Справа № 367/2484/15 Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/4111/15 Доповідач у 2 інстанції Поліщук М. А.
Категорія 1 10.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

10 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Антоненко В.І., Яворського М.А.

при секретарі: Бобку О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 5 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власності одного з подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд із вказаним позовом і просив визнати за ним право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру загальною площею 56.3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та право особистої приватної власності на автомобіль марки "Opel Astra" 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вказане майно було придбано ним за його особисті кошти до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 Вказував, що шлюб між ними був укладений 20 вересня 2013 року, грошові кошти за спірну квартиру він сплатив до шлюбу - 7 і 9 серпня 2013 року, а спільно проживати і вести спільне господарство із ОСОБА_2 вони почали лише у серпні 2014 року. Зазначав, що за час спільного з відповідачем проживання ніякого майна, що підлягає поділу між подружжям, ними набуто не було.

Спільне життя з відповідачкою фактично припинилося у вересні місяці 2014 року, а заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області 20.01.2015 року шлюб між ними розірвано.

Посилався на те, що на час придбання спірної квартири мав свої особисті кошти на її купівлю. Так, до укладення шлюбу, із ОСОБА_2 27 червня 2013 року він уклав з ОСОБА_4 договір купівлі - продажу квартири, за яким продав свою квартиру за адресою АДРЕСА_2 за 71 900 грн. Крім цих грошей мав заощаджені кошти для придбання квартири.

Також до шлюбу, а саме 7 серпня 2013 року він уклав з ТОВ "САРАФАН" Додаткову угоду № 663 до договору № 1/2012 Про спільну діяльність у будівництві житлового масиву "Квартал "НОВАТОР" від 16.02.2012 року.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 663 07 серпня 20ІЗ року він перерахував на банківський рахунок ТОВ "САРАФАН" свої власні грошові кошти в сумі 300 000 гривень , а 9 серпня 2013 року перерахував на цей-же банківський рахунок ТОВ САРАФАН" свої власні грошові кошти в сумі 100 031 грн. 04 коп., а всього сплатив за придбання квартири 400 031,04 грн.

Вказував, що 09 серпня 2013 року він виконав всі свої зобов'язання відповідно до Додаткової угоди № 663 та отримав частку у спільному майні, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 56.3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Також зазначав, що під час шлюбу 14 листопада 2013 року за власні кошти придбав автомобіль "Opel Astra" 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, однак зареєстрував його на ОСОБА_2.

Оскільки автомобіль був придбаний хоча і під час шлюбу, але не за рахунок спільних з відповідачем коштів, а лише за його власні кошти позивач вважає, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю.

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, і уточнивши вимоги, просила встановити факт проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з грудня 2012 року по 20 вересня 2013 року, в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, стягнути із ОСОБА_3 на її користь 75 000грн. грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля марки "Opel", 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши автомобіль у користуванні ОСОБА_3

Вимоги за зустрічним позовом мотивувала тим, що з ОСОБА_3 вони стали проживати однією сім»єю до офіційної реєстрації шлюбу, а саме з грудня 2012 року, були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки. Вона має від першого шлюбу сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до якого ОСОБА_3 відносився як до свого рідного сина. Вказувала на те, що вони разом спланували придбання спірної квартири, для купівлі якої ОСОБА_3 продав свою квартиру за 71900грн., а вона порадившись із своїми батьками, отримала від останніх на придбання квартири кошти в загальному розмірі 24 000 доларів США. Автомобіль також був придбаний за спільні кошти подружжя.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 5 червня 2015 року первісний і зустрічний позови задоволено частково. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 квартируАДРЕСА_4 в м.Буча Київської області. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки "Opel ASTRA", 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 як на частку у спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки "Opel ASTRA", 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 як на частку у спільному майні подружжя.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, заявлений нею позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти за придбання квартирАДРЕСА_4 в м.Буча Київської області були сплачені ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2, доказів придбання квартири сторонами за спільні кошти суду не надано, а тому спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3

В рішенні зазначено, що за час спільного проживання у шлюбі сторони придбали автомобіль марки "Opel ASTRA", 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який є об»єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля.

Відмовляючи в стягнення грошової компенсації в сумі 75 000гривень за частку у власності на автомобіль, суд вказав, що суду не надано доказів на підтвердження дійсної вартості автомобіля на час розподілу.

Відмову в задоволенні зустрічного позову суд мотивував недоведеністю того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з грудня 20912 року по 20 вересня 2013 року проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу. При цьому суд відхилив як неналежні докази фотокартки, надані ОСОБА_2 та не прийняв до уваги покази свідків.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст..57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2013 року було зареєстровано шлюб ОСОБА_3 і ОСОБА_2

20 січня 2015 року заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області шлюб між сторонами розірвано.

27 червня 2013 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 купив за ціною 71 900 гривень квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5. (а.с.23).

7 серпня 2013 року, тобто до укладення шлюбу, між ТОВ «Сарафан» і ОСОБА_3 укладено додаткову угоду№663 до Договору №1/2012»Про спільну діяльність у будівництві житлового масиву «Квартал «Новатор» від 16.12.2012 року, за якою ОСОБА_3 став новим учасником спільної діяльності із будівництва та зобов»язався внести як вклад у спільну діяльність грошові кошти еквівалентні 49 149,90 доларів США, що становить 400 031,04гривень. (а.с.18).

7 серпня 2013 року ОСОБА_3 за квитанцією сплатив на рахунок ТОВ «Сарафан» в якості часткового внесення вкладу у спільну діяльність грошові кошти в сумі 300 000 гривень. (а.с.17)

9 серпня 2013 року ОСОБА_3 за квитанцією сплатив на рахунок ТОВ «Сарафан» в якості часткового внесення вкладу у спільну діяльність грошові кошти в сумі 100 031, 04 гривень. (а.с.17)

18 жовтня 2013 року на ім.»я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності, згідно якого йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 Київської області. (а.с.15-16).

За час проживання у шлюбі сторони придбали автомобіль марки "Opel ASTRA", 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який 14 листопада 2013 року зареєстровано на ім.»я ОСОБА_2 (а.с.11).

Встановивши вказані обставини справи, з врахуванням доказів, наданих сторонами спору на підтвердження - заперечення первісного і зустрічного позовів, норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до законного і обґрунтованого висновку, що спірна квартира що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 відповідно до ст..57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю ОСОБА_3, так як набута ним до шлюбу за його особисті кошти.

Посилання ОСОБА_2 на те, що її батьки надали ОСОБА_3 на придбання вказаної квартири грошові кошти у сумі 24 000 доларів США належними і допустимими доказами не підтверджені.

Покази свідка ОСОБА_7, який є батьком ОСОБА_2, на підтвердження того, що він передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 24 000 доларів США для придбання спірної квартири обґрунтовано відхилено судом, оскільки свідок є близьким родичем ОСОБА_2, тобто зацікавленою на її користь особою, а письмових доказів на підтвердження вказаної обставини ОСОБА_2 не надано.

Надана в суді апеляційної інстанції анкета власника квартири ОСОБА_3 від 7.08.2013 року (а.с.174), в якій крім його прізвища зазначено прізвище ОСОБА_7 - батька ОСОБА_2 не є правовстановлюючим документом на підтвердження особи власника чи сплати коштів за придбання квартири і носить інформативний характер, що підтверджується також листом-відповіддю на адвокатський запит від 8 вересня 2015 року.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідають вимогам закону і висновки суду щодо недоведеності вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з грудня 2012 року по 20 вересня 2013 року.

Згідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;

За приписами ч. 2 і ч.4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім»я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Судом встановлено, що до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були знайомі, зустрічались і спілкувались між собою.

Проте доказів того, що в період з грудня 2012 року по 20 вересня 2013 року вони були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки, в тому числі спільний бюджет, ОСОБА_2 не надано.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відхилення показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 , так як із них не вбачається, що у вказаний період з грудня 2012 року по 20 вересня 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Вірними також є висновки суду в частині визнання за сторонами права власності на 1/2 частину автомобіля, відмови в позові про визнання автомобіля особистою приватною власністю позивача та відмови в зустрічному позові про стягнення грошової компенсації за належну частку у спільному майні подружжя - 1/2 частину автомобіля.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 Сімейного кодексу України

4.Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно із роз»ясненнями, наданими в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007року вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що автомобіль марки "Opel ASTRA", 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 набутий подружжям за час шлюбу, а тому відповідно до ст..ст.60, 61 Сімейного кодексу України він є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте оскільки доказів дійсної вартості вказаного автомобіля ОСОБА_11 не надано, згода іншого із подружжя ОСОБА_3 на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно не отримана, відповідна грошова сума на депозитний рахунок суду попередньо ОСОБА_2 не внесена, то суд на передбачених законом підставах визнав ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишив автомобіль у спільній частковій власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що суд необґрунтовано відхилив як докази проживання у фактичних шлюбних відносинах покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, надані ОСОБА_2 фотокартки, підлягають відхиленню, так як суд першої інстанції вірно зазначив, що ці свідки є родичами ОСОБА_2

Крім цього із показів даних свідків неможливо встановити, що саме в період з грудня 2012 року по 20 вересня 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки, в тому числі спільний бюджет, тобто проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Надані фотокартки також не є належними засобами доказування обставин, на які посилається ОСОБА_2

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Інші доводи апелянта на те, що суд не встановив джерело коштів, сплачених ОСОБА_3 за спірну квартиру, не прийняв до уваги, що на час сплати коштів за квартиру вони відповідно до ст..28 Сімейного кодексу України були у статусі наречених не можуть братись до уваги із таких підстав.

Дійсно згідно із ст..28 Сімейного кодексу України особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, вважаються нареченими.

Проте ОСОБА_2 не надано доказів того, що на час сплати коштів за квартиру 7 і 9 серпня 2013 року вони із ОСОБА_3 подали заяву про реєстрацію шлюбу. Крім цього перебування в статусі наречених відповідно до вимог закону не свідчить про те, що сторони були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки, в тому числі спільний бюджет, тобто проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Вирішуючи спір, суд виходив із доведеності перед судом кожною із сторін обставин, на які вони посилались на підтвердження заявлених ними позовів.

Встановлюючи джерело коштів, сплачених ОСОБА_3 за спірну квартиру, суд врахував, що ОСОБА_3 мав кошти від продажу своєї квартири в сумі 71 900 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27 червня 2013 року та визнається сторонами спору. Пояснення ОСОБА_3 про те, що крім цих коштів він також мав інші грошові заощадження, які були використані при придбанні квартири за ціною 400 031,04 грн. прийняті судом до уваги, так як не були спростовані ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 і її батька ОСОБА_7 про те, що на придбання квартири ними було надано грошові кошти у сумі 24 000 доларів США, обґрунтовано відхилені судом, так як належними і допустимими доказами не підтверджені.

Наявні в матеріалах справи квитанції про валютно-обмінні операції на ім.»я ОСОБА_7 та ім.»я ОСОБА_2 також не підтверджують цієї обставини, оскільки вони датовані 11.01.2009 року, 2.11.2011 року, 30.11.2011 року та 2.12.2011 року на загальну суму купівлі 5100 доларів США (а.с. 69-72 ).

Інші доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права не заслуговують на увагу і не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.

Керуючись ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 5 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: