печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2015 року Печерський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді: Литвинової І. В., при секретарі: Іванові Г. Д., розглянувши у судовому засіданні заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки, -

В С Т А Н О В И В:

16.01.2015 відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Разом з позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони державному виконавцю ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві Шеремет Ю. М. та іншим державним виконавцям вказаного відділу здійснювати виконавчі дії, направлені на опис, арешт, вилучення, опечатування, обмеження права користування, передання на зберігання іншим особам та / або реалізацію будь-якого майна, що належить позивачеві, у виконавчому провадженні примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2012 у справі 2604/15816/2012, до вирішення справи по суті.

У заяві про забезпечення позову вказано, що позивач зазнає суттєвого порушення прав та необґрунтоване втручання в його особисту майнову сферу, у зв'язку із існуванням оспорюваного договору. Зокрема ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві проводяться виконавчі дії, спрямовані на примусове стягнення з позивача бору у розмірі 144616,00 грн., за який ОСОБА_1 не поручалася, як зазначено, та що є предметом доказування у спорі.

На переконання представника позивача, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити та зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі, тому необхідно накласти арешти на рахунки, вказані у квитанціях про перерахування коштів, з метою забезпечення виконання рішення суду у майбутньому.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

На підтвердження зазначеного висновку у заяві про забезпечення позову наводяться як докази рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2012; виконавчий лист, виданий на примусове його виконання; постанова про відкриття провадження № 35481751 від 03.12.2012; постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 25.02.2013; акт державного виконавця від 07.03.2013; ухвала Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2014 про надання дозволу на примусове проникнення до житла позивача; ухвала про зміну сторони виконавчого провадження від 31.03.2014; заява ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 30.05.2014 про заміну сторони виконавчого провадження, постанова про зміну сторони виконавчого провадження від 16.07.2014; постанова про відкладення провадження виконавчих дій від 16.12.2014, згідно з якою постановлено здійснити проникнення до житла ОСОБА_1

Представником позивача зазначається у заяві, що задоволення заяви та вжиття заходів забезпечення позову сприятиме реалізації завдань цивільного судочинства щодо належного захисту прав споживача та посилається на п. 6 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, проте предметом спору у позові є договір поруки № 13.840.07.30.2 від 26.11.2007, що не є виконавчим документом, відповідно до Цивільного процесуального кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження». А також, як вбачається, виконавче провадження розпочато 03.12.2012 та спрямоване на примусове виконання відповідачем у цивільній справі ОСОБА_1 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2012, що не було оскаржено в апеляційному порядку.

У заяві про забезпечення позову позивач не навів достатніх підстав щодо необхідності забезпечення даного позову та доказів того, що відповідач ухиляється або має намір ухилятися від виконання рішення суду чи створювати обставини, які б утруднювали чи унеможливлювали його виконання, оскільки ґрунтуються на припущеннях, суб'єктивній оцінці обставин, що супроводжується оціночними судженнями.

Суд вважає, що заява щодо забезпечення позову не обґрунтована та така, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору поруки - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя І. В. Литвинова