АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/3486/14-ц Головуючий в 1 інстанції - Водоп'янов С.М.
Провадження №22ц/774/1046/К/15 Доповідач - Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобука В.І.

при секретарі: Трофименко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 08 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із пропущенням строку її виплати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" (надалі - ПАТ "Євраз Суха Балка") про стягнення з ПАТ "Євраз Суха Балка" компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із пропущенням строку її виплати та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, з що в період з 1989 року по 2006 рік працював у відповідача в шахті "Ювілейна" по професії - підземним прохідником, підземним бурильником, звільнений був в зв'язку із виходом на пенсію. В 2012 році дізнався, що відповідач на протязі останніх років його роботи, а саме в період з 1998 року по 2006 рік не в повному розмірі виплачував йому заробітну плату за час щорічних відпусток. Звернувшись до Відповідача із заявою, про виплату недоплаченої заробітної плати, за час щорічних відпусток за минулі роки, останній до нарахував та виплатив йому 04 квітня 2012 року заробітну плату за час щорічних відпусток за минулі роки (за період з 1998 року по 2006 рік) в сумі 2227 гривень 19 копійок.

Просив суд, стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки заробітної плати в розмірі - 198 465 гривень 54 копійок, 3030 гривень 26 копійок - компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплатити та 10 000 гривень за спричинену йому моральну шкоду несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 08 квітня 2015 року позов ОСОБА_2. до ПАТ "Євраз Суха Балка" задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Євраз Суха Балка" на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) в зв'язку із пропущенням строку її виплати у сумі 3030 грн. 26 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2300 грн., та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Стягнуто з ПАТ "Євраз Суха Балка" на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ "Євраз Суха Балка", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог позивача. Зокрема, посилається на те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи.

Так, з положень п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого 08.02.1995 року ПКМУ №100 та введеного в дію з 01.01.1995 року, вбачається, що коригування на коефіцієнт підвищення при обчисленні середньої заробітної плати є обов'язковим у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах).

З 01.01.2005 року на підприємстві було підвищено тарифні ставки (оклади) згідно наказу по ВАТ "Суха Балка" №83 від 24.01.2005 року з метою матеріальної зацікавленості працівників, підвищення ефективності виробництва та перевиконання планових завдань. У цьому ж році ВАТ "Суха Балка" на підставі п. 3.1. розділу 3 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки та п. 3.27 Колективного договору ВАТ "Суха Балка" на 2005 рік наказом по ВАТ "Суха Балка" №331 від 24.03.2005 року встановлено провести з 01.03.2005 року підвищення тарифних ставок у 1,2014 рази, без зміни положень про оплату праці.

Оскільки підприємством не порушено умови Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки та п. 3.27 Колективного договору ВАТ "Суха Балка" на 2005 рік та було проведено підвищення тарифних ставок з 01.01.2005 року з власної ініціативи, на думку відповідача, відсутні підстави для застосування до наказу №83 від 24.01.2005 року положень 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати та врахування цього коефіцієнту при обчисленні недоплаченої заробітної плати за час відпусток. Крім того, судом не взято до уваги, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, та не враховано, що підприємство на власний розсуд вже визначило корегуючі коефіцієнти для визначення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності з актами законодавства і прийняло рішення про розрахунок цих суми за формулою: корегуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) Х 0,71, а тому незастосування судом цієї формули є незаконним.

Згідно п. 4 Положення "Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати " сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

В даному випадку грошові кошти, які є предметом спору, не були нараховані взагалі, а припущенням є те, що вони мали б бути нараховані при наданні кожної відпустки.

Розмір стягнутої моральної шкоди позивачем необґрунтований, тому не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, як необґрунтовану та безпідставну а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що за період з 1989 року по 2006 року позивач працював у відповідача в справі в шахті "Ювілейна" по професії - підземним прохідником, підземним бурильником та звільнений був в зв'язку із виходом на пенсію.

Відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства від 04 квітня 2012 року позивачу 06 березня 2012 року була нарахована заробітна плата за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення відповідно до постанови, з урахуванням утримань з цієї суми податку з доходів фізичних осіб, фактично виплачено 2 227 гривень 19 копійок за період з 1998 року по 2006 рік

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із пропущенням строку її виплати та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

За змістом ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції чинній на час звернення до суду з позовом, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 34 ЗУ "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", визнано, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи в квітні 2012 року позивачу була виплачена сума недоплаченої заробітної плати за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства від 06.02.2012 року в сумі 3237,93 грн. за період з 1998 року по 2011 рік.

Тобто, матеріалами справи встановлено недоплату позивачу заробітної плати за час відпусток виплати за період з 1998 року по 2006 рік.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки при звільненні є правильним.

Також колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції розміру компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, який складає 3030 грн. 26 коп., вважає його правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки в даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено, не беруться до уваги колегією суддів, так як спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Також не беруться до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд неправомірно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні.

Так, ст.117 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого органу виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Сам по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку середньоденна та середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи.

На теперішній час - час звернення до суду відповідач не виплатив ОСОБА_2 компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплати, а значить остаточного розрахунку з ним не проведено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 2000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за час перебування у відпустках було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і посилання на порушення строку звернення до суду про стягнення моральної шкоди, оскільки повного розрахунку підприємством з позивачем не було проведено ані при звільненні, ані в 2012 році.

Колегія вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий з відповідача в сумі 2000 грн. на користь ОСОБА_2 визначений судом першої інстанції з урахуванням характеру порушених прав позивача, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Протиправними діями відповідача, що виразилися у несвоєчасній виплаті належних сум заробітної плати, позивачу було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у душевному хвилюванні, ціна невиплачених коштів була набагато більша ніж в теперішній час, яку він міг би використати у власних цілях на відпочинок, харчування, за власним бажанням.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 308 ЦПК України, залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314,316 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 08 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: