АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Вербової І.М., Левенця Б.Б.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 6 серпня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про стягнення матеріальної шкоди,

встановила:

у травні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 20 000грн. матеріальної шкоди та понесені судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що у березні 2015р. звернувся до відповідача з приводу придбання трактора «Махіндра» 354. В офісі відповідача йому було повідомлено, що приблизна вартість трактора складає 75 000грн., а авансовий платіж, який необхідно сплатити, становить 20 000грн., оплата решти коштів здійснюється при доставці товару.

Позивач стверджував, що йому не було роз'яснено про договір лізингу, а також не було повідомлено про дійсну вартість товару, проте, він підписав договір, заяву та анкету, і вніс авансовий платіж у сумі 20 000грн. У подальшому він зрозумів, що оплатив не частину вартості товару, а комісію за організацію, яка полягала у виготовленні документації. У зв'язку із цим він подав заяву про розірвання договору, яка була задоволена, однак відповідач відмовився повернути сплачені 20 000грн.

Позивач вважає, що він був введений в оману відповідачем стосовно укладеного договору, укладений ним договір містить несправедливі умови, тому його слід визнати недійсним відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням суду від 6 серпня 2015р. позов задоволено, стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь позивача 20 000грн. матеріальної шкоди та 243грн. 60коп. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на неповне встановлення судом обставин справи, неналежну оцінку наданим доказам та неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.94, 95), у судове засідання не з'явився, клопотання про перенесення судового

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/12505/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
розгляду не подав, представник позивача направив суду заяву про розгляд апеляційної скарги

без його участі, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела

- 2 -

судовий розгляд у відсутність позивача та його представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 2 березня 2015р. між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 укладено договір № 001943 фінансового лізингу, відповідно до якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування трактор Махіндра FS354, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Сторонами були підписані додатки № 1, 2 та 3 до договору.

2 березня 2015р. позивачем був сплачений реєстраційний платіж у сумі 20 000грн.

11 березня 2015р. позивачем на адресу відповідача подана заява про припинення договірних відносин та повернення сплаченого внеску.

Листом від 25 березня 2015р. відповідач повідомив позивача про розірвання договору та відсутність підстав для повернення сплаченої комісії за організацію.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 12.11 договору фінансового лізингу, укладеного сторонами, містить несправедливі умови та підлягає визнанню недійсним, як такий, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», а позивачу підлягає відшкодуванню сплачений ним платіж.

Проте, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зазначаючи про недійсність пункту 12.11 договору фінансового лізингу, суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачем відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України не заявлялися вимоги про визнання договору або його окремих пунктів недійсними, тому приймаючи таке рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, позивачем були заявлені позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, разом з тим, суд, у порушення вимог ст. 215 ЦПК України у своєму рішенні не навів мотивів та норми закону, на підставі яких були задоволені зазначені позовні вимоги.

Оскільки судом першої інстанції рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Згідно статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Пунктом 8.1. договору сторони погодили, що складові лізингових платежів, їх суми та

дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього

- 3 -

договору, які є його невід'ємною частиною.

Перший лізинговий платіж складається із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору, яка визначена у додатку № 1 до даного договору; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця про передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору (пункт 8.2.1.)

Згідно додатку № 1 до договору, з яким був ознайомлений позивач і який ним підписаний, вартість предмета лізингу становить 200 000грн., авансовий платіж - 100 000грн., комісія за організацію - 20 000грн. ; комісія за передачу - 6 000грн. (с.с.12).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що він був введений в оману представником відповідача щодо істотних умов договору, договір лізингу є несправедливим, порушує принцип добросовісності.

Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції доказів у підтвердження обману її з боку відповідача при укладенні договору фінансового лізингу надано не було.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до наданих суду першої інстанції доказів вбачається, що у договорі фінансового лізингу, який уклали сторони 2 березня 2015р., визначено майно, яке передається у лізинг (предмет лізингу), його специфікація та вартість, а також встановлений розмір лізингових платежів, їх розмір та порядок оплати.

Крім того, заявою від 2 березня 2015р. позивач підтвердив, що прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера консультанта та отримав примірник договору та додатки до нього (с.с.163).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено твердження про ведення його в оману відповідачем при укладенні договору фінансового лізингу.

Частинами 1 та 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Позовна заява позивача не містить обґрунтування у чому саме полягає несправедливість

- 4 -

умов договору, який він уклав з відповідачем, і чим саме порушується принцип добросовісності.

Суд першої інстанції виходив з того, що пункт 12.11 договору фінансового лізингу не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Відповідно до пункту 12.11. договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Умовами договору фінансового лізингу, який уклали сторони, не передбачено право позивача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку із розірвання або невиконанням ним договору.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Умови договору, який уклали сторони, не суперечать вказаній нормі закону, а також договір не містить умови про право лізингодавця не виплачувати лізингоодержувачу відшкодування збитків та повернення сплачених платежів у разі невиконання умов договору лізингодавцем.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав вважати зазначений пункт договору таким, що не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не має.

Крім того, комісія за організацію даного договору, яку оплатив позивач, не є оплатою за предмет лізингу, тому лізингодавець має право зазначати в умовах договору про її неповернення у разі розірвання договору лізингу за ініціативою лізингоодержувачу, так як це є відшкодуванням понесених ним у зв'язку з розірванням договору витрат.

Поняття матеріальної шкоди (збитків) надано у частині 2 ст. 22 ЦК України, згідно якої збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

20 000грн., які позивач сплатив відповідачу, як комісію за організацію договору і які він просить стягнути з відповідача відповідно до ст. 22 ЦК України, не є збитками у розумінні вказаної норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення даних позовних вимог не має.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта є правомірними та обґрунтованими, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»

- 5 -

задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 6 серпня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: