Справа № 466/7639/13 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/783/1040/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І. Категорія: 59
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря: Жукровської Х.І.,представника апелянта

ОСОБА_2-ОСОБА_3, представника позивача

ОСОБА_4- ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Коцюруба Лариса Ярославівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Коцюруба Лариса Ярославівна про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності. Просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_9 без шлюбу з 1993 року і по день смерті останнього, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати частково недійсним заповіт складений на ОСОБА_2 в частині розпорядження щодо 1/2 частини добудови до будинку АДРЕСА_1, визнати добудову до будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_9, визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частини прибудови (мансарди) до будинку АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0.13 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року вказаний вище позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_9 без шлюбу з 1993 року по день смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано добудову до будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_4.

Визнано право спільної часткової власності ОСОБА_4 на ? частину добудови (мансарди) до будинку АДРЕСА_1, яка складається з коридору площею 3,8 кв.м., коридору площею 2,8 кв.м., службової кімнати площею 19,9 кв.м., житлової кімнати площею 11,4 кв.м., кухні площею 12 кв.м., санвузла площею 2,3 кв.м., службової кімнати площею 22,9 кв.м.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3. В апеляційній скарзі посилається на необгрунтованість та безпідставність рішення суду, ухваленого судом з порушення норм матеріального права. Вказує, що судом при встановленні факту його проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 не враховано те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 Також, апелянт вважає, що оскільки добудова до будинку АДРЕСА_1 вважається самовільним будівництвом, то ні в нього, ні у ОСОБА_4 не виникло права власності на таку добудову так як вона не зареєстрована у встановленому законом порядку і на неї відсутні правовстановлюючі документи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення представника позивача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що було видано свідоцтво про смерть, бланк серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 та про що Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 869.

Так, встановлюючи факт проживання однією сім'єю без шлюбу позивачки з ОСОБА_9 без шлюбу з 1993 року і по день смерті останнього, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 проживали разом як фактичне подружжя, вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком районного суду зважаючи на наступне.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку. Частина 2 цієї ж статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21, ч. 1 ст. 36 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Разом із тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", правила ст. 74 СК України поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, встановленню підлягають факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно, з'ясування обсягу спільно нажитого майна, часу та джерела його придбання, наявність спільного побуту; існування взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відтак, колегія суддів вража, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження його проживання однією сім"єю з ОСОБА_9 як чоловіка та жінки без шлюбу, наявності спільного побуту, існування між ними взаємних прав та обов'язків.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, про що свідчить відмітка у паспорті останньої. Даний шлюб було зареєстровано 17.02.1979 року та розірвано 21.12.2010 року.

Що стосується вимог позивачки в частині визнання добудови до будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_4, а також визнання права спільної часткової власності ОСОБА_4 на ? частину добудови (мансарди) до будинку АДРЕСА_1, яка складається з коридору площею 3,8 кв.м., коридору площею 2,8 кв.м., службової кімнати площею 19,9 кв.м., житлової кімнати площею 11,4 кв.м., кухні площею 12 кв.м., санвузла площею 2,3 кв.м., службової кімнати площею 22,9 кв.м. колегія суддів вважає наступне.

Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_9, рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 03.09.1998 року йому було дозволено виконати переобладнання стрихового приміщення в житлове по АДРЕСА_1. Актом прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських приміщень індивідуального забудовника ОСОБА_9 від 07.10.1998 року вказана прибудова була прийнята в експлуатацію, проте належним чином не зареєстрована.

Статтею 328 ЦК установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно(житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі його будівництва(створення майна).

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1 ст. 376 ЦК)

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Для визнання права власності суд має встановити, що нерухоме майно завершене будівництвом, а також те, що земельна ділянка, яка не була відведена позивачу для цієї мети, надана йому у встановленому порядку під уже збудоване майно

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки у встановленому законом порядку ОСОБА_9 не узаконив самочинного будівництва, а тому право власності на новостворене майно в порядку самочинного будівництва позивачка не набуває.

А відтак відсутні правові підстави для визнання за нею в судовому порядку права власності на спірне майно.

Отже, до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використане в процесі будівництва, а визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, районний суд у своєму рішенні зобов'язаний був зазначити(поіменувати) ці матеріали чи обладнання, однак цього не зробив.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оцінюючи зібрані по справі докази, суд не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та не дав їм належної оцінки, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а тому оскаржуване рішення підлягає частковому скасування в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_9 без шлюбу з 1993 року по день смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1; визнання добудови до будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_4; визнання права спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/2 частину добудови (мансарди) до будинку АДРЕСА_1 з ухваленням в цій частині нового рішення, яким в позові ОСОБА_4 в цій частині - відмовити. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303,304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 Мар'яни Василівни - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_9 без шлюбу з 1993 року по день смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1; визнання добудови до будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_4; визнання права спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/2 частину добудови (мансарди) до будинку АДРЕСА_1, яка складається з: коридору площею 3,8 кв.м., коридору площею 2,8 кв.м., службової кімнати площею 19,9 кв.м., житлової кімнати площею 11,4 кв.м., кухні площею 12 кв.м., санузла площею 2,3 кв.м., службової кімнати площею 22,9 кв.м.,- скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 в цій частині - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.