Справа № 456/1937/14 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/783/3569/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 9 жовтня 2014 року у справі за позовом Комунальнгого підприємства «СТРИЙТЕПЛОЕНЕРГО» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

в с т а н о в и л а:

15 травня 2014 року Комунальне підприємство «СТРИЙТЕПЛОЕНЕРГО» звернулося з позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за теплопостачання в розмірі 6 400,03 грн. за період з 1 лютого 2010 року до 1 травня 2013 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач користується послугами з теплопостачання у квартирі АДРЕСА_1, за які не сплачує. За заявою позивача 17 червня 2013 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області видано судовий наказ про стягнення заборгованості, який згодом був скасований цим судом за заявою ОСОБА_2 Просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 9 жовтня 2014 року задоволено позов КП «СТРИЙТЕПЛОЕНЕРГО» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. Стягнуто з відповідача на користь позивача 6400,03 грн. заборгованості за послуги теплопостачання. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на те, що рішення не ґрунтується на вимогах закону, ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Стверджує, позивач звернувся з позовом про стягнення з нього заборгованості за період з 1 лютого 2010 року по 1 травня 2013 року - з пропуском строку позовної давності. Зазначає, що він не є власником квартири і не несе обов'язку оплати комунальних послуг, які надаються у цю квартиру.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 15 січня 2008 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Станом на 28 жовтня 2014 року за вказаною адресою він не проживає, що стверджується актом (а.с.67). Право власності на зазначену квартиру в цілому 21 червня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_3, яка успадкувала квартиру після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.63). Відомості про те, що ОСОБА_2 був власником квартири у спірний період (1 лютого 2010 року - 1 травня 2013 року) відсутні. Докази про те, що відповідач був споживачем послуг за адресою вказаної квартири та з ним укладено договір на надання таких, у матеріалах справи відсутні.

Достовірно встановлено, що квартира, за адресою якої позивачем надаються послуги, що є предметом спору, перебуває у приватній власності.

Відповідно до ст. 317, ч.4 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власність зобов'язує. Статтею 322 цього Кодексу встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 68 ЖК Української РСР та ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов'язок споживача послуг такі оплачувати. Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п.4,35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року, утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників, які зобов'язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Закон України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» регулює правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами. Зазначений Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов'язки. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Послуги з теплопостачання належать до житлово-комунальних послуг.

Необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом.

Межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій, вчинених поза межами права. Така позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12 за результатами розгляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2012 року, постановленої у справі про вирішення спору між виконавцем житлово-комунальних послуг і власником квартири, який відмовився від укладення договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна, по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Докази про те, що відповідач був у спірний період або є власником квартири № 5 у будинку № 4 на вулиці Нижанківського у м.Стрию, або того, що з ним укладено договір на надання послуг з теплопостачання цієї квартири і він є споживачем таких, не надано. На цю обставину суд першої інстанції уваги не звернув та задовольнив позов, з чим погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст. 10 ЦПК України суд апеляційної інстанції вживав заходів для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на надання чи витребування доказів. Позивач, будучи належним чином повідомлений про судові засідання, явку свого представника у п'яти засіданнях апеляційного суду не забезпечив, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи; заперечень проти доводів апеляційної скарги не надав, такі не спростував належними та допустимими доказами.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності;колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 9 жовтня 2014 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Комунального підприємства «СТРИЙТЕПЛОЕНЕРГО» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання квартири АДРЕСА_1 за період з 1 лютого 2010 року по 1 травня 2013 року в розмірі 6400,03 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскарженим у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: