Справа № 216/5375/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015 року Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Філатова К.Б.

за участю :

секретаря : Бондарєва Є.С.

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Софіївського управління по експлуатації газового господарства ПАТ «Дніпропетровськгаз», яке діє в особі ПАТ «Дніпропетровськгаз» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної злочином, який спричинив смерть фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 18 березня 2013 року водій ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом, який належить ПАТ «Дніпропетровськгаз», на пішохідному переході на пр. 200-річчя Кривого Рогу здійснив наїзд на його, позивача, сина - ОСОБА_5, внаслідок чого останній, не виходячи з коми, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер в КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 2».

Вироком Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 29 травня 2013 року ОСОБА_2 був визнаний винним за ч. 2 ст. 286 КК України і йому було призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі умовно з випробувальним строком 1 рік без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Під час судового слідства він, позивач, не заявляв позову, оскільки тривалий час після загибелі сина знаходився в шоковому, фактично безпорадному стані, а внаслідок скрутного матеріального стану не міг отримати кваліфікованої юридичної допомоги.

В березні 2012 року йому, позивачеві, ампутували праву голінь, після чого тривалий час виготовляли протез. Протягом року він не міг пересуватися, і лише в березні 2013 року навчився пересуватися на короткі дистанції.

Його, позивача, син проживав окремо від нього, але надавав йому допомогу по веденню господарства, матеріальну допомогу та допомагав йому вчитися ходити.

Після 17 березня 2013 року син перестав приходити до нього, телефон сина був вимкнутий, що збентежило його, позивача, оскільки він та син тісно спілкувалися та завжди надавали допомогу один одному.

22 березня 2013 року від сусідів сина він дізнався, що сина збив автомобіль та що син знаходиться в реанімації.

З бесіди з лікарем він дізнався, що шансів у сина, який був у комі, немає. ІНФОРМАЦІЯ_2 року син помер.

Йому невідомо, чи відшкодували відповідачі витрати на поховання сина, оскільки грошей від них він не отримував, але йому відомо, що вони ухиляються від оплати коштів на спорудження надгробного пам'ятнику на могилі сина.

Внаслідок загибелі з вини відповідача ОСОБА_2 сина він, позивач, зазнав тяжких фізичних, душевних та психічних страждань, що полягають у тому, що він залишився без сина, без підтримки в старості, надійної опори та рідної людини.

Відповідачі залишили його сам на сам з проблемою організації поховання сина, і він, позивач сам був вимушений займатися цім.

Будучи сам інвалідом, він вимушений був проводити в морзі впізнання тіла, збирати документи, отримувати дозвіл на видачу тіла, отримувати свідоцтво про смерть, при цьому втрачати час, стоячи в чергах та із-за тяганини з оформленням документів, поганим ставленням до нього чиновників, що також підривало його здоров'я. Бігаючи по кабінетах, він травмував культю, не міг ходити в протезі і з травня по грудень 2013 року знаходився вдома, заліковуючи рану.

З 14 грудня 2013 року по 27 січня 2014 він знаходився на лікуванні в ДП «Спеціалізований спальний санаторій імені Академіка Н.Н. Бурденко». З 24 лютого 2014 року по 11 квітня 2014 року він знаходився на вікуванні в Українському науково-дослідницькому інституті протезування, протезобудування та відновлення працездатності.

Фактично тільки через рік після смерті ОСОБА_5 він зміг залікувати фізичну рану та отримав можливість пересуватися на короткі дистанції.

Свої моральні страждання він оцінює в 200 000 гривень, які просить стягнути в рівних частинах з кожного із відповідачів по 100 000 гривень

Крім того, на виготовлення та установку пам'ятника на могилу сина він витратив 2430 гривень, ОСОБА_2 не відшкодував йому цих витрат, не допомог з установкою пам'ятника, чим підірвав його віру в його слово та порядність. Просить у зв'язку із цим стягнути із ОСОБА_7 витрати на пам'ятник в сумі 2430 гривень і 1000 моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що, дійсно, працюючи водієм в Софіївськом управлінні по експлуатації газового господарства ПАТ «Дніпропетровськгаз», керуючи належним підприємству автомобілем, він здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_5, який внаслідок цього помер в лікарні. Він, відповідач, зібрав гроші, які в нього були, гроші зібрали його співробітники, і всі зібрані кошти були віддані позивачеві, якій претензій не мав, про що заявив і в суді при розгляді справи за його, відповідача, обвинуваченням. Просить в позові відмовити.

