АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22-ц/790/6166/15 Головуючий 1 інст.: Вергун І.В.
Справа № 623/1194/15-ц Доповідач: Пономаренко Ю.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Бобровського В.В., Івах А.П.

за участю секретаря : Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 06.02.2014 року і 10.02.2014 року передала відповідачці 6000 доларів США, як завдаток за придбання житлового будинку по АДРЕСА_1. У подальшому договір купівлі - продажу укладений не був, про те особа коштів не повертає. Вважаючи, що кошти отриманні відповідачем, є майном, набутим без достатньої правової підстави, позивачка просила на підставі ст.1212 ЦК України стягнути з відповідачки на свою користь 150000 гривень і 1500 грн. судового збору.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5, звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог обґрунтовано виходив з того, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути грошові кошти потерпілому, і тому правильні висновки суду, що оскільки позивачем вибраний неправильний спосіб захисту, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони правильні, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка отримала від позивачки 6000 доларів США, як завдаток за житловий будинок, про що були написані відповідні розписки, та 17.02.2015 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_4 вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідачка, як з'ясовано в судовому засіданні, не одержувала.

Судовим розглядом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 грудня 2014 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Ізюмської міської ради 85 сесія 6 скликання № 2914 від 27.02.2015 року дозволено ОСОБА_4 здійснювати розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на присадибну земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1, площею орієнтовано 500 квадратних метрів для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з метою передачі даної ділянки у приватну власність .

Управлінням Держземагенства в Ізюмському районі земельна ділянка, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована за відповідачкою.

Частиною 1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлено обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка осіб засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч.1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Позивач обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення коштів посилаючись на положення ст.1212 ЦК України, в якій зазначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи(потерпілого) без достатньої правової підстави(безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно, а також зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Суд першої інстанції вірно зазначав, що системний аналіз положень ч.1, пункту 1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, частин 1 і 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку, що чинний договір, чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Тому правильний є висновок суду, що майно не може вважатись набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Крім цього в судовому засіданні встановлено, що відповідачка набула майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його збереження та утримання в рахунок суми за спірний будинок. В даному випадку гроші були отримані на підставі угоди сторін. Грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно розписок, а за договором.

З інших правових підстав позовні вимоги не заявлялися.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 статті 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, також, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути грошові кошти потерпілому, і тому правильні висновки суду, що оскільки позивачем вибраний неправильний спосіб захисту, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують

В зв'язку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ст.314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -