Справа № 462/3834/11 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/248/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_2, яка також представляє інтереси ОСОБА_3, ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом і стягнення моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання тимчасовими мешканцями, усунення перешкод у користуванні майном та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом, який неодноразово уточнювали, про зобов'язання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1, а також про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.11.2010 р. встановлено, що вони є членами сім'ї колишнього власника спірного будинку і зареєстровані та проживають у такому на правах членів його сім'ї. Однак, відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні спірним житлом та подвір'ям. Незаконними діями відповідачів їм заподіяно моральну шкоду, яка полягає у втраті нормального способу життя, стресах та потрясіннях, які виникли внаслідок постійного залиття їх квартири дощовою водою, необхідності звертатись до правоохоронних органів для усунення перешкод по ремонту житла. Із урахуванням наведеного, просили позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічним позовом, про визнання відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 тимчасовими мешканцями, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивували тим, що до смерті їх батька ОСОБА_9 у будинку АДРЕСА_1 на правах тимчасового мешканця відповідно до ст.ст. 98-99 ЖК України та ст. 818 ЦК України, без укладення договору найму проживав брат батька - ОСОБА_10 із сім'єю - позивачами за первісним позовом. На даний час у вказаному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, однак, у займаних ними приміщеннях проживає лише відповідач ОСОБА_8 із сім'єю. Усі відповідачі забезпечені іншим житлом, однак, незважаючи на це намагаються заволодіти їх власністю. Крім цього, обґрунтовуючи свої вимоги нормами ст. 383 ЦК України, ч.1 ст.156 ЖК УРСР, ч. ст. 405 ЦК України, просили позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 липня 2014 року відмовлено у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, подавши на нього апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 посилаються на те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи.

Апелянти стверджують, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не є членами їх сімей, а також їх покійного батька - ОСОБА_9, та договору житлового найму, як це передбачено ч. 4 ст. 156 ЖК України, між ними немає, а тому вони як власники будинку мають право на реалізацію своїх прав власності у володінні, користуванні і розпорядженні своїм майном, і правові підстави для визнання за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 права користування їх власністю відсутні.

Апелянти зазначають, що фактично рішень судів про визнання ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 членами їх сімей, в тому числі членами сім'ї їх покійного батька - ОСОБА_9 не було, а ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не зверталися в суди з цих питань.

Апелянти також стверджують, що суд помилково зазначив, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 "є колишніми членами сім'ї померлого власника будинку ОСОБА_8", тобто, батька ОСОБА_6, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки сім'я ОСОБА_10 - батька ОСОБА_6 вселилася в будинок АДРЕСА_1, власником якого був їх батько - ОСОБА_9 з дозволу їх батька як тимчасові мешканці, а не як члени його сім'ї в розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України.

Апелянти - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні їх позову скасувати та задовольнити їх позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 посилаються на те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні їх позову є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи.

Апелянти стверджують, що за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, та за постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року, яка теж набрала законної сили, вони як члени сім'ї колишнього власника були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 та постійно проживали і проживають на правах членів сім'ї власника та разом вели спільне господарство.

Апелянти стверджують, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 чинять їм перешкоди у користуванні житлом та подвір'ям, забороняють відремонтувати дах, замінити прогнивші дерев'яні вікна, провокують сварки, скандали, бійки.

Апелянти вважають, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 своїми незаконними діями, а також систематичним залиттям квартири спричинили їм моральну шкоду.

Апелянти просять рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні їх позову скасувати та задовольнити їх позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 належить відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої ст.303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи та вирішити спір у межах заявлених позовних вимог та зібраних у справі доказів.

Указаних вимог суд першої інстанції не дотримав, не встановив дійсних обставин справи.

Матеріалами справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями належав на праві власності ОСОБА_9, батькові відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за первісним позовом, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_9, спадкоємцями за законом стали його діти ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках (по 1/3), що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 18.05.2007 року та витягами про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 07.06.2007 року.

Як вбачається із матеріалів справи та довідки з місця проживання від 16.11.2011 року (а.с.5 т.1), виданої ЛКП "Левандівка", в зазначеному будинку також зареєстровані та проживають ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, племінники колишнього власника будинку ОСОБА_9

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання тимчасовими мещканцями усунення перешкод у користуванні майном шляхом їх виселення, суд виходив з того, що оскільки відповідачі за зустрічним позовом вселились в будинок як члени сім`ї колишнього власника ОСОБА_9, відтак, при переході права власності на будинок до нових власників вони мають право користування цим будинком нарівні з ними, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Проте, з висновком суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Аналіз змісту вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Відтак із припиненням права власності особи, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, яке є похідним від прав самого власника.

Аналогічну за змістом правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158 цс14, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи, що у зв'язку зі смертю власника будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_9, членами сім`ї якого були позивачі за первісним позовом а відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, їх право на користування цим будинком припиняється, відтак, на вимогу нових власників останні зобов'язані не чинити їм перешкод у користуванні будинком та виселитись з нього.

З урахуванням наведеного рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_6,ОСОБА_7,ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом їх виселення з належного їм будинку АДРЕСА_1, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, належить скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

В решті рішення суду першої відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, підстав для їх задоволення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 липня 2014 року в частині щодо відмови в задоволенні зустрічної позовної вимоги про усунення перешкод у повноправному користуванні майном шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково

Зобов'язати ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 усунути перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в здійсненні права власності шляхом виселення із будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

В решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 липня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.