Представник відповідача - Софіївського управління по експлуатації газового господарства ПАТ «Дніпропетровськгаз» позов не визнав, суду пояснив, що до розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України позивачу по цієї справі були передані достатні для поховання його сина і майже в більшому, ніж необхідно для цієї цілі розмірі, гроші, які зібрали працівники підприємства, а також ОСОБА_2 При розгляді кримінальної справи позивач казав про те, що матеріальна та моральна шкода йому відшкодована в повному обсязі, у зв'язку із чим просив не наказувати підсудного строго. Нових моральних страждань позивачеві ніхто не спричиняв. Просить в позові відмовити.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він працює сумісно з відповідачем ОСОБА_2 Коли сталася ДТП і загинула людина, всі працівники підприємства збирали гроші для того, щоб допомогти родині постраждалого. Батьку постраждалого - позивачу по цієї справі було передано 10000 гривень, які зібрали співробітники ОСОБА_2 Також була запропонована допомога технікою та людьми при похованні сина, але позивач від цього відмовився. Пізніше позивач приходив в адміністрацію підприємства, бажаючі дізнатися про матеріальне становище ОСОБА_2, не пояснюючи при цьому, хто він та для чого йому це потрібно.

Згідно показанням свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - сусідів постраждалого ОСОБА_5 позивач пішов із сім'ї, коли дитині було 4 роки, після чого ніколи не навідувався до нього, не надавав ніякої допомоги, не цікавився дитиною. ОСОБА_5 (ОСОБА_5.) закінчив школу, інститут, почав працювати. Його мати, баба та дід померли один за одним і він залишився сам в квартирі. Не бажаючи мати нічого спільного зі своїм біологічним батьком, який ніколи не цікавився ним, вважаючи своїм справжнім батьком діда, який його виростив, ОСОБА_5 взяв його прізвище та по батькові - ОСОБА_5. Одного разу ОСОБА_5 був тяжко травмований. Після виписки із лікарні йому була встановлена інвалідність, оскільки завдана йому черепно-мозкова травма була дуже серйозною. Потім інвалідність була знята, і ОСОБА_5 залишився без роботи і засобів до існування. Сусіді чим могли підтримували його: запрошували до себе, годували, давали якісь речи та продукти харчування. ОСОБА_5 знайшов собі роботу при магазині, де йому давали хліб та платили 10 гривень на день. Душевний стан ОСОБА_5 був депресійний, він питався покінчити із собою, закрившись в квартирі і перерізавши собі вени. Його врятували рятувальники, проникши в квартиру по тросах с даху, коли ОСОБА_5 вже втратив свідомість і лежав в калюжі крові. Після виписки ОСОБА_5 із лікарні до нього одного разу приходив позивач по цієї справі та приносив йому якісь продукти в пакеті. ОСОБА_5, якій знаходився вдома, не відчинив двері своєму біологічному батьку. Той заніс і залишив пакет сусідам. Коли сусіди хотіли передати пакет ОСОБА_5, той розлютився і сказав, щоб сусіди ніколи і нічого не брали від цієї людини. Також від ОСОБА_5 сусідам відомо, що він склав і посвідчив в нотаріальній конторі заповіт, в якому заповідав все належне йому майно родичу, що живе у Винницькій області. Позивачеві по цієї справі він не заповідав нічого. Коли ОСОБА_5 загинув внаслідок ДТП до них, свідків, приходив слідчий та питав про родичів загиблого. Слідчому дали данні позивача. Поховання відбувалося за рахунок зібраних сусідами коштів. В під'їзді всі знали обставини життя ОСОБА_5, і всі дали досить великі гроші на його поховання. Багато людей в сусідніх під'їздах цього будинку також знали ОСОБА_5 і дали чималенькі гроші. Гроші збирали не лише в цьому будинку, а також в сусідніх. Сума, яка була зібрана була достатньою і для поховання, і для поминального обіду. Вирішили поховати ОСОБА_5 біля могил близьких йому діда та баби. В той же час з'явився позивач по цієї справі, якому сусіді дали гроші на таксі, запропонувавши з'їздити на цвинтар та знайти місце поховання баби та діда загиблого ОСОБА_5, але позивач цього місця не знайшов. Хтось із сусідів сказав, що бачив ці могилки, поїхав та знайшов їх. Біля цих могил для когось вже була викопана яма, але сусіді домовилися та оформили все необхідне, щоб поховати тут саме ОСОБА_5 Позивач з'явився лише під час похорон, після чого відразу уїхав. Через деякий час сусіди бачили, як із квартири, в якій до смерті жив ОСОБА_5 виносилися та загружалися в машину речи. Ще через деякий час в квартиру заселилися нові жильці, зі слів яких сусідам відомо, що вони купили цю квартиру у позивача по цій справі.

9 січня 2015 року за клопотанням позивача були допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які пояснили, що вони були знайомі з позивачем, знають, що в нього був син від першого шлюбу, з яким позивач підтримував стосунки та про якого піклувався. Після того, як син позивача був травмований, позивач оформлював якісь документи задля сина. Все це їм відомо зі слів позивача, самі вони його сина не бачили та ніколи з ним не спілкувалися.

Як вбачається із свідоцтва про народження батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 (а.с. 13).

Як вбачається із свідоцтва про зміну імені ОСОБА_5 змінив по батькові на ОСОБА_5 20 травня 2009 року, тобто майже в 30 років відмовився від того, щоб його по батькові мале походження від його біологічного батька - позивача по цієї справі (а.с. 14). Доказів та пояснень, коли було змінене прізвище ОСОБА_1, суду не надано.

Згідно свідоцтву про смерть ОСОБА_5 помер в віці 33 роки ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 15).

Як вбачається із вироку Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 29 травня 2013 року, яким за ст. 286 ч. 2 КК України був засуджений ОСОБА_2, визнаний потерпілим позивач по цієї справі пояснював, що підсудний взяв всі розходи на поховання на себе, тому просив його суворо не карати, не позбавляти права керувати транспортними засобами, матеріальних та моральних претензій до нього не мав (а.с. 17-18).

До справи додані довідки, що свідчать про лікування позивача з 2012 року по 2014 рік, в тому числі про його знаходження на санаторному лікуванні з грудня 2013 по січень 2014 року (а.с. 19-22). Жодного документу, із якого б вбачалося, який стан здоров'я був у загиблого ОСОБА_5, суду не надано.

Таким чином судом встановлено, що загиблий ОСОБА_5 вважав, що його біологічний батько - позивач по цієї справі повністю відмовився від нього, ніякої підтримки від біологічного батька він ніколи не отримував та не надіявся отримати в майбутньому. Вважаючи позивача чужою людиною, ОСОБА_5 змінив своє прізвище та по-батькові, не залишивши в своєму імені нічого, що могло б нагадувати про біологічного батька - позивача по цієї справі. Не зацікавлені в справі особи - свідки, які були сусідами загиблого ОСОБА_5 свідчать про депресивний стан останнього, про його скрутне матеріальне становище, спробу вчинити самогубство, а також про те, що він розповідав, що залишив заповіт на іногородніх родичів. Все це вписується в загальну картину його відносин з батьком, з яким він не хотів мати нічого спільного, нічого не хотів від нього, і якому він сам нічого не хотів залишати. Позивач не спростував показань свідків - сусідів загиблого ОСОБА_5 про те, що саме він, позивач, отримав у спадщину після загиблого ОСОБА_5, всупереч волі останнього, квартиру, яку вже продав. Оперативність, з якою це було здійснено, свідчить про відсутність у позивача фактично депресійного стану: тяжких фізичних, душевних та психічних страждань, на які позивач вказував в позові та на наявності яких наполягав в судовому засіданні, як на підстави для стягнення моральної шкоди. Не спростував позивач також показань свідків - сусідів загиблого ОСОБА_5 про те, що саме вони зібрали гроші, знайшли місце для поховання, організували та провели похорони та поминки загиблого, він же, позивач, лише був присутнім на похоронах, після чого відразу уїхав. Не навів позивач також жодного доказу, що, коли в нього виникли проблеми з ногою, ОСОБА_5 надавав йому допомогу по веденню господарства, матеріальну допомогу та допомагав йому вчитися ходити. Це твердження позивача спростовується як встановленими у судовому засіданні даними про відносини позивача та ОСОБА_5, так і встановленому в судовому засіданні психічному, матеріальному і моральному стану ОСОБА_5, якій після зняття з нього групи інвалідності не зміг повернутися на роботу фактично за станом здоров'я і залишився без засобів для існування, хоча при певній підтримці зміг би довести, що після отриманої ним черепно-мозкової травми, яка стала причиною встановлення групи інвалідності, повністю не вилікувався, не може працювати за спеціальністю і таким чином підтвердити інвалідність і отримувати пенсію. Позивач, що має вищу освіту, що дозволяє йому працювати головою, а не ногами, втративши ступню, добився встановлення собі ІІ-ї групи інвалідності, був на санаторному лікуванні та в НІІ протезування, аніяким чином не допомог ОСОБА_5 довести, що той має право на отримання пенсії.

Та обставина, що позивач отримав від відповідача ОСОБА_2 гроші, достатні не лише для поховання, але і для виготовлення та встановлення пам'ятника, підтверджується не лише показаннями в судовому засіданні ОСОБА_2 та свідків, але і вироком Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 29 травня 2013 року, з якого вбачається, що позивач по цієї справі пояснював, що підсудний взяв всі розходи на поховання на себе, тому просив його суворо не карати, не позбавляти права керувати транспортними засобами, матеріальних та моральних претензій до нього не мав. Пояснення позивача про те, що, кажучи це, він не розумів, що каже, оскільки був у шоковому стані, ані чим не підтверджуються, як і сам шоковий стан позивача.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що після смерті ОСОБА_5, з яким він багато років не спілкувався, якому не допомагав в дитинстві, який вважав його чужою людиною і нічого не збирався залишати йому, позивач отримав квартиру із речами, що в ній знаходилися, нічого не вклавши в похорони ОСОБА_5, позивач отримав від ОСОБА_2 кошти, достатні як для похорон, так і для встановлення пам'ятника, із яких незначну частину потратив на виготовлення і установку пам'ятника.

При таких обставинах задоволення позову в будь-якій частині суперечить загальним засадам цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 131, 212, 218 ЦПК України, ст. ст. 3, 1166, 1167, 1187 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу протягом 10 днів.

Головуючий суддя Філатов К.Б.