АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 жовтня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Левенця Б.Б.

РейнартІ.М.

за участю секретаря Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Науково - дослідний інститут електромеханічних приладів», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування наказів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року, -

у с т а н о в и в :

У квітні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом (в подальшому уточненим) до ПАТ «НДІ ЕМП», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування наказів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, визнати незаконними та скасувати накази ПАТ «НДІ ЕМП» № 83 від 1 грудня 2014 року «Про відміну наказу № 71 від 3 листопада 2014 року» та № 52к від 1 грудня 2014 року «З особового складу», а також визнати незаконними дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо посвідчення та виконання зазначених наказів.

Апелянти посилаються на ті обставини, що суд першої інстанції не взяв до уваги наданих позивачами доказів незаконності дій відповідачів, а саме систематичного порушення трудових прав позивачів, допустився помилок у оформленні судового рішення та незаконно посилався на практику Верховного Суду України.

_________________________________________________________

Справа № 759/6997/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/12657/2015

Головуючий у суді першої інстанції - Заєць Т.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції - Вербова І.М.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу у яких зазначає, що доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року є законним та обґрунтованим. Просив суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та позивач ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ПАТ «НДІ ЕМП», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_11 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що наказом ПАТ «НДІ ЕМП» № 71 від 03.11.2014 р. «По особовому складу про звільнення» ОСОБА_5 звільнено з 03.11.2014 р. за п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 14).

Наказом ПАТ «НДІ ЕМП» № 83 від 1 грудня 2014 р. «Про відміну наказу №71 від 03.11.2014 р.» на підставі акту службової перевірки від 1 грудня 2014 року у зв'язку з незаконністю наказу про звільнення ОСОБА_5 було відмінено наказ №71 від 3 листопада 2014 року «По особовому складу про звільнення» (а.с. 123).

Наказом ПАТ «НДІ ЕМП» № 52к від 1 грудня 2014 «З особового складу» на підставі наказу №83 від 1 грудня 2014 року «Про відміну наказу №71 від 03.11.2014 р.» було відмінено наказ №71 від 3 листопада 2014 року «По особовому складу про звільнення» та поновлено на посаді директора з економіки - заступника голови правління ОСОБА_5 з 5 листопада 2014 року (а.с.90).

Встановлено, що позивачі не обіймали посаду, на якій було поновлено ОСОБА_5, ніхто із них не звільнявся з вказаної посади і не поновлювався на ній. На час звільнення ОСОБА_5 обов'язки директора з економіки були тимчасово покладені на заступника начальника відділення 1400 - ОСОБА_3 (на період дії вакансії, без виплати різниці в окладах), що підтверджується наказом ПАТ «НДІ ЕМП» № 43к від 06 листопада 2014 року (а.с. 75).

На час розгляду справи судом першої інстанції жоден із позивачів не є працівником ПАТ «НДІ ЕМП», оскільки наказом № 8/3к від 17 лютого 2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.52), наказом №8/7к від 10 березня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з посади за п.4.ст. 40 КЗпП України (а.с. 54), наказом №8/9к від 12 травня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади за п.4 ст. 40 КЗпП (а.с.64).

Судом вірно встановлено, що спір виник з тих підстав, що наказом №52 від 01 грудня 2014 р. поновлено на посаді директора з економіки - заступника голови правління ОСОБА_5, а позивачі вважають зазначений наказ про поновлення на посаді незаконним та просять його скасувати.

Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв'язок у сукупності суд прийшов до правильного висновку, що заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані накази є актами індивідуальної дії і породжують права та обов'язки для визначеного (обмеженого) кола осіб, до яких позивачі не відносяться, а тому відсутнє порушення прав позивачів.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин

В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Позивачами не було зазначено в чому саме полягає порушення їх прав видачею цих наказів.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього. Право оскаржити правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктами правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Заявляючи до суду позов позивачі стверджують, що вони звертаються від імені трудового колективу ПАТ «НДІ ЕМП» за захистом порушених прав. Разом з тим матеріали справи не містять доказів надання їм повноважень від імені трудового колективу - 73 осіб, для звернення до суду із зазначеним позовом.

Доводи апеляційної скарги позивачів щодо помилкового викладення предмету позову у вступній частині рішення не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як визначено п.п. 8, 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 р. ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Разом з тим рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Предмет позовних вимог (у тому числі первісного, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами) зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги.

Таким чином, чинне законодавство не ставить жодних вимог до вступної частини рішення щодо викладення у ній предмету позову ідентично позовним вимогам, а лише, як роз'яснює ВСУ, суд має вірно визначити які норми матеріального та процесуального права регулюють спірні правовідносини виходячи із підстав заявлених вимог сторін.

Доводи скарги щодо використання складених посадовими особами ПАТ «НДІ ЕМП» завідомо неправдивих, на їх думку, документів, невідповідності записів з книги реєстрації трудових книжок дійсності, а також, ніби то, про встановлення судовими рішеннями факту звільнення ОСОБА_5 на законних підставах та про факт встановлення судом зайняття ОСОБА_2 посади в.о. Голови Правління ПАТ «НДІ ЕМП», на чому останній наголошує, суд апеляційної інстанції відноситься критично, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах цивільного процесуального закону, не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та є безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ).

Разом з тим позивачі не надали жодних доказів посилаючись на зазначені вище обставити, як на такі, що встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не потребують доказування, оскільки у матеріалах справи відсутні такі рішення по цивільних справах на які апелянти посилаються у апеляційній скарзі.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_6 повноважень на підписання оскаржуваних наказів суд приходить до висновку про їх необґрунтованість виходячи з наступного.

У матеріалах справи міститься наказ Фонду державного майна України №2685 від 26 листопада 2014 року, п.2 якого виконання обов'язків керівника ПАТ «НДІ ЕМП» покладено на ОСОБА_6 до проведення засідання наглядової ради товариства з питання обрання голови правління (а.с. 47-48). Дані обставини також підтверджуються випискою з ЄДРПОУ від 9 грудня 2014 року (а.с. 50).

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та з їх врахуванням перевіривши висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні, ретельно перевіривши доводи апеляційної скарги та обставини, на які позивачі посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів не знаходить підстав для зміни чи скасування предмету апеляційного перегляду - рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Б.Б. Левенець

І.М. Рейнарт