Справа № 1022/3463/12 Головуючий у І інстанції Клочко В.М.
Провадження № 22-ц/780/3951/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 1 23.07.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 липня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання сім'єю та розподіл спільного сумісного майна,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернуласядо суду із вказаним позовом,який надалі неодноразово доповнювала, уточнювала і мотивувала тим, що із 2006 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу із відповідачем ОСОБА_2, а 3 квітня 2009 року між нею і відповідачем було зареєстровано шлюб.

Вказувала, що під час проживання з відповідачем однією сім'єю як до реєстрації шлюбу, так і після, вони придбали наступне майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 Сквирського району Київської області вартістю 10000 грн.; меблі в спальну вартістю 9000 грн.; меблі в кухню, вартістю 12000 грн.; меблі в кухню вартістю 7000 грн.; котел опалювальний двоконтурний, вартістю 8000 грн.; унітаз вартістю 950 грн.; умивальник вартістю 225 грн.; водяну насосну станцію вартістю 3000 грн., бетономішалку вартістю 3300 грн.; мотокосарку вартістю 1450 грн.; дві супутникові антени вартістю 1500 грн.; тюнер до супутникової антени вартістю 900 грн.; тюлі на вікна вартістю 1080 грн.; килим вартістю 300 грн., доріжки килимові вартістю 900 грн.; швейну машину вартістю 800 грн.; шафу-купе вартістю 5000 грн., а всього на загальну суму 149245 грн. Крім того, за час спільного проживання вони разом зробили капітальний ремонт у житловому будинку у результаті чого вартість житлового будинку значно збільшилась та придбали необхідні речі для проживання в ньому.

Посилалася, що в подальшому сімейне життя не склалося через постійні суперечки та скандали і рішенням Сквирського районного суду Київської області від 11 травня 2012 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. На даний час ОСОБА_2 вигнав її із житлового будинку по АДРЕСА_1 та в добровільному порядку не бажає здійснити розподіл спільного майна подружжя.

У зв'язку із наведеним після уточнення та доповнення позовних вимог просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_2 в період із 2006 року до розірвання шлюбу у 2012 році. Визнати об'єктами права спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 наступне майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 Сквирського району Київської областівартістю 10000 грн.; меблі в спальну вартістю 9000 грн.; меблі в кухню, вартістю 12000 грн.; меблі в кухню вартістю 7000 грн.; котел опалювальний двоконтурний, вартістю 8000 грн.; унітаз вартістю 950 грн.; умивальник вартістю 225 грн.; водяну насосну станцію вартістю 3000 грн., бетономішалку вартістю 3300 грн.; мотокосу вартістю 1450 грн.; дві супутникові антени вартістю 1500 грн.; тюнер до супутникової антени вартістю 900 грн.; тюлі на вікна вартістю 1080 грн.; килим вартістю 300 грн., доріжки килимові вартістю 900 грн.; швейну машину вартістю 800 грн.; шафу-купе вартістю 5000 грн., а всього на загальну суму 149245 грн. Поділити майно, визнавши за ОСОБА_4 право власності на все спільне майно на суму 149245 грн. та стягнувши з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини майна в розмірі 74622,50 грн.

Справа судами із 2012 року розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14 липня 2014 року позов задоволено в повному обсязі. Встановлено факт проживання сторін однією сім'єю в період із 2006 року до розірвання шлюбу у 2012 році. Визнано об'єктами права спільної сумісної власності сторін будинок та рухоме майно, із виділенням всього майна відповідачу та стягненням із нього на користь позивачки компенсації в розмірі 74622,50 грн.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що він не був належним чином повідомлений про час розгляду справи, що потягло порушення його прав. Висновки суду про те, що він з ОСОБА_3 проживав однією сім'єю із 2006 року є хибними та постановлені на суперечливих доказах. Зокрема, таке заперечуються довідкою Тхорівської сільської ради про те, що ОСОБА_3 лише із вересня 2007 року періодично проживала АДРЕСА_1, довідками про те, що будинок придбав лише він за особисто, поясненнями депутата ОСОБА_5 та іншими доказами у справі. Судом не було взято до уваги, що спірний будинок він придбав за його особисті кошти, які отримав від продажу 15 листопада 2007 року своєї квартири АДРЕСА_2 і за які придбав будинок. Даний договір наявний у матеріалах справи. Судом не встановлено як наявність спірного рухомого майна і його вартість, так і взагалі факт придбання спірного майна в період шлюбу. Матеріали справи не містять достовірних відомостей про проживання сторін однією сім'єю із 2006 року. Крім того, судом порушено вимоги ст.71 СК України щодо обов'язкового попереднього внесення на депозит суду грошової компенсації за частку у майні.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції з наведених у скарзі підстав та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_3 належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, подала письмові заперечення на апеляційну скаргу, до суду не з'явилася, її неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд в тому числі вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що із 2006 року сторони проживали однією сім'єю, а 3 квітня 2009 року зареєстрували у встановленому порядку шлюб, від якого дітей не мають. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 11 травня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Також судом встановлено, що до реєстрації шлюбу між сторонами 8 вересня 2007 року за договором купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 на своє ім'я придбав житловий будинок з господарськимим будівлями по АДРЕСА_1 Сквирського району Київської області.

Крім того, встановлено, що за час проживання сім'єю за період із 2006 року по 2012 рік сторони набули наступне майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 Сквирського району Київської областівартістю 10000 грн.; меблі в спальну вартістю 9000 грн.; меблі в кухню, вартістю 12000 грн.; меблі в кухню вартістю 7000 грн.; котел опалювальний двоконтурний, вартістю 8000 грн.; унітаз вартістю 950 грн.; умивальник вартістю 225 грн.; водяну насосну станцію вартістю 3000 грн., бетономішалку вартістю 3300 грн.; мотокосарку вартістю 1450 грн.; дві супутникові антени вартістю 1500 грн.; тюнер до супутникової антени вартістю 900 грн.; тюлі на вікна вартістю 1080 грн.; килим вартістю 300 грн., доріжки килимові вартістю 900 грн.; швейну машину вартістю 800 грн.; шафу-купе вартістю 5000 грн., яке є їх спільною власністю і їх частки є рівними.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновку, що сторони із 2006 року до 2012 року проживали однією сім'єю, а тому все придбане в цей період майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 та рухоме майно є їх спільною сумісною власністю і частки сторін у праві власності на майно є рівними.

При цьому суд виходив із можливості виділення всього майна відповідачу із стягненням із нього на користь позивачки грошової компенсації.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, бо вони не грунтуються на матеріалах справи і зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При ухваленні рішення судом не враховано відсутність у справі належних доказів, які б підтверджували факт проживання сторін однією сім'єю до реєстрації шлюбу.

Фактично такі висновки суду грунтуються на поясненнях позивачки, яка не була допитана в судовому засіданні за правилами допиту свідків, а відтак її пояснення згідно положень ст.57 ЦПК України не є доказом. Більше того, при останньому розгляді справа розглянута в заочному порядку в тому числі у відсутність позивачки ОСОБА_6, яка пояснень суду взагалі не давала і подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.245).

Довідки Тхорівської сільської ради, на які послався суд на обгрунтування своїх висновків, є сумнівними. Так, в матерілах справи міститься довідка Тхорівської сільської ради № 272 від 15 червня 2012 року, де вказано про те, що позивачка із вересня 2007 року проживала будинку по АДРЕСА_1 (а.с.25).

В той же час в матерілах справи міститься довідка Тхорівської сільської ради № 165 від 11 вересня 2012 року, де вказано, що ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 із 2007 року проживала не постійно (а.с.99). Це ж вказано у довідці Тхорівської сільської ради № 284 від 29 травня 2014 року (а.с.217). Отже довідки є сумнівними та суперечними. Крім того, в довідках не зазначено на підставі чого вони видані, а самі довідки такої інформації не містять.

Жодних інших передбачених законом (ст.57 ЦПК України) та достовірних доказів про те, що сторони до укладення шлюбу проживали разоми матеріали справи не містять.

За таких обставин висновки суду про доведеність факту спільного проживання сторін із 2006 року є хибними та необгрунтованими і фактично грунтуються на припущеннях.

Встановлюючи факт спільного проживання сторін за період із 2006 року по 2012 рік суд не звернув уваги, що згідно ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. З огляду на те, що сторони уклали шлюб 3 квітня 2009 року, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки після його реєстрації, законом не передбачене. Встановивши даний факт суд порушив приписи процесуального закону

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За змістом даної норми до спільного майна відноситься майно, яке придбано за спільні кошти і спільною працею подружжя. Вирішуючи спір, суд не звернув уваги та не дав належної оцінки запереченням відповідача щодо того, що спірний будинок він придбав за його особисті кошти, які отримав від продажу 15 листопада 2007 року своєї квартири АДРЕСА_2 і за кошти отримані до підписання договору придбав будинок, Даний договір наявний у матеріалах справи.

Відповідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Отже при вирішенні спору у відношенні рухомого майна суд мав встановити обсяг спільно нажитого сторонами майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Суд вказаних обставин не з'ясував, не встановив як обсяг нажитого майна, його вартість майна, так і взагалі факт його придбання в період шлюбу та його наявність на час розгляду справи.

Згідно роз'яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Вирішуючи спір суд виходив із вартості будинку в розмірі 100000 грн, яка визначена позивачкою довільно, а отже висновки суду про вартість будинку грунтуються на припущенняхта суперечать положенням закону щодо дійсної вартості будинку.

Крім того, увалюючи рішення, суд допустив порушення вимоги ст.71 СК України щодо обов'язкового попереднього внесення на депозит суду грошової компенсації за частку у майні при компенсації вартості будинку, а також порушення закону щодо способу поділу спільного подружнього майна, виділивши все відповідачу та стягнувши з нього компенсацію вартості частки.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За положеннями ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів пришла до висновку, що факт проживання позивачки та відповідача однією сім'єю із 2006 року до реєстрації шлюбу не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а ідтак вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Поскільки суд відмовляє у задоволенні вимог щодо встановлення факту проживання позивачки та відповідача однією сім'єю із 2006 року до реєстрації шлюбу, підстави для визнання будинку спільним майном відсутні.

Також колегія не зхнаходить підстав для розподілу рухомого майна з огляду на відсутність як доказів про його існування (відсутність актів опису тощо), так і доказів про придбання майна в період шлюбу, та з урахуванням заперечень проти цього з боку відповідача і його посилання на те, що як будинок так і майно в будинок придбане до реєстрації шлюбу з позивачкою.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 липня 2014 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання сім'єю та поділ спільного сумісного майна.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: