Справа №473/4325/13-ц 21.01.2015 21.01.2015 21.01.2015
Провадження №22ц/784/174/15
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції: Ротар М.М.
Доповідач апеляційного суду:Кутова Т.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Довжук Т.С., Колосовського С.Ю.,

із секретарем судового засідання: Свіщуком О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк, Банк)

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом

ПАТ«УкрСиббанк»

до

ОСОБА_2

про

звернення стягнення на предмет іпотеки

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ПАТ «Укрсиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Банк зазначав, що 22 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого банк надав позичальнику на споживчі потреби кредитні кошти в розмірі 25 650,00 доларів США на строк до 17 квітня 2015 року, а остання зобов'язалася вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14 % річних від суми залишку заборгованості.

В забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань 22 квітня 2008 року між Банком та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Вознесенську Миколаївської області, а також земельну ділянку, яка розташована за вказаною адресою та надана для обслуговування цього будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла. Зобов`язання за вищевказаним кредитним договором останньою за життя не були виконані в повному обсязі. Заборгованість за кредитним договором на день її смерті становила 7 876,91 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, положення ст. ст. 589, 590, 1281, 1282 ЦК, ст. ст. 11, 12, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Вознесенську Миколаївської області, а також на земельну ділянку, що була надана для обслуговування вказаного житлового будинку.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2014 року в позові Банку відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить вказане рішення суду в частині відмови в задоволенні його позову скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позову. Банк посилається на те, що висновки суду щодо не співмірності заборгованості за кредитним договором і вартістю предмета іпотеки не відповідають умовам договору іпотеки та положенням Закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія вважає, що її слід відхилити із наступних підстав.

Із матеріалів справи видно, що 22 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику ОСОБА_3 на споживчі потреби кредитні кошти в розмірі 25 650 доларів США на строк до 17 квітня 2015 року, а остання зобов'язалася вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 14 % річних від суми залишку заборгованості (а.с.6-13).

В забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань 22 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Вознесенську Миколаївської області, а також земельну ділянку площею 1000 кв. м, яка розташована за вказаною адресою та надана для його обслуговування. Відповідно до п.1.1 вказаного договору іпотеки власником зазначеного майна, яке передане в іпотеку, є ОСОБА_2 (а.с. 14-16).

Згідно договору комплексного страхування позичальника від 22 квітня 2008 року, укладеного між ВАТ «Страхова компанія «Кардіф» і позичальником ОСОБА_3, були застраховані майнові інтереси останньої, які пов'язані із її життям, здоров'ям та працездатністю. Вигодонабувачем за цим договором вказано Банк (а.с. 50).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла (а.с.24).

Зобов`язання за вказаним кредитним договором останньою за життя не були виконані в повному обсязі. Згідно розрахунку Банку станом на 15 травня 2009 року з урахуванням отриманої останнім страхової виплати в розмірі 15253,91 доларів США, залишок заборгованості ОСОБА_3 за основним кредитом становить 7 876,91 доларів США (а.с. 17-20).

Із матеріалів справи і, зокрема нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 22 квітня 2008 року про згоду на укладення ОСОБА_2 договору іпотеки, вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були подружжям, зареєстровані та проживали разом в АДРЕСА_1 (а.с. 98).

Судом першої інстанції встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_3 відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняв ОСОБА_2 Спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її відкриття.

В матеріалах справи відсутні докази щодо прийняття спадщини іншими особами або відмову від спадщини, у тому числі і ОСОБА_2

Згідно з ч.5 ст.3 Закону, іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і в зв'язку з цим не може бути виконано іншою особою.

Згідно п.5 ст. 1219 ЦК України права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

У п. 6.8 даного договору іпотеки сторони передбачили, що іпотека зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення позичальником боргу за договорами, що обумовлюють основне зобов'язання, на іншу особу або змінюється власник предмету іпотеки з інших підстав.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину після смерті боржника ОСОБА_3, із заявою до нотаріальної контори про відмову від спадщини не звертався, то є підстави вважати, що він як майновий поручитель погодився на заміну боржника (в даному випадку особа майнового поручителя збігається з особою боржника).

Пунктом 6.1.2 даного кредитного договору, пунктом 4 договору іпотеки передбачено право Банку в порядку, визначеному розділом 6 кредитного договору, вимагати дострокового повернення кредиту.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Підстави та порядок звернення стягнення на майно передане в іпотеку визначено положеннями ч. 1, 3 ст. 33 Закону.

Із розрахунку позивача слідує, що станом на 15 травня 2008 року заборгованість ОСОБА_3 перед Банком становила 7 876,91 доларів США, що еквівалентно 62 960 грн. 14 коп., тоді як вартість предмета іпотеки сторонами визначена 215978 грн.

У вересні 2009 року та в серпні 2013 року відповідачу від Банку направлені листи, в яких пропонувалось сплатити заборгованість за кредитним договором в сумі 7876,91 доларів США (а.с. 90,25) .

Проте, п.1 Законом України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі- Закон України «Про мараторі», Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами , наданими йому кредитними установами - резидентами Укроаїни в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку. Вказаний Закон набрав чинності з 7 червня 2014 року та є чинним.

Встановивши наведені обставини, та вимоги наведеного Закону, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач не надав згоди на відчуження належного йому іпотечного нерухомого житлового майна, яким забезпечено кредитні зобов'язання ОСОБА_3, яка була громадянкою України за споживчим кредитом, наданим кредитною установою, предмет іпотеки є місцем постійного проживання іпотекодавця, його розміри не перевищують розміри встановлені наведеним законом, іншого житлового майна у поручителя немає, та дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування положень Закону України «Про мараторій» до спірних правовідносин.

А тому правильно відмовив Банку в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги Банку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо не можливості застосування Закону України «Про мараторій» не підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на невірному сприйнятті положень цього Закону і не спростовують наведених висновків суду у даній справі.

За наведених обставин колегія суддів, дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення суду вимогам норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Банку.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча