796/8737/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Справа № 755/1766/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та без супроводу батька,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивач звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, в якому просила суд:

- надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон терміном до 30 діб малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, в період з 01 січня 2015 року по 23 січня 2025 року в Болгарію, Грецію та Російську Федерацію;

- надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон терміном до 30 діб малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, в період з 01 січня 2015 року по 10 червня 2028 року в Болгарію, Грецію та Російську Федерацію;

- надати дозвіл ОСОБА_1 та/або її представникові за дорученням, без згоди батька ОСОБА_3, оформити проїзний документ дитини для виїзду за кордон ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на багаторазові тимчасові виїзди за кордон, в період з 01 січня 2015 року по 23 січня 2025 року;

- надати дозвіл ОСОБА_1 та/або її представникові за дорученням, без згоди батька ОСОБА_3, оформити проїзний документ дитини для виїзду за кордон ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на багаторазові тимчасові виїзди за кордон, в період з 01 січня 2015 року по 10 червня 2028 року.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітніх дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення. Вона неодноразово усно зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон, однак відповідач ігнорував її звернення. Так, минулого року діти завдяки такій поведінці батька не мали можливості виїхати за кордон для відпочинку та оздоровлення. Діти часто хворіють застудними та алергічними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів необхідне періодичне перебування дітей на морі. Крім цього, виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню світогляду дітей та добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку.

Посилаючись на вказані обставини просила суд надати дозвіл на виїзд дітей до декількох країн в зв'язку з тим, що в цих країнах є спеціалізовані санаторно-курортні заклади на березі моря для відпочинку і оздоровлення дітей згідно з рекомендаціями лікарів та оскільки важко передбачити де та в який рік будуть доступніші ціни.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнім дітям - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що позивач виконала вимоги закону та просила суд надати дозвіл на виїзд, а не на багаторазові виїзди за кордон і зазначив часовий проміжок - тобто з визначенням початку та закінчення поїздки.

Зазначає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норму матеріального права, яка дійсно регулює спеціальні правовідносини, а саме п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Сторони в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів відмови відповідача надати певний дозвіл на виїзд дітей за кордон та законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є колишнім подружжям та мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач, як на підставу задоволення свого позову, вказує на те, що відповідач порушуючи права дітей не надає дозволу на їх виїзд за кордон, вона неодноразово зверталася до відповідача в усній формі та 29 грудня 2014 року надіслала йому листа з проханням надати дозвіл на виїзд дітей на кордон, але відповідач не відреагував на її звернення.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частинами 1 та 2 ст.155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» №3858-Х11 від 21 січня 1994 року.

Частиною 2 статті 4 вищевказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Згідно положень ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст.11 ЦПК України, в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, вірним є висновок суду про те, що вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволенні, оскільки нею не надано суду належних та допустимих доказів щодо неможливості отримання нотаріальної згоди відповідача на виїзд дітей та не вказано точну тривалість виїзду до відповідної країни.

Посилання апелянта на те, що позивач виконала вимоги закону та просила суд надати дозвіл на виїзд, а не на багаторазові виїзди за кордон і зазначила часовий проміжок - тобто з визначенням початку та закінчення поїздки колегія суддів відхиляє, оскільки такі посилання суперечать змісту позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: