Справа № 454/962/15 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/6368/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2, представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб на стороні позивача - Угнівська міська рада, ОСОБА_7, КП «Житлово-комунальне господарство м. Угнів», про відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, із зобов'язанням відповідача вчинити для цього дії, шляхом усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

06 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, із зобов'язанням відповідача вчинити для цього дії, шляхом усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що він проживає в одноповерховому двохквартирному будинку АДРЕСА_1 разом зі своєю сім'єю. Дана квартира згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 26.08.1993 року належить йому та його дружині, а також дочці ОСОБА_5 на праві приватної власності. Квартира № 1 у даному будинку належить третій особі ОСОБА_7 Згідно довідки КП «Житлово-комунальне господарство м. Угнів» від 15.01.2015 року будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі цього комунального підприємства, хоча фактично у власності двох сімей, які проживають у ньому, оскільки наявні в будинку дві квартири приватизовані членами його сім`ї та ОСОБА_7 Відповідно до довідки виконкому Угнівської міської ради № 8 від 15.01.2015 року та генерального плану (схеми) присадибної ділянки на їх будинок, наявних в інвентарній справі у Червоноградському МБТІ, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за будинком закріплена земельна (присадибна) ділянка площею 1081,3 кв.м. Цією ділянкою користуються він (позивач) та ОСОБА_7 з членами сім`ї. Також існує реальний розподіл між будинками №№ 8 та 10 земельних ділянок, що знаходяться у їх користуванні. У сусідньому будинку, за адресою АДРЕСА_2 проживає відповідачка ОСОБА_2, до будинку якої належить прибудинкова територія загальним розміром 387,1 кв.м., що стверджується копією генерального плану (схеми) присадибної ділянки, наявних в інвентарній справі Червоноградського МБТІ. З ОСОБА_2 вони є суміжними землекористувачами. Земельна ділянка ОСОБА_2 не приватизована і не знаходиться у її власності. До літа 2014 року земельні ділянки, якими користуються він та ОСОБА_7, від земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2, розмежовувала дерев`яна огорожа (паркан), що була встановлена по межі цих земельних ділянок. Готуючись до приватизації цієї земельної ділянки та з метою отримання у свою власність додаткової частини земельної ділянки за рахунок частини земельної ділянки, яка знаходиться у нього та третьої особи в користуванні для обслуговування будинку, в якому вони проживають, в порушення вимог ст. 96 ЗК України, відповідно до якої землекористувачі зобов'язані дотримуватись правил добросусідства та не порушувати прав землекористувачів суміжних земельних ділянок, відповідачка ОСОБА_2 знесла дерев`яну огорожу (паркан) та перенесла її в середньому від 0,60 м. з однієї сторони до 1 м. на другому кінці межі в сторону їхньої прибудинкової земельної ділянки, захопивши в такий спосіб її частину. Цим самим вона створює йому перешкоди в користуванні цією земельною ділянкою. Зазначене підтверджується відповіддю виконкому Угнівської міської ради № 148 від 18.07.2014 року, актом від 15.07.2014 року, складеним за участю землевпорядника Угнівської міської ради ОСОБА_8, депутата міської ради - начальника КП «ЖКГ м. Угнів» ОСОБА_9, депутата Угнівської міської ради ОСОБА_10 та схемою захопленої ОСОБА_2 земельної ділянки, складеною землевпорядником ОСОБА_8 У зв'язку з незаконним захопленням прибудинкової території, він звертався до голови Угнівської міської ради з проханням зобов'язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у користуванні цією земельною ділянкою. Перевіркою заяви займалась комісія по вирішенню земельних спорів, яка підтвердила факт захоплення ОСОБА_2 частину їх земельної ділянки та рекомендувала відповідачці відновити огорожу згідно старих межових знаків. Проте, до цього часу відповідачка не повернула захопленої земельної ділянки та не перенесла огорожу на попереднє місце, у зв'язку з чим він змушений звертатись до суду з даним позовом. Просив суд задовольнити його позов та стягнути з ОСОБА_2 в його користь судові витрати по справі.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Зобов'язано відповідача ОСОБА_2 зняти встановлену нею у 2014 році дерев'яну огорожу (паркан) біля житлового будинку по АДРЕСА_1, на межі суміжних ділянок з ОСОБА_3, відновити межу на старому місці та не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка була в цьому місці до перенесення відповідачкою паркану.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. сплаченого судового збору та 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на норми Земельного кодексу України та стверджує, що обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. Зазначає, що позивач не надав суду доказів державної реєстрації права власності, права оренди чи права постійного користування земельною ділянкою, а також не представив доказів щодо встановлення меж земельної ділянки, яка знаходиться в його користуванні. Крім цього, не погоджується з стягненням з неї 2500 грн. витрат на правову допомогу. Стверджує, що відшкодуванню підлягає компенсація за час прийняття участі представника в судових засіданнях. З журналу судового засідання вбачається, що час перебування представника позивача в судових засіданнях при розгляді справи становить 173 хвилин, тому з врахуванням мінімальної заробітної плати за 2015 рік, розмір такої компенсації повинен становити 1404,76 грн. Вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 липня 2015 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач ОСОБА_3 у своїх запереченнях на скаргу її доводи не визнав, вказавши на безпідставність скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Треті особи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 88, 91, 92), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Дане рішення районного суду відповідає таким вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Статтею 152 ЗК України визначено, що Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі і шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Зазначені норми права вказують на те, що позивач, як власник квартири АДРЕСА_1, має право, передбачене ст. 15 ЦК України на звернення до суду за захистом порушених, на його думку, прав.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру від 26.08.1993 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї - ОСОБА_11, ОСОБА_5 (а.с. 7).

Згідно довідки № 1 від 15.01.2015 року, виданої КП «Житлово-комунальне господарство м. Угнів», будинок по АДРЕСА_1 який складається з двох приватизованих квартир, перебуває на балансі КП «Житлово-комунальне господарство м. Угнів» (а.с. 8).

З довідки № 8 від 15.01.2015 року, виданої виконкомом Угнівської міської ради, вбачається, що за будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 1018,3 м.кв. (а.с. 9).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Як вбачається з генерального плану (схем) присадибних земельних ділянок біля будинків сторін, за будинком по АДРЕСА_2 закріплена земельна ділянка площею 387,10 м.кв., а за будинком по АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 1018,3 м.кв. (а.с. 11, 12).

Належно завіреним Актом Угнівської міської ради від 15.07.2014 року, складеним комісією в складі спеціаліста землевпорядника Угнівської міської ради ОСОБА_8, депутата міської ради начальника КП «ЖКГ м. Угнів» ОСОБА_9, депутата Угнівської міської ради ОСОБА_10, та додатком (схемою) до нього, стверджується, що під час проведення огляду суміжної території прибудинкових ділянок гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_2, поставивши нову загорожу, захопила 0,60 м. прибудинкової території гр. ОСОБА_3 і ОСОБА_7 Також, комісія запропонувала ОСОБА_2 поставити огорожу згідно старих межових знаків (а.с. 17, 18).

Допитані в суді першої інстанції в якості свідків - землевпорядник Угнівської міської ради ОСОБА_8, представник третьої особи КП «Житлово-комунальне господарство м. Угнів» ОСОБА_13, ОСОБА_5 показали, що з метою перевірки заяви позивача ОСОБА_3 Угнівською міською радою було створено комісію, яка виходила на місце та проводила заміри. На підставі проведених замірів 15.07.2014 року комісією Угнівської міської ради встановлено, що ОСОБА_2 встановила нову огорожу, захопивши 0,60 м. прибудинкової території ОСОБА_3 та ОСОБА_7, про що було складено акт. Крім цього, ОСОБА_2 було рекомендовано поставити огорожу згідно старих межових знаків, чого вона не зробила.

Таким чином судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_3 та третя особа - ОСОБА_7 з однієї сторони і відповідачка ОСОБА_2 являються суміжними землекористувачами земельних ділянок, які закріплені за будинками АДРЕСА_1. Зазначені земельні ділянки розмежовувала дерев'яна огорожа (паркан), що був встановлений на межі цих ділянок. В червні 2014 року ОСОБА_2 знесла огорожу та перенесла її в сторону земельної ділянки, якою користуються позивач та третя особа, захопивши в такий спосіб її частину.

Тому правильним є висновок районного суду, що позовна вимога про зобов'язання відповідачки ОСОБА_2 зняти встановлену нею у 2014 році дерев'яну огорожу (паркан) біля житлового будинку по АДРЕСА_1, на межі суміжних ділянок з ОСОБА_3, відновити межу на старому місці та не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка була в цьому місці до перенесення відповідачкою паркану, - підлягає до задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що час перебування представника позивача в судових засіданнях при розгляді справи становить 173 хвилин, тому з врахуванням мінімальної заробітної плати за 2015 рік, розмір такої компенсації повинен становити 1404,76 грн., а не 2 500,00 грн., як задоволено судом, не заслуговують на увагу та спростовуються наступним.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах від 20 грудня 2011 року № 4991-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, висловленої у Рішенні у справі про право на правову допомогу (№ 23-рп/2009, 30.09.2009), правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Конституційний Суд України також зазначив, що право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно п. 4.1. Договору на правове обслуговування від 15.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та КМП «Юридичний центр захисту прав власників» за поточну роботу по представництву та захисту інтересів ОСОБА_3, останній сплачує КМП «Юридичний центр захисту прав власників» кошти в загальній сумі 2500 грн. (а.с. 56-57).

У відповідності до Акту виконаних робіт КМП «Юридичний центр захисту прав власників» від 28.07.2015 року, Підприємство за період з 15.01.2015 року по 27.07.2015 року згідно Договору виконало для ОСОБА_3 роботу по договору доручення на правове обслуговування (представництво) на суму 2 500,00 грн., в склад якої входить надання консультативно-правової допомоги, підготовка необхідних процесуальних документів, позовних заяв, заперечень, пояснень, та представництво інтересів ОСОБА_3 у Сокалському районному суді, на що витрачено 6 годин (а.с. 103). Отже 1218,00х40%=487,20 грн. за одну годину, (6 год. х 487,20 грн. = 2 923,20 грн.).

Однак зважаючи на те, що Договором на правове обслуговування ОСОБА_3 передбачено сплату ним Підприємству коштів за виконану роботу по наданню правової допомоги в загальній сумі 2500 грн. і така сума підтверджена документально (а.с. 53), судом першої інстанції вірно зазначено, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правову допомогу підлягає до задоволення саме в сумі 2500,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідачки з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.