Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 295/4650/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корицька В. О.
Категорія 48 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання права власності на майно та поділ майна, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Зазначав, що з 29 липня 1993 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 05 грудня 2006 року їх шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

За час перебування у шлюбі ним з відповідачкою за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1. Крім того, ним за власні кошти було придбано за договором купівлі-продажу від 16.05.2003 року нежиле приміщення кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

За наведених обставин ОСОБА_1 просив визнати квартируАДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за ним право власності на 1/2 частину даної квартири. Також просив визнати за собою право особистої приватної власності на приміщення кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, а також ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 вважає рішення незаконним і необґрунтованим, тому просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю та підлягає розподілу в рівних частинах. Приміщення кафе купувалося за його власні кошти, що підтверджується договором цільової позики від 08.05.2003 року, тому воно повинно належати на праві особистої приватної власності йому.

ОСОБА_2, вважає рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення кафе незаконним і необґрунтованим. Тому просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем не ставилося жодних вимог щодо визнання права власності на частину приміщення кафе, вимоги були щодо визнання даного об'єкту його особистою приватною власністю з підстав, передбачених ст.57 СК України.

Також вона, як суб'єкт підприємницької діяльності, спочатку орендувала приміщення кафе за адресою АДРЕСА_2, а потім купила вказаний об'єкт для здійснення в подальшому господарської діяльності щодо надання послуг.

Крім того вказує, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Так, вирішуючи спір суд першої інстанції визнав обгрунтованим частково позов ОСОБА_1, визнавши за останнім право власності на частину майна, а саме приміщення кафе, що розташоване в АДРЕСА_2, яке придбане в період шлюбу з ОСОБА_2

З таким висновком суду погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки рішення грунтується на наявних у справі доказах та досліджених судом першої інстанції.

Однак, з висновком суду про те, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права без порушення передбаченого законом строку, колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки..

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що з 1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку та 05.12.2006 року позивачу видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

До суду з вимогами про визнання права власності, зокрема на приміщення кафе, позивач звернувся 25.03.2014 року.

У суді першої інстанції, до винесення ним рішення, сторона відповідача письмово заявила про застосування судом позовної давності (а.с.50).

В той же час, позивач обгрунтовував, що про порушення його майнових прав він дізнався лише з оголошення в газеті „Інтерес" (випуск №3 від 29.01.2014 року), у якій було розміщено об'яву про продаж спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу з ОСОБА_2 Зокрема, квартири та приміщення кафе, а тому порушуються його права (а.с.7).

Тобто позивач, посилаючись саме на ці обставини та докази вважав, що строк для звернення до суду ним не пропущений.

Однак, стороною відповідача факт розміщення оголошення в газеті „Інтерес" про продаж квартири та приміщення кафе заперечується. На обгрунтування заперечень посилається на те, що зазначений в даному оголошенні номер телефону (НОМЕР_1), який зазначений для спілкування з приводу продажу вказаного майна, не належить їй, а абонентом цього номеру з 2005 року є інша особа. А відтак, вона не є автором цієї об'яви.

Зазначені відповідачкою обставини об'єктивно підтверджені наданою нею суду довідкою ПАТ „Укртелеком" за №12/1315 від 09.04.2014 року, а також копією типового договору про надання послуг електрозв'язку (а.с.39, 43).

Позивачем та його представником вказані відповідачкою обставини не спростовані, будь - яких доказів про те, що саме відповідачкою у справі було розміщено дане оголошення у газеті, останніми не надано та клопотань з цього приводу не заявлено, хоча про таке їх право судом було роз'яснено.

Оскільки сторона позивача не надала ніяких доказів на спростування вище наведених доводів відповідача та не заявила будь-яких клопотань з цього приводу, то посилання позивача на те, що про порушення свого права дізнався 29.01.2014 року із місцевої газети «Інтерес», у якій було розміщено оголошення про продаж квартири та приміщення кафе не можливо визнати обгрунтованими та взяти до уваги як дату, з якої обчислюється початок строку позовної давності.

Інших доказів щодо часу, коли позивачу стало відомо про нібито порушення його прав як співвласника майна останнім не наведено.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, позивач після розірвання шлюбу з відповідачкою ( 2006 року), тобто на протязі восьми років до звернення до суду з цим позовом, жодного відношення до приміщення кафе не мав, не володів ним, оскільким право власності на кафе зареєстроване за ОСОБА_2, не користувався і не розпоряджався ним, а тому з моменту розірвання шлюбу міг знати та знав про порушення своїх прав у відповідності до ст.72 СК України.

Враховуючи вище наведені обставини, які підтверджені наявними у справі доказами, колегія суддів визнає, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 міг дізнатися та фактично дізнався з часу розірвання шлюбу, тобто з 2006 року, а відтак звернувся за захистом порушеного права до суду, пропустивши трирічний строк позовної давності.

Суду не надано доказів, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності з поважних причин, а тому порушене право не підлягає захисту.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вище викладене, колегія суддів відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні вимог до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на приміщення кафе за пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду, а саме в частині вирішення спору та позовних вимог з приводу визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та проведення розподілу цієї квартири в рівних частках, суд до даних правовідносин правильно застосував чинні норми матеріального права та обгрунтовано відмовив у позові в цій частині.

Відтак, підстави для скасування рішення суду у зазначеній частині відсутні, а тому залишається без змін.

З огляду на наведене, доводи викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі колегія суддів визнає не обгрунтованими та відхиляє апеляційну скаргу.

Доводи ОСОБА_2, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів визнає обгрунтованими частково, а тому задовольняє скаргу частково.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити

частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року в частині задоволення позову та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на приміщення кафе, розташоване в АДРЕСА_2 за пропуском строку позовної давності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді