У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Платинум банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дзержинської районної у м. Харкові ради, про виселення осіб з жилого приміщення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Платинум банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Платинум банк» (далі - ПАТ - «Платинум банк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 10 червня 2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит, згідно умов якого відповідачам на умовах повернення, строковості, платності було надано кредит у розмірі 30 тис. доларів США строком на 180 місяців зі сплатою 9,99% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань сторони 10 червня 2008 року уклали договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням відповідачами умов кредитного та іпотечного договорів, з метою забезпечення виконання зобов'язань, 18 листопада 2011 року було вчинено виконавчий напис № 1001, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який був пред'явлений на виконання до Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції 06 грудня 2011 року, про що було постановлено ухвалу про відкриття виконавчого провадження № 30228278.

На час укладення кредитного та іпотечного договорів неповнолітня ОСОБА_5 не була зареєстрована та не мешкала в іпотечній квартирі. 23 травня 2013 року позивачем на адресу відповідачів було надіслано письмову вимогу про виселення, яку було ними отримано 28 травня 2013 року. У зв'язку з тим, що предмет іпотеки звільнений не був, посилаючись на ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» позивач просив примусово висилити без надання іншого житла відповідачів та їх неповнолітню доньку, які зареєстровані в іпотечній квартирі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Платинум банк», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що передбачені ст. ст. 12, 37 Закону України «Про іпотеку» підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки на день розгляду цієї справи відсутні. Також відсутні підстави, передбачені ст. 109 ЖК України, для виселення відповідачів зі спірного житла. Крім того, апеляційний суду як на підставу у відмови у позові послався на п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті» від 03 червня 2014 року.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 10 червня 2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум банк», та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит, згідно умов якого відповідачам на умовах повернення, строковості, платності було надано кредит у розмірі 30 тис. доларів США строком на 180 місяців зі сплатою 9,99% річних (а. с. 8-11).

У забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит 10 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 12-13).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У зв'язку з порушенням відповідачами умов кредитного та іпотечного договорів, з метою забезпечення виконання зобов'язань, 18 листопада 2011 року було вчинено виконавчий напис № 1001, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 5).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що оскільки виконавче провадження у даній справі не є закінченим, виконавчий напис знаходиться у позивача, а спірна квартира знаходиться у власності ОСОБА_3, то підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів відсутні.

При цьому не врахував того, що виконавчий напис нотаріуса є чинним, сторонами не оспорювався, а виконавчий документ може бути повторно пред'явлено для виконання.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та крім того, як на підставу відмови у задоволені позову послався на п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті» від 03 червня 2014 року, який набрав чинності з дня його опублікування 07 червня 2014 року та виходив із того, що квартира АДРЕСА_1, є єдиним місцем проживання відповідачів, іншого житла вони не мають, тому правові підстави для виселення останніх відсутні.

При цьому суд не звернув уваги, що вищезазначений Закон на спірні правовідносини не поширюється, оскільки питання про звернення стягнення на предмет іпотеки було вирішено 18 листопада 2011 року шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, до набрання чинності зазначеним Законом.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 травня 2013 року позивач направляв відповідачам на адресу: АДРЕСА_1 вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення ОСОБА_3, яка є власницею іпотечного майна, мешканцями ОСОБА_4, зареєстрованого за цією адресою 12 квітня 2011 року, та неповнолітньою ОСОБА_5, зареєстрованою 19 квітня 2011 року в порядку, передбаченому ст. 40 Закону України «Про іпотеку», яку було отримано відповідачами 28 травня 2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 6-7).

Із результатів системного аналізу положень ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону України "Про іпотеку" випливає, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час укладення іпотечного договору між позивачем та відповідачами неповнолітня ОСОБА_5 не проживала та не була зареєстрована в спірному житловому приміщенні, а була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 14-15).

10 червня 2008 року ОСОБА_3 надала банку посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 заяву про те, що жодна дитина віком до 18 років не має права власності або права користування іпотечним майном, а також те, що діти відповідача проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 16).

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи і на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Платинум банк» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко