АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року про відмову у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по цивільній справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ПАТ «Ідея Банк» звернулось до суду з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, яким задоволено позов ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 та стягнуто з останньої заборгованість за кредитним договором в сумі 13 484 грн. 97 коп. та витрати по оплаті третейського збору в сумі 95 грн. 00 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.06.2015 в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі стягувач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою заяву задовольнити. Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про те, що справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Вказує, що в даній справі позивачем є банк, який пред'явив позов про захист прав банку, а відповідачем є споживач банківських послуг, який жодних зустрічних вимог про захист його прав споживача не заявляв та відповідно третейський суд не розглядав спір щодо захисту прав споживача.

Посилається, що суд першої інстанції не мав підстав для висновку про те, що третейське застереження, за яким постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків розглядалась вказана справа, є нікчемним.

Також звертає увагу на те, що постанова Верховного Суду України №6-64цс15 від 20.05.2015 року, на яку посилається суд першої інстанції, немає висновку саме про нікчемність третейського застереження. Окрім того, дана постанова прийнята у справі з іншим предметом спору - про визнання недійсним конкретного та іншого, ніж у даній справі, третейського застереження.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу виконавчого листа, суд першої інстанції виходив з того, що справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 27.03.2015 задоволено позов ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість у сумі 13 484 грн. 97 коп. та витрати по оплаті третейського збору в розмірі 95 грн. 00 коп.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 389-7 ЦПК України питання видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається судом за заявою особи, на користь якої прийнято рішення третейського суду. Заява про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду подається до суду за місцем проведення третейського розгляду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про третейські суди» компетентний суд - місцевий загальний суд чи місцевий господарський суд за місцем розгляду справи третейським судом.

Місцезнаходженням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, який ухвалив рішення, є м. Київ, вул. М. Раскової, 15, що територіально відноситься до Дніпровського району м. Києва.

Статтею 389-10 ЦПК України закріплено, що суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо: на день ухвалення рішення за заявою про видачу виконавчого листа рішення третейського суду скасовано судом; справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; пропущено встановлений строк для звернення за видачею виконавчого листа, а причини його пропуску не визнані судом поважними; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим вішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейська угода визнана недійсною; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом; постійно діючий третейський суд не надав на вимогу суду відповідну справу; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 5 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

У ч. 1 ст.12 Закону України «Про третейські суди» вказано, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Пунктом 5.6. кредитного договору сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», визначили, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено стороною у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване, серед іншого, якщо справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Дані про звернення боржника до суду з вимогами про скасування рішення відсутні.

Слід зазначити, що третейський суд діє на договірній основі, тобто між сторонами спору повинна існувати домовленість про передання спору на розгляд третейському суду. Дана третейська угода повинна бути оформлена належним чином і мати законну силу.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про внесення сторонами змін до укладеного договору в частині третейської угоди, а також відсутні дані про визнання останньої недійсною у встановленому законом порядку.

Правова природа кредитних зобов'язань урегульована в нормах цивільно-правового зобов'язання інституту «Позика. Кредит. Банківський вклад» (глава 71 ЦК України). Кредитний договір кваліфікується як двосторонній, консесуальний та оплатний. Предметом кредитного договору - є лише грошові кошти. Гроші, як предмет кредитного договору, відносяться до категорії речей, визначених родовими ознаками, які можуть вільно відчужуватися чи переходити від однієї особи до іншої.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Вказаний Закон визначає процедуру укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15 і 23 цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року визначено, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» щодо судового захисту прав споживачів поширюється на правовідносини між кредитором та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи заявлені вимоги посиланням на норми ЦК України, спеціальне законодавство у системі кредитування, а також на порушення відповідачем умов договору кредиту.

Третейський суд розглянув справу в межах заявлених вимог.

Відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» з підвідомчості третейських судів виключені справи у спорах щодо захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України зміст спору визначається змістом позовної заяви особи, що звернулась до суду за захистом своїх прав, а не складом сторін спору.

Аналогічна правова позиція міститься у п. 1 та п. 6 постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», зокрема, до спорів щодо захисту прав споживачів відносяться спори за позовами споживачів, у яких вони вимагають захистити їх права передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та порушені відповідачем.

У третейській справі позивачем є банк, який пред'явив позов про захист прав банку (про стягнення заборгованості за кредитним договором). Відповідачем у справі є споживач банківських послуг, але ніяких зустрічних вимог про захист його прав споживача він не заявляв та відповідно третейський суд не розглядав спір щодо захисту права споживачів.

Таким чином, у місцевого суду не було підстав для висновку про те, що третейським судом розглянутий спір про захист прав споживачів, який виключений з підвідомчості третейського суду.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що відповідач звертався до суду з позовом про захист його прав, як споживача послуг за укладеним кредитним договором.

З наведеного вбачається, що вказаний спір був підвідомчий третейському суду, який розглянув справу в межах третейської угоди, укладеної сторонами, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду з підстав непідвідомчості справи третейському суду.

Крім цього, слід зауважити, що у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 389-7 ЦПК України заява про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду подається до суду за місцем проведення третейського розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 389-9 ЦПК України заява про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається суддею одноособово протягом п'ятнадцяти днів з дня її надходження до суду в судовому засіданні з викликом сторін. Неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви.

Однак, у матеріалах справи відсутні дані про належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, що є порушенням порядку розгляду даного питання, так як ч.1 ст.389-9 ЦПК України передбачає можливість розгляду справи за відсутності сторін саме за умови їх належного повідомлення про розгляд справи.

Таким чином, з огляду на те, що розгляд заяви про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду та видача виконавчого листа покладено законом на суд першої інстанції, то у відповідності з вимогами п. 3 ст. 312 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року про відмову у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду - скасувати, а питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді