печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2015 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого: судді Кирилюк І.В.,
при секретарях:Руденку Д.В., Кресній О.М.,
за участю:
позивача:ОСОБА_3,
представника позивача:ОСОБА_4,
представника відповідача:Аврамчук Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - відповідач, ТОВ «ЛК «Еталон»), в якому просить визнати договір № 000863 фінансового лізингу від 08.07.2014 року, укладений між позивачем та відповідачем, недійсним; стягнути з відповідача на користь позивача 21 500,00 грн.; стягнути на користь позивача всі судові витрати; витребувати у відповідача для огляду в судовому засіданні оригінали дозвільних документів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 08.07.2014 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір № 000863 фінансового лізингу, згідно умов якого відповідач повинен був придбати та передати позивачеві на умовах фінансового лізингу у користування трактор МТЗ кій 14102 вартістю 215 000,00 грн. Після спілкування з представником ТОВ «ЛК «Еталон», який надав недостовірну інформацію про виконання вказаного договору, позивач перерахував на рахунок відповідача 21 500,00 грн. комісії. 17.07.2014 року позивач повідомив відповідача про розірвання договору та повернення коштів в розмірі 21 500,00 грн., проте, у листі від 05.08.2014 року позивачеві було відмовлено в поверненні сплаченої комісії за організацію та оформлення договору. Позивач вважає договір № 000863 фінансового лізингу недійсним, оскільки згідно умов договору позивач зобов'язаний протягом 12 місяців з моменту підписання договору сплатити половину вартості предмету лізингу, тобто для виконання умов договору відповідач залучає 50% коштів позивача, що суперечить чинному законодавству та тягне за собою недійсність договору. Крім того, відповідно до чинного законодавства, діяльність ТОВ «ЛК «Еталон» фактично є діяльністю з надання фінансових послуг, відтак для здійснення такої діяльності необхідно набути статусу фінансової установи та одержати ліцензію, а ТОВ «ЛК «Еталон» такої ліцензії не має.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.10.2014 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору лізингу недійсним та стягнення грошових коштів та справу призначено до судового розгляду.

05.12.2014 року на адресу суду надійшли письмові заперечення ТОВ «ЛК «Еталон» в яких останнє просить в позові відмовити, оскільки, по-перше, спірний договір було укладено у письмовій формі, підписаний на кожному аркуші позивачем, у договорі передбачені всі істотні умови, відтак, правові підстави для визнання договору недійсним відсутні; по-друге, на підставі заяви позивача від 08.07.2014 року договір було розірвано, а згідно умов договору, у разі одностороннього розірвання договору, повернення сплаченої комісії не передбачено; по-третє, відповідач надає послуги фінансового лізингу, а не адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі, а така діяльність здійснюється на підставі спеціального дозволу та не потребує ліцензії.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з викладених у ній підстав та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив в позові відмовити з викладених у запереченнях підстав.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_3 між ним (Лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «Еталон» (Лізингодавець) 08.07.2014 року було укладено договір № 000863 фінансового лізингу, згідно умов якого Лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно п. 3.1 договору, предметом лізингу є МТЗ Кий 14102.

08.07.2014 року на виконання умов договору № 000863 фінансового лізингу ОСОБА_3 було сплачено 21 500,00 грн. комісії за договором, що підтверджується квитанцією від 08.07.2014 року № N18F448948 (а. с. 21-А).

Як визначено у ст.. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Стаття 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає презумпцію правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, як зазначає ОСОБА_3 в заяві від 08.07.2014 року (а. с. 42), він уважно прочитав та зрозумів умови договору, відтак, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. На кожному аркуші договору міститься підпис ОСОБА_3 Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків ним обумовлених, що не заперечується позивачем.

Згідно ст.. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, передбачена у договорі № 000863 фінансового лізингу умова щодо сплати половини вартості предмету лізингу протягом 12 місяців з дати підписання не суперечить вимогам чинного законодавства та була погоджена сторонами договору, про що свідчить укладення договору № 000863 фінансового лізингу та його часткове виконання, а саме, сплата комісії за організацію та оформлення договору в розмірі 21 500,00 грн., що підтверджується квитанцією від 08.07.2014 року № N18F448948 (а. с. 21-А).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовими послугами.

Як визначено у ст.. 5 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа.

Так, ТОВ «ЛК «Еталон» не є кредитною установою та не надає фінансові послуги щодо кредитування.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», державне регулювання діяльності з надання фінансових послуг здійснюється шляхом, зокрема, ведення державних реєстрів фінансових установ і реєстрів осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та ліцензування діяльності з надання фінансових послуг.

Як визначено у ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Таким чином, надання послуг фінансового лізингу не є діяльністю, що потребує обов'язкового ліцензування. При цьому, ТОВ «ЛК «Еталон» було взято на облік Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що підтверджується розпорядженням від 08.10.2013 року № 3508 та довідкою від 08.10.2013 року серії ФЛ № 513 (а. с. 22, 46).

Отже, при укладені договору № 000863 фінансового лізингу, ТОВ «ЛК «Еталон» мало повний обсяг цивільної право- та дієздатності на укладення такого договору, відтак, визнання договору № 000863 фінансового лізингу недійсним з підстави відсутності у ТОВ «ЛК «Еталон» ліцензії є необґрунтованим та суперечить нормам чинного законодавства.

Більш того, 08.07.2014 року ОСОБА_3 направив на адресу ТОВ «ЛК «Еталон» лист про розірвання договору № 000863 фінансового лізингу та повернення коштів в розмірі 21 500,00 грн. у відповідь на який у листі від 05.08.2014 року ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило про розірвання договору № 000863 фінансового лізингу з 21.07.2014 року (а. с. 23).

За таких обставин, на момент звернення ОСОБА_3 з позовом до суду про визнання договору недійсним, договір № 000863 фінансового лізингу вже було розірвано.

При чому, у п. 12.11 ст. 12 договору № 000863 фінансового лізингу сторони погодили, що у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, то ТОВ «ЛК «Еталон» правомірно при розірвання договору не повернуто ОСОБА_3 кошти в розмірі 21 500,00 грн., сплачені як комісія за організацію даного договору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 не надав.

За таких обставин правові підстави для визнання договору № 000863 фінансового лізингу недійсним відсутні, відтак, позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись ст.. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 2, 4, 7, 16, 20, 34 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 3, 6, 203, 204, 806 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 213 - 215, 223-228 Цивільного процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.В.Кирилюк