Справа № 2/489/14/2015 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 серпня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю відповідача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова Олена Вікторівна, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. Позивач вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його тітка по лінії матері ОСОБА_5, яка постійно проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з усіма господарськими та побутовими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, який належав померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Миколаївської області 17 червня 2008 року. Він є племінником померлої та спадкоємцем за правом представлення, оскільки його матір ОСОБА_6 - сестра ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Інших спадкоємців за законом після смерті спадкодавиці ОСОБА_5 немає, оскільки її чоловік ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, її син ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та її онук ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Він, як спадкоємець померлої ОСОБА_5, прийняв спадщину після її смерті, подавши у встановлений законом строк до нотаріальної контори відповідну заяву.

При зверненні до нотаріальної контори він дізнався про те, що 23 лютого 2010 року ОСОБА_5 залишила розпорядження на випадок смерті, яким все належне їй на праві власності майно заповідала відповідачу ОСОБА_1.

Посилаючись на те, що при складанні заповіту на користь ОСОБА_1 волевиявлення померлої не було вільним, оскільки на момент його складання ОСОБА_5 страждала психічним захворюванням і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій, просив суд визнати недійсним заповіт з цих підстав.

У судовому засіданні при розгляді справи представники позивача підтримали вимоги позову, просили про його задоволення. Посилалися на те, що на час складання заповіту ОСОБА_5 страждала психічним захворюванням, з 7 серпня 2006 року вона перебувала на обліку у Миколаївській обласній психіатричній лікарні №1, внаслідок чого проходила лікування.

Крім того, представники позивача посилалися на те, що вони мають сумніви щодо повноважень двох лікарів судово-психіатричних експертів, які проводили експертизу.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, вказуючи на те, що волевиявлення ОСОБА_5 при складенні заповіту на його користь відповідало її внутрішній волі.

Заповіт на його користь ОСОБА_5 склала за своїм власним бажанням. Просив в позові відмовити.

В судове засідання 27.08.2015 року представники позивача не з'явилися. Про час і місце розгляду справи судом повідомлені судом належним чином.

Від представника позивача адвоката Труба К.Б., яка приймала участь у справі на підставі договору про надання правової допомоги, до суду надійшла телеграма про відкладення розгляду справи.

Інший представник позивача ОСОБА_11, яка приймала участь у справі на підставі нотаріально-посвідченої довіреності, в судове засідання 27.08.2015 року також не з'явилася.

Про причини неявки в судове засідання суд не повідомила.

У відповідності до положень ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання.

У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Проте, в судове засідання у справі, призначене на 03.08.2015 року, представник позивача Труба К.Б. також не з'явилася.

Інший представник позивача в судовому засіданні 03.08.2015 року подала суду заяву про відкладення слухання справи у зв'язку з неявкою адвоката в судове засідання.

У зв'язку з неявкою даного представника в судове засідання справу було відкладено.

Таким чином, суд вважає, що в таких діях представників позивача вбачається мета у будь-який спосіб затягнути розгляд цивільної справи, що має ознаки зловживання представниками своїми процесуальними правами, недопустимість чого передбачена частиною 3 статті 27 ЦПК України.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги думку відповідача та його представника, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності представників позивача.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, його представника, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

За життя ОСОБА_5 страждала органічним захворюванням головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, ускладнена перенесеним гострим порушенням мозкового кровообігу).

З матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2010 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В., яким все своє майно, в тому числі належний їй на праві власності цілий житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування цього будинку, заповіла ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла у віці 84 років (а.с. 35).

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 посилався на недійсність заповіту від 23.02.2010 року відповідно до статті 225 ЦК, як складеного дієздатною особою в момент, коли ця особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно пункту 16 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судову-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно положень статті 60 ЦПК на підтвердження підстав позову та заперечень сторони надали докази, а саме показання свідків щодо стану здоров'я ОСОБА_5 на час складення заповіту, медичні документи: амбулаторна карта №29473 Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1, медична карта стаціонарного хворого № 4895/965 міської лікарні №1 м.Миколаєва, завірена копія медико - експертної справи ОСОБА_5.

Відповідно до правил статей 143, 145 ЦПК та враховуючи, що встановлення обставин справи потребує спеціальних знань у галузі медицини, по справі призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза.

За висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 28.05.2015 року, проведеної комісією експертів-психіатрів Херсонської обласної психіатричної лікарні, ОСОБА_5 на момент складання заповіту страждала органічним захворюванням головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, ускладнена перенесеним гострим порушенням мозкового кровообігу) без ознак психозу та слабоумства.

На час підписання заповіту 23 лютого 2010 року ОСОБА_5 розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Дана експертиза проведена експертною установою, яку включено до Переліку спеціалізованих судово-психіатричних експертних установ України та психіатричних закладів, у структурі яких функціонують судово-психіатричні експертні відділення (комісії) (далі - Перелік), затвердженого наказом МОЗ від 5 липня 1996 року №194 (в редакції наказу від 02.12.2013 № 1058).

Експертиза проведена комісією судово-психіатричних експертів у складі трьох осіб, які включені до Державного реєстру атестованих судових експертів.

При дослідженні використані всі відомості, які містяться у матеріалах справи, в тому числі показання усіх свідків, медична документація як загальних медичних установ, так і спеціалізованого(психіатричного) закладу.

Висновок містить обґрунтування даних про психічний стан особи та фактів, встановлених при дослідженні об'єктів експертизи. Відповіді на поставлені питання є чіткими та зрозумілими.

Таким чином, суд вважає, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 28.05.2015 року є належним та допустимим доказом у справі та має бути покладений в основу судового рішення.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо у яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За наявним у справі висновком експертизи від 28.05.2015 року ОСОБА_5 на час складання заповіту 23 лютого 2010 року за своїм психічним станом розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Враховуючи ті обставини, що позивачем не надані докази в підтвердження позову, а наявні у матеріалах цивільної справи його спростовують, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним є необґрунтованим і недоведеним, а відтак задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська