АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 643/5164/14-ц Головуючий 1 інст. - Скотар А.Ю.
Провадження № 22ц/790/142/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кружиліної О.А

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи: Комунальне підприємство «Харківське міськБТІ», третя Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алексєєва Ліана Василівна, реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

09 квітня 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, який в подальшому уточнила та просила визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, визнати недійсним договір дарування ОСОБА_4 спірної квартири ОСОБА_1 та реєстрацію за останньою на підставі даного договору права власності на квартиру, витребувати спірну квартиру у ОСОБА_1 та визнати право власності на неї. Посилаючись на те, що є рідною сестрою ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Після смерті брата вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте дізналась, що в тому ж році на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова право власності на спадкову квартиру АДРЕСА_1, що належала померлому, зареєстроване за ОСОБА_4, який в наступному подарував квартиру ОСОБА_1

До суду представник позивача подав заяву про слухання справи за його відсутності.

Відповідачі до суду не з'явились.

Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції (далі Служба) надала заперечення на позов, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не зверталась до Служби з заявою про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно і з цього приводу Служба ніякого рішення не приймала, а вимоги про скасування державної реєстрації повинні розглядатись в порядку адміністративного судочинства

Від третьої Харківської державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса Алексєєвої Л.В. надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності.

КП «Харківське міськБТІ» до суду не з'явилось, про дату і час слухання справи сповіщалось належним чином.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, здійснену 18.11.2008 на ім'я ОСОБА_4, на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2008 у справі № 2-2923/08, яке у встановленому законодавством порядку не ухвалювалось. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, реєстраційний № 3077, посвідчений 30.07.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В. Витребувано з володіння ОСОБА_1, на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційні скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить суд, скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки справа розглянута без участі сторін та інших осіб, які не повідомлялися про час і місце розгляду справи. Крім того, копія уточненої позовної заяви була отримана ОСОБА_1 тільки 22 серпня 2014 року у день ухвалення рішення судом, яка не могла бути ані присутня в суді, ані висловити заперечення на позов. Доказів сплати судового збору за подання позовної заяви не надано. Крім того, реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції вважала, що спір з приводу визнання недійсною реєстрацію права власності підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а з приводу неправомірної реєстрації квартири на ім'я ОСОБА_4 позивач до реєстраційної служби не зверталася і реєстраційною службою наведена судова практика з приводу вирішення цього питання.

Суд не узяв до уваги, що ОСОБА_3 і ОСОБА_7 тричі намагалися оскаржити рішення суду та договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_4 у ОСОБА_6 але потім їхні вимоги залишались без розгляду. А 15 червня 2011 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області було визнано недійсним заповіт ОСОБА_6 на спадкове майно і при розгляді справи судом з'ясовано, що ОСОБА_6 був одружений, мав дочку і дружину, які є спадкоємцями першої черги.

Позивач по даній справі не додав відповідних доказів, що вона є спадкоємцем спірного майна.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1, здійснена 18 листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_4 є недійсною, оскільки рішення суду на підставі якого здійснена реєстрація не ухвалювалось, а тому договір дарування спірної квартири ОСОБА_4 ОСОБА_1 № 3077 посвідчений 30 липня 2009 року є недійсним, і треба витребувати у ОСОБА_1 вказану квартиру на користь спадкоємця другої черги ОСОБА_3

Але з цим висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 3, ст. 4, ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 15, ст. 16, ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59, ст. 64, ст. 212, ч. 1 ст. 213, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Відповідно до ст. 1, п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 15, ст. 16, ч. 1 - 5 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 319, ст. 328, ч. 1, 3, 4 ст. 334, п. 1 ч. 1 ст. 346, ст. 387, ст. 388 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01.07.2004 року, державна реєстрація прав проводиться на підставі: інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Як вбачається з матеріалів справи, та виходячи із суті позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, позивач просить визнати недійсною реєстрацію права власності на АДРЕСА_1 від 18 листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_8 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2008 року, яке підробив ОСОБА_9, і не ухвалювалося судом, оскільки за № 2-2923/08 значиться інша справа.

Задовольняючи позовні вимоги, в цій частині, суд першої інстанції не з'ясував характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивач, та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Тобто, в порушення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України застосував захист цивільного права у спосіб не передбачений законом. Крім того, визнаючи, що вказане рішення судом не ухвалювалось, суд посилався лише на довідку суду, про те, що під № 2-2923/08 зареєстрована інша справа, яка згідно ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59, ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України не може вважатися належним допустимим достовірним доказом, за наявності у справі копії судового рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2008 року, яка підписана суддею, та завірена печаткою, якій результату оцінки в рішенні згідно ч. 4 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України судом не наведено. Даних про те, що вказане рішення підроблене, в порядку кримінального провадження не встановлено і рішення з приводу цього матеріали справи не містять.

За таких обставин висновок суду щодо визнання недійсності реєстрації права власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_4 не можна вважати обґрунтованим, оскільки положення вищезазначених норм закону не передбачають такого захисту прав позивача. Тобто обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не передбачений нормами цивільного законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно ч. 1 ст. 28, ст. 49, ч. 1 ст. 1222, ч. 1 ст. 1258, ст. 1261, ст. 1262 Цивільного кодексу України, фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям. Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Вважаючи, що ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, суд не звернув уваги, що відповідних доказів, як це потребують вимоги вказаного закону матеріали справи не містять. Крім того, виходячи зі змісту відповіді Управління ЗАГС Бєлгородської області (а.с. 11) - ОСОБА_3 не було відомо число, місяць, та рік народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а згідно особистих карток ОСОБА_6 (а.с. 78-82) - він був одружений та мав дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, але вказаним доказам в порушення вимог ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України судом оцінки не надано.

Таким чином судова колегія вважає, що наведення в рішенні лише доводів та доказів позивача на користь якого приймається судом рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Ураховуючи викладене, а також те, що інші вимоги є похідними від вимог про визнання недійсною реєстрації права власності - рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, а саме з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313-317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року - змінити.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про:

· визнання недійсною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1, здійснену 18.11.2008 року на ім'я ОСОБА_4;

· визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, реєстраційний № 3077, посвідчений 30.07.2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В.;

· витребування з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1;

· визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом.

В іншій частини рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: колегії: