Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Ладижинської міської ради до ОСОБА_3, третя особа - відділ Держземагентства в м. Ладижині Вінницької області, про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою відділу Держземагентства у м. Ладижині Вінницької області на заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Ладижинської міської ради звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 751068 від 05 серпня 2011 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1195 га, розташовану у м. Ладижині Вінницької області, кадастровий № НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_3; скасувати в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запис за № 00231 про реєстрацію виданого на ім'я ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1195 га, розташовану у м. Ладижині Вінницької області, кадастровий № НОМЕР_1; зобов'язати ОСОБА_3 повернути вищевказану земельну ділянку у розпорядження Ладижинської міської ради; судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що проведеною прокуратурою Вінницької області перевіркою виявлено факт порушення законодавства при видачі на ім'я ОСОБА_3 вищевказаного державного акта на право власності на землю. Так, в державному акті не зазначено номера рішення Ладижинської міської ради від 04 липня 2008 року, а згідно з протоколом 24-ї сесії 5-го скликання Ладижинської міської ради від 04 липня 2008 року № 24 на зазначеній сесії розглядалося 5 питань про надання земельних ділянок у власність та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки, 4 з яких стосувалися видачі державних актів іншим особам, прізвища яких зазначено у відповідних рішеннях і протоколі сесії, а 1 - про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки працівникам соціальної сфери без зазначення конкретних осіб. За результатами розгляду вказаного питання Ладижинською міською радою прийнято рішення № 892 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки працівникам соціальної сфери», яке не пов'язане з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку відповідачу, а регулює зовсім інші відносини. В даному рішенні не зазначено відомостей про площу землі, громадян, яким слід видати державні акти, а також в ньому не зазначено про наявність до нього додатків. Крім того, земельну ділянку відповідачу передано за рахунок земель водного фонду - прибережної захисної смуги річки Південний Буг всупереч вимогам ст. ст. 58-61 ЗК України.

Заочним рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним виданий на ім'я ОСОБА_3 державний акт від 05 серпня 2011 року серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1195 га з кадастровим номером НОМЕР_1.

Скасовано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запис за № 00231 про реєстрацію за ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1195 га з кадастровим номером НОМЕР_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути вказану вище земельну ділянку Ладижинській міській раді.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог про скасування у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запис за № 00231 про реєстрацію за ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1195 га з кадастровим номером НОМЕР_1, у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі відділ Держземагентства у м. Ладижині Вінницької області просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_145/ed_2015_02_12/pravo1/Z970280.html?pravo=1> питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарному засіданні відповідної ради. Положенням цієї норми відповідає і ст. 19 Закону України «Про землеустрій» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_131/ed_2015_02_12/pravo1/T030858.html?pravo=1>.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 116 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_714/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1> (в редакції 2001 року), громадяни набувають право власності на земельну ділянку із державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_725/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1> (в тій же редакції) в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність відповідна рада надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Реалізація положень вищенаведеної норми на час виникнення спірних правовідносин здійснювалася відповідно до вимог Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, та надання дозволу на розробку технічної документації у власність.

За правилами ч. 10 ст. 118 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_725/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1> проект відведення розглядається відповідною радою з ухваленням рішення про його затвердження.

Судом встановлено, що рішенням Ладижинської міської ради 24-ї сесії 5-го скликання від 04 липня 2008 року № 892 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, працівникам соціальної сфери на території м. Ладижин за рахунок земель резервного фонду.

Невід'ємною частиною цього рішення є додатки, в тому числі списки осіб, відносно яких вирішувалося відповідне питання, про що мало б бути зазначено в самому рішенні, однак таких відомостей, зокрема щодо ОСОБА_3, зазначене рішення не містить.

Також встановлено, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту, що на момент постановлення зазначеного рішення ОСОБА_3 була працівником соціальної сфери та проживала у м. Ладижині Вінницької області.

Згідно зі змістом протоколу Ладижинської міської ради 24-ї сесії 5-го скликання від 04 липня 2008 року № 24, а саме: в частині вирішення питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки працівникам соціальної сфери, проект рішення з долученими до нього додатками, в тому числі і списками осіб, відносно яких вирішувалося дане питання, не був підготовлений, крім того, цей протокол не містить відомостей про кількісний склад цих осіб.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 із заявою про виділення їй земельної ділянки до Ладижинської міської ради не зверталася.

Так, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно виходив з того, що установлений наведеними нормами процесуального права порядок надання відповідачу земельної ділянки у власність був порушений.

При цьому правильним є висновок суду, що, виходячи з положень норм Закону України «Про землеустрій», затвердженню підлягали проекти землеустрою, а не технічна документація із землеустрою, яка готується на земельні ділянки, що перебувають у користуванні, та проекти землеустрою на новоутворювані земельні ділянки.

Також суд обґрунтовано зазначив, що виданий на ім'я відповідача державний акт на право власності на землю не містить запису про те, що саме рішення Ладижинської міської ради 24-ї сесії 5-го скликання від 04 липня 2008 року № 892 було правовою підставою для його видачі, адже номер в акті відсутній, а зазначення номера рішення є обов'язковою вимогою щодо заповнення державного акта.

За таких обставин правильними є висновки судів обох інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним виданого на ім'я ОСОБА_3 державного акта від 05 серпня 2011 року серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1195 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та зобов'язання ОСОБА_3 повернути вказану земельну ділянку Ладижинській міській раді.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відділу Держземагентства у м. Ладижині Вінницької області відхилити.

Заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 березня 2015 року у нескасованій частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак