Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/583/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2015 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Волощука В.В.

секретаря Федорчук О.В.

з участю:

позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Олевського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В :

11 грудня 2014 року позивачка ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, в якому просить суд, визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та відповідача; поділити зазначений житловий будинок, виділивши позивачці в натурі 1/2 частину даного будинку, а решту 1/2 вказаного будинку залишити відповідачу; стягнути з відповідача на користь позивачки 243.60 грн., витрат понесених при сплаті судового збору.

Свій позов обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 22.12.2004 року було розірвано. Однак після розірвання шлюбу між ними існували фактичні шлюбні відносини, які тривали до 01.01.2014 року, оскільки позивачка та відповідач продовжували проживати разом, зокрема відповідач виховував спільних дітей, вони вели спільне господарство, і їхні подружні обов'язки були розподілені. Зазначає, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі, у 1993 році вони отримали земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, де в 1993 році розпочали будівництво спірного будинку, яке продовжується і понині. Вказує, що спірний будинок нею та відповідачем будується спільно, вона купувала будівельні матеріали для спірного будинку за спільні з відповідачем кошти, виписувала на свою заробітну плату будівельні матеріали, часто розраховувалася з найманими працівниками, що виконували будівельні роботи. З 01.01.2014 року позивачка з відповідачем перестали спільно проживати остаточно. На даний час у сторін виникають спори щодо користування спільно набутим майном, згоди про добровільний поділ нерухомого майна не досягнуто. Позивачка впевнена, що її право спільної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виникає на підставі положень: ст.ст.368, 392 ЦК України та ст.ст.60, 65, 74 СК України.

У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, із підстав, що наведені у поданій до суду позовній заяві та просить суд задовольнити її вимоги. При цьому надала суду пояснення про те, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі, у 1993 році вони отримали земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку. У 1993 році вони з відповідачем розпочали будівництво спірного будинку, яке продовжується і на даний час. Вона купувала будівельні матеріали для спірного будинку за спільні з відповідачем кошти, виписувала на свою заробітну плату будівельні матеріали, розраховувалася з найманими працівниками, її близькі родичі також купували будівельні матеріали. На разі спірний будинок будівництвом є незавершеним, тобто збудований на її думку на 95 відсотків, оскільки стіни, дах, двері та вікна вже збудовані, залишились лише внутрішні роботи, як то укладення підлоги, штукатурні роботи, проведення опалення, освітлення, малярні роботи, тощо. Зазначений спірний будинок не зданий в експлуатацію, і не зареєстрований в установленому законом поряду. У вказаному будинку вона не зареєстрована. Позивачка наполягає на своїх заявлених вимогах, і не бажає, у порядку ст.31 ЦПК України, уточнювати заявлені вимоги, змінювати підставу або предмет позову, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог. Вважає, що її позовні вимоги викладено правильно, і уточнень, зміни підстав або предмету позову не потребують.

Представник відповідача ОСОБА_4, - ОСОБА_3, діючи на підставі довіреності у судовому засіданні відносно позову позивачки заперечує, посилаючись на обставини та норми закону, що наведені ним у його письмовому запереченні, оголошеному представником відповідача у судовому засіданні. При цьому представник зазначає суду, про те, що спірний будинок не може бути поділеним, оскільки він не завершений будівництвом, і не зданий в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване. А, тому поділу підлягають лише матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Крім того, будівництво спірного житлового будинку ведеться з 2007 року, тобто після розірвання шлюбу, здійснюється самочинно, оскільки дозвільної документації, необхідної для забудови, і початку будівництва відповідачем ОСОБА_4, у встановленому законом порядку не отримано. У зв'язку з чим вважає, що незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому поділу не підлягає. У зв'язку з чим просить суд відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог за їх безпідставністю.

Заслухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_2, до ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, слід відмовити виходячи із наступного.

Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України.

Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Заявляючи позов, позивачка посилається на статті 60, 65, 70, 71, 74 СК України та статті 368, 372, 392 ЦК України, як правову основу позовних вимог, пов'язаних з її правом на спірний будинок, як об'єкта права спільної сумісної власності, її та її колишнього чоловіка ОСОБА_4, оскільки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, по 22.12.2004 року, після розірвання шлюбу між сторонами продовжували існувати фактичні шлюбні відносини, які тривали до 01.01.2014 року, і разом зі ОСОБА_4, позивачка активно займалась будівництвом спірного будинку, вкладала свої зароблені кошти в будівництво, купувала будівельні матеріали, виписувала на свою заробітну плату будівельні матеріали, розраховувалася з найманими працівниками, її близькі родичі також купували будівельні матеріали.

Так пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за № 7 від 04.10.1991 р., з послідуючими змінами роз'яснено, що оскільки згідно зі ст.17 Земельного Кодексу і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність» (який був чинним на час виникнення зазначених правовідносин), таке право, зокрема, виникає коли будівництво велось подружжям у період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до рішення виконкому Олевської селищної ради Житомирської області від 17 червня 1993 року № 50 «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво окремим громадянам смт.Олевська» (п.1.26 рішення), громадянину ОСОБА_5, проживаючому АДРЕСА_2, надано із земель у межах населеного пункту у довічне успадковане володіння земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку, згідно генплану забудови, що розташована по АДРЕСА_1, площею 0.12 га.

Таким чином спірний житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1, побудовано на земельній ділянці, яка виділена іншій особі, а не відповідачу ОСОБА_4 Рішення суду щодо того що ОСОБА_5, і ОСОБА_4, є одна і та ж особа позивачкою до суду не надано.

За таких обставин, твердження позивачки про те, що недобудований спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її та її колишнього чоловіка ОСОБА_4, є необгрунтованим.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», слідує, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Спірний житловий будинок не завершений будівництвом, і не зданий в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване ОСОБА_4, Будівництво зазначеного житлового будинку здійснюється самочинно, оскільки дозвільної документації, необхідної для забудови, і початку будівництва відповідачем ОСОБА_4, у встановленому законом порядку не отримано, що ствердив у судовому засіданні представник відповідача. Протилежне не спростовано позивачкою, і не підтверджено належними та допустимими доказами. Клопотань про їх витребування від компетентних органів до суду від сторін не надійшло.

Письмова угода про спільне будівництво між позивачкою та відповідачем не укладалася.

А, відтак поділу підлягають лише матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Так, в ч.3 ст.331 ЦК України визначено правовий режим нерухомого майна до його створення, чітко врегулювавши, що до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Тому, до введення в експлуатацію нерухомого майна, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності, тобто до виникнення у особи права власності на новозбудований житловий будинок, у нього існує право власності лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використане в процесі будівництва.

Оскільки до набуття права власності на новостворений житловий будинок (введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності) особа вважається лише власником матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва, законом не передбачено набуття права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, а тому він не є самостійним об'єктом цивільних прав та не може бути предметом будь-яких правочинів, у тому числі предметом поділу в порядку, передбаченому ст.367 ЦК України.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, з підстав передбачених ч.2 ст.376 ЦК України, не набуває права власності на нього.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.6 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 року за № 6 роз'яснив, що «… право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку…».

Суд не бере до уваги квитанції (а.с.7-11,20-22), які надані позивачкою ОСОБА_2, до суду, оскільки позивач не довела, що вказані будівельні матеріали були використані при будівництві спірного будинку, так як зазначені в квитанціях будівельні матеріали можуть використовуватися і в іншій не будівельній сфері (постанови ВСУ №6-97цс11 від 20.02.2012 р.; № 6-148цс12 від 12.12.2012 р.), окрім того не стосуються предмету спору.

Встановлення факту проживання однією сім'єю, судом не розглядалося, оскільки позивачка у заявленому позові та у судовому засіданні не просить суд встановити зазначений факт її з відповідачем проживання однією сім'єю без шлюбу у період з 23.12.2004 року (після розірвання шлюбу), і до 01.01.2014 року (припинення спільного проживання).

Так відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі наведеного та керуючись ст.21,41,47,55,129 Конституції України, ст.ст.331, 367, 376, 380 ЦК України та ст.ст.3,10,11,15,57,60,88,179,209,212-218 ЦПК України, ст.ст.60, 69, 74 СК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна - відмовити.

Рішення може бути оскарженим до Апеляційного суду Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: В. В. Волощук