Ухвала

іменем україни

23 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Коротуна В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Гребінківська державна нотаріальна контора Васильківського району Київської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання договору дарування частково недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 - чоловік ОСОБА_5 та батько ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1. Позивач фактично прийняв спадщину, вступивши у володіння та управління спадковим майном: був зареєстрованим у зазначеному будинку; здійснював постійний догляд за батьком під час його хвороби за життя; поховав батька за свій рахунок; користується речами спадкодавця; здійснює поточний ремонт будинку. Заяви до нотаріальної контори він не подавав, адже вважав, що фактичне прийняття спадщини є підставою для видачі йому свідоцтва про право на спадщину, без обмеження будь-яким терміном, крім того, у серпні та вересні 2001 року позивач хворів. Звернувшись у травні 2014 року до нотаріальної контори для оформлення спадщини, позивач отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та одночасно дізнався, що у грудні 2001 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне майно, вказавши про відсутність інших спадкоємців. Також у травні 2014 року позивачу стало відомо про укладення у липні 2009 року ОСОБА_8 договору дарування належного їй майна, у тому числі й спірного будинку, на користь ОСОБА_6 За таких обставин позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 12 грудня 2001 року, видане на ім'я ОСОБА_8; визнати частково недійсним вказаний договір дарування від 17 липня 2009 року; визначити йому 3-місячний строк для прийняття спадщини та визнати за ним право власності на спадкове майно.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України установлено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із недоведеності та безпідставності заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому в силу вимог ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

В.М. Коротун

І.К. Парінова