Провадження № 22-ц/780/3141/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 52 25.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Давид», третя особа без самостійних вимог: директор товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Давид» - Воробйова Валентина Василівна, про визнання звільнення з роботи незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

27 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з листопада 2003 року вона працює у товаристві з обмеженою відповідальністю «Фірма «Давид» (далі - ТОВ «Фірма «Давид»). 01 березня 2013 року вона захворіла, про що повідомила керівництво товариства, однак в подальшому вона дізналася, що її було звільнено із займаної посади за недовіру. Зазначала, що трудову книжку її донька отримала у відповідача лише 02 вересня 2013 року, а 02 жовтня 2013 року вона звернулася до суду з позовною заявою, однак ухвалою суду від 26 листопада 2013 року її позов було залишено без розгляду з тих підстав, що позовна заява була підписана особою, яка не мала права підпису. Тому позивач вважає, що строк для звернення до суду з цим позовом вона пропустила з поважних причини. Також зазначала, що її звільнення проведено з порушенням вимог законодавства про працю, оскільки відповідачем не було дотримано порядку звільнення, визначеного законом, а вона не вчиняла дій, які давали підстави для втрати довіри до неї з боку роботодавця.

З урахуванням наведеного, позивач просила поновити строк для звернення до суду з позовом, визнати незаконними дії ТОВ «Фірма «Давид» щодо її звільнення із займаної посади головного бухгалтера за недовіру за п.2 ст. 41 КЗпП України, визнати незаконним наказ №1 від 28 лютого 2013 року про її звільнення, зобов`язати відповідача поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2013 року 26 листопада 2013 року у розмірі 52 120 грн. 05 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позовних вимог про поновлення її на посаді головного бухгалтера ТОВ «Фірма «Давид» та провадження в цій частині позовних вимог закрито.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом №3 від 01 березня 1998 року ОСОБА_2 прийнято на роботу у ТОВ «Фірма «Давид» на посаду бухгалтера за сумісництвом, наказом №7 від 05 червня 1998 року її переведено на посаду головного бухгалтера, а наказом №6 від 23 листопада 2001 року її переведено на посаду головного бухгалтера як основне місце роботи.

Наказом №1 від 28 лютого 2013 року позивача звільнено з роботи у зв'язку із втратою довіри відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України (т.1, а.с.50).

28 лютого 2013 року складено акт про те, що ОСОБА_2 відмовилась ознайомитись з наказом про її звільнення та надати відповідні пояснення (т.1, а.с.52).

02 вересня 2013 року позивачу видано трудову книжку, 2 236 грн. 48 коп. заробітної плати за другу половину лютого 2013 року та 2 598,22 грн. відпускних за невикористану частину відпустки за період з 1 липня 2012 року по 28 лютого 2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Колегія суддів вважає, що не зважаючи на те, що звільнення ОСОБА_2 з роботи було проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив їй у позові у зв'язку з пропуском встановленого ч.1 ст.233 КЗПП України тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, виходячи з того, що позивач про своє звільнення дізналася у квітні 2013 року.

Як вбачається зі змісту позову та заяви ОСОБА_2 про поновлення строку, в обґрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду, позивач послалася на те, що 02 вересня 2013 року її дочка на підставі довіреності отримала у відповідача її трудову книжки, з якої стало відомо, що з 28 лютого 2013 року її звільнено з роботи за недовіру. 02 жовтня 2013 року вона звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Фірма «Давид» про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак ухвалою суду від 26 листопада 2013 року її позов було залишено без розгляду з тих підстав, що позовна заява була підписана особою, яка не мала права підпису. З наведених підстав позивач вважає, що строк для звернення до суду з цим позовом вона пропустила з поважних причин.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 дізналася про своє звільнення ще у квітні 2013 року, що підтвердила сама позивач в судовому засіданні.

Крім того, з листа заступника начальника територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області від 15 травня 2013 року, адресованого ОСОБА_2, вбачається, що на звернення щодо законності звільнення з роботи у ТОВ «Фірма «Давид» їй повідомлено, що наказом від 28 лютого 2013 року її звільнено з роботи у зв'язку із втратою довіри відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України. При цьому, ОСОБА_2 було роз'яснено її право на звернення до суду відповідно до ст.233 КЗпП України (т.1, а.с.21-22).

При апеляційному розгляді справи позивач вказаних обставин не заперечувала та пояснила, що зазначений лист заступника начальника територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області вона отримала у червні 2013 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку для звернення до суду з вказаним позовом, дійшов правильного висновку, що початок перебігу строку позовної давності для позивача починається від дня, коли вона дізналася про порушення свого права, тобто з квітня 2013 року, а не з дня отримання трудової книжки - 02 вересня 2013 року, оскільки ухвалою суду першої інстанції від 22 грудня 2014 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позовних вимог про поновлення її на роботі та провадження в цій частині позовних вимог закрито, а тому на вимоги позивача про визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, поширюється встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з даним позовом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 пропустила встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з даним позовом та доказів поважності пропуску цього строку не надала.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарзі на те, що перебіг строку на звернення до суду з позовом починається з 2 вересня 2013 року, тобто з часу отримання нею трудової книжки, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Отже доводи позивача про порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи і повністю спростовуються матеріалами справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в позові і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді