Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 січня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів: Павліченка С. В., Собослоя Г. Г.,

при секретарі - Саварина Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 серпня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5, предмет якого змінив до початку розгляду справи по суті і остаточно з підстав, передбачених ст. ст. 526, 530, 610, 6325,1049 ЦК України, ст. ст.54, 65 СК України, просив у суді першої інстанції стягнути солідарно із відповідачів на його користь борг у сумі 600 000 гривень та грошову компенсацію за невиконання зобов'язань в сумі 600 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що, відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 02 жовтня 2012 року, ОСОБА_2 протягом січня 2006 року по липень 2012 року отримав від нього грошові кошти в сумі 600 000 грн, які були ним використані для проектування побудови, проведення внутрішніх та зовнішніх робіт, пусконалагоджувальних та інших робіт, пов'язаних із введенням в експлуатацію та нормальним функціонуванням торгово-офісного комплексу за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_2 зобов'язався на першу вимогу оформити на ім'я ОСОБА_4 право власності на частину приміщення цього торгово-офісного комплексу не менше, ніж 75 кв. м, а в разі відмови ОСОБА_4 від оформлення у його власність зазначеної вище частини комплексу у місячний строк повернути грошові кошти в еквіваленті 75 000 доларів США та виплатити грошову компенсацію у двократному розмірі отриманих від нього коштів.

Позивач вказав, що влітку звернувся до ОСОБА_2 із вимогою щодо повернення суми позики, проте в обумовлений між ними строк відповідач кошти не повернув.

04.10.2013 р. Ужгородським міськрайонним судом було винесено рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 600 000 грн. 00 коп., а також грошову компенсацію в розмірі 600 000 грн. 00 коп. та судові витрати в розмірі 3219,00 грн. В задоволенні решти позову - відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04.12.2013 р. рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2013 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.03.2014 р. рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2013 р. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04.12.2013 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Мотивовано ухвалу тим, що судами помилково застосовано до спірних правовідносин норми ст. 1049 ЦК України та не проаналізовано докази, надані сторонами у підтвердження їх вимог та заперечень в частині додержання належного виконання умов договору.

У ході нового розгляду справи по суті 11.06.2014 р. позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову, в якій зазначає, що в даному випадку мають місце правовідносини із зобов'язань виконати певні роботи та послуги по спорудженню торгово-офісного комплексу на умовах, викладених у Заяві, за результатами яких ОСОБА_2 зобов'язався оформити на позивача право власності на частину спорудженого комплексу, а в разі його відмови від такого оформлення - сторони передбачили повернення коштів та штрафні санкції у виді сплати грошової компенсації.

Вказуючи це , позивач посилається на норми статей 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України та стверджує, що ОСОБА_2 почав відчуження частинами об'єкту будівництва, на звернення позивача переоформити відповідну частину об'єкту будівництва відповідач ухилявся, про повернення коштів ніякої відповіді не надавав. Вважає, що підтвердженням ухилення від виконання умов договору є те, що відповідач в липні 2011 року подарував 1/2 частину другого поверху об'єкту будівництва своїй колишній дружині.

Окрім цього, позивач вказує, що 16 грудня 2013 року ОСОБА_2 зобов'язання було частково виконано, а саме, повернуто борг в розмірі 600 000 грн. та частково повернуто грошову компенсацію в розмірі 20 000 грн., що стверджується нотаріально засвідченою заявою від 16.12.2013 р.

Позивач на підставі наведеного просив задовольнити змінений позов від 11 червня 2014 року, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 580 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 серпня 2014 року позов ОСОБА_4 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача грошову компенсації у сумі 580 тис. гривень та 3219.00 гривень судових витрат.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції і оскаржив це рішення у апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник апелянта у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що відповідачем не виконано умови договору, укладеного між сторонами по справі від 2 жовтня 2012 року у формі нотаріально посвідченої заяви, згідно з якою передбачено грошову компенсацію, передбачену умовами договору за законом відповідальність за порушення умов договору , а тому відповідно до ст. ст.526, ч.1 ст.530, ст. ст. 610, 611 , 625 ЦК України поклав на відповідача обов'язок сплатити грошову компенсацію у сумі 580000 тис. гривень.

Проте повністю погодитися з такими висновками місцевого суду не можна, оскільки останній зроблений із неповним з'ясуванням обставин справи.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, місцевий суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, на порушення вимог ст. ст. 212, 214, 303 ЦПК України на зазначені положення цивільного законодавства уваги не звернув, не з'ясував зміст цивільних прав та обов'язків сторін відповідно до умов договору у формі нотаріально посвідченої заяви та вимог чинного законодавства, ступінь та належність виконання договірних зобов'язань кожною зі сторін, передбачену договором та законом відповідальність за порушення умов договору, не проаналізував докази, що надані сторонами у підтвердження їх вимог та заперечень в частині додержання належного виконання умов договору.

З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка має значення для правильного вирішення справи, а тому ухвалення судом рішення без їх з'ясування та оцінки є помилковим.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає із наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 02 жовтня 2012 року ОСОБА_2 протягом січня 2006 року по липень 2012 року отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 600 000 грн, які були ним використані для проектування побудови, проведення внутрішніх та зовнішніх робіт, пусконалагоджувальних та інших робіт, пов'язаних із введенням в експлуатацію та нормальним функціонуванням торгово-офісного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, т. 1).

Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_2 зобов'язався на першу вимогу оформити на ім'я ОСОБА_4 право власності на частину приміщення цього торгово-офісного комплексу (з урахуванням вкладених ним коштів на спорудження комплексу та вартості 1 квадратного метра), але не менше ніж 75 кв. м, а в разі відмови ОСОБА_4 від оформлення у його власність зазначеної вище частини комплексу у місячний строк повернути грошові кошти в еквіваленті 75000 доларів США.

Будь-який інших письмових або нотаріально посвідчених договорів, сторонами по справі не укладено.

У цій заяві відповідач ОСОБА_2 стверджує, що на даний час вищезазначений комплекс знаходиться в іпотеці, та зобов'язується до повного погашення кредиту та звільнення його з під арешту іпотеки не укладати ніяких договорів відчуження комплексу, не укладати ніяких договорів з третіми особами, де предметом договору буде вказаний комплекс та пропонувати їм відчуження будь- яких його частин.

Також за цією заявою ОСОБА_2 зобов'язався у разі відмови ОСОБА_4 від оформлення у його власність вказаної частини комплексу чи невиконання цього зобов'язання з будь-яких інших причин в цей же строк виплатити йому штрафні санкції у вигляді грошової компенсації у двократному розмірі отриманих від нього коштів.

Таким чином, за викладених позивачем обставин та наданих у їх підтвердження доказів між сторонами виникли правовідносини із зобов'язань виконати певні роботи та послуги по спорудженню торгово-офісного комплексу на умовах, викладених у заяві, за результатами виконання яких ОСОБА_2 зобов'язався оформити право власності на частину спорудженого комплексу, а у разі відмови від оформлення у власність ОСОБА_4 спірної частини комплексу сторони передбачили повернення коштів та штрафні санкції у виді сплати грошової компенсації.

Таким чином, позивач у період з січня 2006 року по липень 2012 року передавав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 600 000 гривень саме на спорудження спірного комплексу, частина якого з урахуванням вкладених ним коштів мала бути оформлена на праві власності за ОСОБА_4

Із заяви від 2 жовтня 2012 року вбачається, що предметом правочину є частина комплексу, розташованого в АДРЕСА_1 ( з врахуванням вкладених коштів на спорудження комплексу та вартості 1 кв. м.) але не менше ніж 75 кв. м

Із заяви ОСОБА_2 від 2 жовтня 2012 року вбачається, що сторонами по справі вищезазначений правочин не був нотаріально посвідчений у встановленому законом порядку. Зокрема із посвідчувального напису нотаріуса видно, що ним посвідчувався не правочин щодо домовленості сторін у майбутньому на імя ОСОБА_4 право власності частини торгово- офісного комплексу, а лише завірено справжність підпису ОСОБА_2 на його заяві.

Із нотаріально посвідченої заяви позивача від 16 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_4 підтверджує факт повернення грошових коштів у розмірі 620 тис. гривень відповідачем по справі, і він будь- яких претензій до громадянина ОСОБА_2 з приводу повернення позичених коштів не має ( т.1 а. с.139)

У суді апеляційної інстанціє представником позивача визнається факт того, що на його нотаріально посвідчену вимогу( заява позивача 16 грудня 2013 року) йому відповідачем були повернуті грошові кошти у сумі 620.000 тис. гривень .

Із тексту позовної заяви від 28 грудня 2012 року вбачається, що позивач влітку 2012 року, в зв'язку з ситуацією, що склалася, та необхідністю отримання грошових коштів звертався до відповідача із усною вимогою щодо повернення суми позики. Однак, ні в обумовлений між сторонами термін, ні пізніше від відповідачів не було отримано ніякої відповіді, обіцянки щодо погашення боргу ними не виконані. ( т.1 а. с. 5).

Із тексту заяви позивача у порядку ст. 31 ЦПК України про зміну предмету позову , вбачається, що сторони досягнули усної згоди, згідно якої позивач надав відповідачеві грошові кошти на спорудження торгово- офісного центру, а відповідач організовує виконання робіт по його проектуванню будівництві та веденню в експлуатації , взамін чого оформляє на позивача право власності на частину будівлі з врахуванням його внеску та вартості та вартості спорудження 1 кв. м., а при відмові від цього зобов'язання відповідач повертає кошти отримані та сплачує штрафні санкції у виді грошової компенсацію у визначеному розмірі .

Також, у визначеній позовній заяві є твердження того, що позивач влітку 2013 року у зв'язку з ситуацією, що склалася та необхідністю термінового отримання грошових коштів звертався до відповідача з усною вимогою про повернення суми позики.

Із заяви позивача про зміну позовних вимог від 22 червня 2014 року вбачається, що між сторонами по справі досягнуто усної домовленості по зобов'язанню відповідача виконати певні роботи по спорудженню торгово- офісного комплексу на умовах, викладених у заяві, а при відмові від цього зобов'язання відповідач отримує кошти та сплачує грошову компенсацію у визначеному сторонами порядку ( т.1 а. с.13-199)

Із нотаріально посвідченої заяви позивача від 16 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_4 підтверджує факт повернення горошових коштів у розмірі 620 тис. гривень відповідачем по справі, і від позивача будь- яких претензій до громадянина ОСОБА_2 з приводу повернення позичених коштів не має ( т.1 а. с.139)

17 грудня 2013 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду задоволено заяву позивача ОСОБА_4 про скасування вжитих видів забезпечення позову з мотивів того, що між сторонами досягнуто згоди добровільного повернення відповідачем ОСОБА_2 коштів на користь позивача.

Представник позивача в судовому засіданні визнав факти того, що згідно із заявою позивача від 16 грудня 2013 року відповідач повернув йому грошові кошти у сумі 620 тисяч гривень .

Представником позивача визнається факт того, що позивач не звертався з письмовою вимогою до відповідача про оформлення на ім'я ОСОБА_4 право власності на частину приміщення цього торгово-офісного комплексу на умовах, визначених у заяві від 2 жовтня 2012 року, а також він не отримував письмової відмови від відповідача від укладення вищезазначеної угоди.

Позивачем, як у суді першої, так і апеляційної інстанції не подано письмової або нотаріально посвідченої вимоги про звернення до відповідача про оформлення на ім'я ОСОБА_4 право власності на частину приміщення цього торгово-офісного комплексу.

Позивачем у встановленому законом порядку не доведений факт відмови відповідача щодо укладення зазначеної угоди.

Відповідно до заяви від 2 жовтня 2012 року, право на грошову компенсацію у двократному розмірі отриманих від позивача грошових коштів наступає у разі письмової відмови відповідача, передати позивачеві у власність нерухоме майно у встановленому законом порядку. Однак, сторонами по справі такої письмові відмови не подано ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції

Зокрема, заява від 2 жовтня 2012 року містить застереження наступного змісту, ОСОБА_2 стверджує, що на даний час вищезазначений комплекс знаходиться в іпотеці, та він зобов'язується до повного погашення кредиту та звільнення його з - під іпотеки не укладати ніяких договорів відчуження комплексу , не укладати ніяких договорів з третіми особами, де предметом договору буде вказаний комплекс, та пропонувати їм відчуження будь- яких його частин.

Позивач, відповідно до заяви від 2 жовтня 2012 року, скористався своїм правом відмови від оформлення відповідачем на його ім'я ОСОБА_4 право власності на частину приміщення цього торгово-офісного комплексу, шляхом укладення відповідного нотаріального посвідченого договору, і згідно з поданою ним нотаріально посвідченою заявою від 16 грудня 2013 року, відповідач повернув йому грошові кошти у розмірі 620.000 тисяч гривень в еквіваленті 75 тис. доларів США ( а. с. 199).

Згідно з ч.1 п.4 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

З врахування наведеного, судова колегія приходить до висновку, що відсутні правові підстави, визначені правилами ст.526, ч.1 ст.530, ст. 610, ст. 611, ст.625 ЦК України, з покладення на відповідача відповідальності за порушення зобов'язання і виплати позивачеві грошової компенсації, оскільки відповідач зобов'язання не порушував.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, оскільки постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України про відмову у задоволенні позову.

У зв'язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, в порядку ч.5 ст. 154, п.8 ч.1 ст.214 ЦПК України, заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року, слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 серпня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: