РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2015 року Справа № 561/731/15-ц

Зарічненський районний суд Рівненської області

у складі судді Снітчук Р.М.

секретар Хвалько М.М.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5

третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Зарічне цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Зарічненського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вказаній позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по вул. У. Соколовської,31 в смт. Зарічне Рівненської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 22 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Зарічненського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 22.03.2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 188.

У порядку поділу спільного майна подружжя просить виділити їй у власність 1/2 частину вказаного житлового будинку.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що 23 червня 2005 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2009 році ними було набуто земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, що по вул. У. Соколовської,31 в смт. Зарічне Рівненської області. Весною 2010 року ними було розпочато будівництво спірного житлового будинку.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 серпня 2012 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано та спільне проживання і ведення господарства ними припинено. На час розірвання шлюбу будівництво було завершено та ОСОБА_3 оформив право власності на вказаний житловий будинок. При цьому ними було досягнуто згоди, що останній подарує його їх малолітній дочці.

У червні 2015 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про те, що спірний житловий будинок згідно договору дарування від 22.03.2014 року був подарований ОСОБА_3 його батьку ОСОБА_5

Покликаючись на положення ст. 60, 68, 70 СК України вказує, що спірний житловий будинок є обєктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_3, як колишнього подружжя, оскільки був набутий ними за час шлюбу та належить їм у рівних частках.

Договір дарування зазначеного житлового будинку вважає недійсним відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки зміст цього правочину суперечить ч. 3 ст. 65 СК України, так як його відчуження відбулося за відсутності її згоди як одного з подружжя.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. При цьому позивач пояснила, що за спільні кошти подружжя під час шлюбу було зведено фундамент у будинку та придбано шифер на сарай, блоки, вікна, вхідні двері, гіпсокартон, цемент. ЇЇ батьки та бабуся допомагали коштами та своєю працею у будівництві. Батько її чоловіка ОСОБА_5 надав будівельні матеріали з купленого ним та розібраного будинку, який він перевіз із с. Вовчиці Зарічненського району.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнали, покликаючись на те, що на момент припинення шлюбних відносин будівництво завершеним не було. Спірний житловий будинок введено в експлуатацію відповідачем лише 02.12.2013 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами. Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок відповідач ОСОБА_3 отримав лише 16.12.2013 року. Крім того, вказує, що позивачем не доведено обсяг нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства та його походження, спільної участі подружжя у його набутті, її частки у ньому. Крім того, вказує, що, передбачені законом підстави для визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку відсутні. Просили у задоволенні позову відмовити.

При цьому, будучи допитаний у судовому засіданні як свідок, відповідач ОСОБА_3 показав, що основні конструктивні елементи будинку та будівельні матеріали були йому подаровані його батьком ОСОБА_5 Зокрема, дерево на зовнішні стіни будинку, дах, покрівлю, шифер на половину даху, цеглу на дві грубки, димохід та комин подарував йому ОСОБА_5 з купленого ним та розібраного і перевезеного житлового будинку в с. Вовчиці Зарічненського району Рівненської області. Крім того, за особисті кошти його батька ОСОБА_5 купувалися блоки на фундамент будинку, шифер, балки, крокви, цегла в СВК «Мир» у 2007 році, а також піноблоки, цемент та шифер у 2011 році. Батьки позивача та її брат допомагали виконувати ряд будівельних робіт. Після припинення ведення спільного господарства та розірвання шлюбу ним за особисті кошті влаштовано три септики для каналізації, підведено труби для каналізації у ванній кімнаті, влаштовано колодязь. Фактично будівництво велося за рахунок його батька, внесок його та позивача у будівництво є незначним, тому він подарував цей будинок своєму батьку. Також показав, що на даний час вказаний будинок не є придатним для проживання, оскільки у повному обємі його будівництво не завершене.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнав, покликаючись на те, що для спорудження спірного житлового будинку він подарував своєму сину ОСОБА_3 (відповідачу у справі) будівельні матеріали з купленого ним за власні кошти у 2008 році за 4000 доларів США у ОСОБА_8 житлового будинку в с. Вовчиці Зарічненського району. Зокрема, з цих матеріалів було споруджено деревяні стіни житлового будинку, цеглу використано на внутрішні перегородки та дві грубки, балки і крокви на спорудження даху, шифер на його покриття. Крім того, за власні кошти ним було придбано в СВК «Мир» у 2007 році блоки на фундамент будинку, шифер, балки, крокви, цеглу, у 2011 році піноблоки, цемент, шифер. Участь позивача була незначною, деякі будівельні роботи виконували її батьки.

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Зарічненського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 у судовому засіданні позов не визнала, покликаючись на те, що підстави для визнання недійсним договору дарування від 22.03.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відсутні. На момент виникнення у ОСОБА_3 права власності на спірний житловий будинок, тобто станом на 09.12.2013 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_9, шлюб з якою був зареєстрований 03.12.2013 року. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України згода ОСОБА_9, як одного з подружжя на укладення договору дарування зазначеного житлового будинку була надана письмово та нотаріально посвідчена 20.03.2014 року. На момент припинення шлюбу між сторонами будівництво житлового будинку завершеним не було та право власності на нього не зареєстровано. Тому, відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва позивач є власником матеріалів, обладання тощо, які були використані в процесі цього будівництва та має право ставити питання про компенсацію її частки у вказаних матеріалах.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 23 червня 2005 року.

Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_14,ІНФОРМАЦІЯ_1.

З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії РВ № 057749, виданого на імя відповідача ОСОБА_3, вбачається, що на підставі рішення Зарічненської селищної ради № 221 від 28.12.2006 року йому виділено у власність земельну ділянку площею 0,1349 га, яка розташована по вул. У. Соколовської в смт. Зарічне Рівненської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

У ході судового розгляду сторони визнали те, що за час перебування в шлюбі на вказаній земельній ділянці ними було розпочато будівництво спірного житлового будинку з надвірними будівлями.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 серпня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_15 (позивачем у справі) було розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя.

Ч. 1 ст. 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 20 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. У п. 23 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

З пояснень позивача, відповідача ОСОБА_5, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13 вбачається, що на час припинення сумісного проживання та ведення спільного господарства між сторонами було споруджено сарай, фундамент, стіни та дах спірного житлового будинку.

Сторони визнали той факт, що фундамент, стіни, перекриття спірного будинку були зведені з будівельних матеріалів, наданих відповідачем ОСОБА_5, з розібраного ним житлового будинку, купленого в с. Вовчиці Зарічненського району. Він також надавав на будівництво придбані за власні кошти блоки на фундамент будинку, шифер, балки, крокви, цеглу, цемент та шифер. Батьки позивача та її брат ОСОБА_11 приймали участь у виконанні ряду будівельних робіт, зокрема, зведенні фундаменту, пічного опалення, двох груб, розібранні та складуванні, придбаного ОСОБА_5 житлового будинку в с. Вовчиці Зарічненського району.

Не заперечується сторонами і той факт, що після припинення ведення спільного господарства та розірвання шлюбу відповідачем ОСОБА_3 за особисті кошті влаштовано три септики для каналізації, підведено труби для каналізації у ванній кімнаті, влаштовано колодязь.

Наведене також підтверджується технічним паспортом на спірний житловий будинок, у якому зазначено будівельні матеріали, з яких у ньому зведено фундамент, стіни, покрівлю, перекриття; декларацією про готовність обєкта до експлуатації від 02.12.2013р.; розпискою ОСОБА_16 про отримання коштів за продаж будинку; накладними на придбання будівельних матеріалів, виданими на імя відповідача ОСОБА_5 № 156 від 20.05.2007 року, № 120 від 28.05.2011 року, накладною № 34 від 08.06.2013 року, виданою на імя відповідача ОСОБА_3, а також показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Сторони у судовому засіданні також визнали той факт, що на даний час будівництво спірного житлового будинку фактично не завершено та він не є придатним для проживання у ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року № 6-38цс15, яка є обовязковою для застосування судом, вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна,

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Суд вважає, що позивачем не доведено та не підтверджено відповідними доказами те, що будівництво спірного житлового будинку проводилося за спільні сумісні кошти подружжя, а також те, що її частка у цьому майні складає 1/2 частину.

Сторонам розяснювалися їх процесуальні права та обовязки, у тому числі право клопотати про призначення у справі відповідної експертизи. Однак, таких клопотань заявлено не було.

З декларації про готовність обєкта до експлуатації вбачається, що 02.12.2013 року було завершено будівництво спірного житлового будинку та він був введений в експлуатацію.

З свідоцтва про шлюб вбачається, що 03.12.2013 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9

16 грудня 2013 року за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що по вул. У. Соколовської,31 в смт. Зарічне Рівненської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.12.2013р.

22 березня 2014 року відповідач ОСОБА_3 зазначений житловий будинок з надвірними будівлями подарував своєму батьку ОСОБА_5 (відповідачу у справі), що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Зарічненського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 188.

У матеріалах справи наявна письмова згода на дарування нерухомого майна другого з подружжя ОСОБА_9, шлюб з якою позивач зареєстрував 03.12.2013 року, до набуття права власності на спірний житловий будинок.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач просить визнати недійним зазначений договір дарування житлового будинку з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зокрема, вказує, що при укладенні цього договору не дотримано вимог ч. 3 ст. 65 СК України, відсутня її письмова, нотаріально засвідчена згода на його укладення.

Разом з тим, закон не передбачає недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя.

З правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-7цс15 від 08.04.2015 року, яка є обовязковою для застосування судом, вбачається, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

За наведених обставин, суд вважає, що матеріали справи не містять доказів, що будівництво спірного житлового будинку проводилося за спільні кошти подружжя, частка позивача у цьому майні є саме 1/2 його частини. Крім того, вважає, що позивачем не доведено та не підтверджено відповідними доказами обсягу набутого подружжям за спільні кошти майна на час припинення ведення спільного господарства, його вартості та її частки у цьому майні, технічної можливості поділу будинку.

Суд також вважає необгрунтоавною і такою, що не підлягає до задоволення вимогу позивача про визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку від 22.03.2014 року.

На підставі наведеного та керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. 60-63, ч.1 ч. 3 ст. 65, ч. 1 ст. 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.12.2007 року № 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Зарічненського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Зарічненський районний суд Рівненської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Снітчук Р.М.