Справа № 495/7725/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (ордер серії ОД № 002067 виданий 17.10.2014 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 181 від 17.11.2014 року)

від третьої особи: ОСОБА_3 (посвідчення № 02 видане 21.01.2011 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/7725/14-ц

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_5

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Сергіївської селищної ради

про визнання заповітів недійсними

В С Т А Н О В И В :

17.10.2014 року ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Сергіївської селищної ради (далі по тексту - третя особа) про визнання заповітів недійсними (а.с.2-3).

Так, позивач просить суд визнати недійсними заповіти від 26.08.2005 року ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувані заповіти складені з чисельними порушеннями вимог Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», а тому, у відповідності до ст.1257 Цивільного кодексу України, є недійсними та підлягають скасуванню.

Крім того, згідно наданих позивачем та його представником в судових засіданнях усних пояснень, вони вважають, що оскаржувані заповіти взагалі підписані не ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Позивач - ОСОБА_4, та її представник - ОСОБА_1, в судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_2, та представник третьої особи - ОСОБА_3, в судових засіданнях заперечували проти заявлених ОСОБА_4 позовних вимог в повному обсязі та просили у їх задоволенні відмовити з тих підстав, що, по-перше, оскаржувані заповіти складені за вільним та особистим волевиявленням заповідачів, а, по-друге, оскаржувані заповіти складені у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_1 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_2 (а.с.8).

26.08.2005 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складені заповіти, відповідно до яких усе їх майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме їм на день смерті: вклади, гроші, цінні папери і на що вони за законом матимуть право вони заповіли ОСОБА_5 (а.с.10-11, 59, 61, 69, 72).

Заповіти були посвідчені секретарем ВК Сергіївської СР ОСОБА_9

Представником позивача та представником третьої особи було заявлено до суду клопотання, згідно якого учасники судового процесу просили викликати в судове засідання та допитати в якості свідка ОСОБА_9, яка працює керуючою справами ВК Сергіївської СР.

В судове засідання 10.12.2014 року для допиту та дачі пояснень по справі прибув свідок, керуюча справами ВК Сергіївської СР ОСОБА_9, яка була приведена до присяги та повідомлена про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.42).

Свідок, керуюча справами ВК Сергіївської СР ОСОБА_9, в судовому засіданні підтвердила те, що 26.08.2005 року в приміщенні Сергіївської СР ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були складені (особисто підписані) заповіти. Дані заповіти зареєстровані в реєстрі за №№ 199 та 200 та посвідчені нею - ОСОБА_9, яка займала посаду секретаря ВК Сергіївської СР. Також свідок пояснила, що при складанні заповітів нею було перевірено особи заповідачів. Крім того, свідок підтвердила і той факт, що волевиявлення заповідачів було вільним і відповідало їх волі, без будь-якого примушення та тиску.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 за участю третьої особи - Сергіївської СР про визнання заповітів недійсними.

Між тим, суд з такими вимогами ОСОБА_4 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Так, фізичні особи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на випадок своєї смерті зробили особисті розпорядження, які виклали у складених 26.08.2005 року заповітах.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України).

Як встановлено матеріалами справи та було підтверджено в судовому засіданні усіма учасниками судового процесу, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були фізичними особами з повною цивільною дієздатністю, а, отже, мали право на заповіт. Крім того, як було підтверджено в судовому засіданні керуючою справами ВК Сергіївської СР ОСОБА_9, заповіти були складені 26.08.2005 року особисто ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Згідно із частиною 1 статті 1235 Цивільного кодексу України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Так, заповідачі - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, у складених 26.08.2005 року заповітах призначили своїм спадкоємцем одну фізичну особу - їх сина ОСОБА_5

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст.1247 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи (усіх примірників оскаржуваних заповітів), заповіти складені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 26.08.2005 року у письмовій формі, із зазначенням місця та часу їх складання. Заповіти особисто підписані заповідачами - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про що свідчить їх зміст та підтверджено в судовому засіданні керуючою справами ВК Сергіївської СР ОСОБА_9 Заповіти зареєстровані у Спадковому реєстрі 15.05.2007 року (а.с.70, 73).

Відповідно до статті 1251 Цивільного кодексу України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Так, складені 26.08.2005 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заповіти були посвідчені секретарем ВК Сергіївської СР ОСОБА_9

Частиною 1 статті 1257 Цивільного кодексу України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мали право на складання 26.08.2005 року заповітів та вони складені у повній відповідності до встановлених вимог щодо їх форми та посвідчення.

Згідно із частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Із матеріалів справи вбачається та підтверджено в судовому засіданні керуючою справами ВК Сергіївської СР ОСОБА_9 той факт, що волевиявлення заповідачів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час складання 26.08.2005 року заповітів було вільним і відповідало їх волі.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Наведені обставини та норми чинного законодавства свідчать про те, що заповіт, складений 26.08.2005 року ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 200, а також заповіт, складений 26.08.2005 року ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 199, складені у повній відповідності до встановлених вимог щодо їх форми та посвідчення, а також із вільним волевиявленням заповідачів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання недійсними:

- заповіту, складеного 26.08.2005 року ОСОБА_7 та зареєстрованим в реєстрі за № 200;

- заповіту, складеного 26.08.2005 року ОСОБА_8 та зареєстрованим в реєстрі за № 199.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про неправомірність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4, у зв'язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої Сергіївської СР про визнання заповітів недійсними слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 203-204, 215-216, 1233-1235, 1247, 1251, 1257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Сергіївської селищної ради про визнання заповітів недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко