Справа № 368/55/13 Головуючий у І інстанції Кириченко В. І.
Провадження № 22-ц/780/3996/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 19 15.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Домашній птах" та ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 15 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Домашній птах", ОСОБА_2, треті особи Свято-Ніколо-Тихвінський жіночий монастир, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

встановила:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо» (далі ПАТ «Банк Камбіо») звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування посилаючись на те, що 15 липня 2008 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Домашній птах» (далі ТОВ «Домашній птах») було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіною О.І. та зареєстрований у Державному реєстрі іпотек. Відповідно до договору іпотеки ТОВ «Домашній птах» виступило майновим поручителем приватного підприємства «Валмар» (далі ПП «Валмар») і передало в іпотеку банку майновий комплекс будівлі майнового комплексу загальною площею 21449,3 кв. м по АДРЕСА_1. Рішенням Господарського суду м. Києва від 22 грудня 2009 року з ТОВ «Домашній птах» та ПП «Валмар» на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 9957467,57 грн. за кредитним договором № 11-2008 від 24 березня 2008 року шляхом звернення стягнення на предмет застави та на предмет іпотеки. 02 лютого 2010 року на виконання зазначеного рішення суду Господарський суд м. Києва видав наказ № 4/662. 16 жовтня 2012 року між ТОВ «Домашній птах» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_2 придбала будівлі майнового комплексу загальною площею 21449,3 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що банк не надавав ТОВ «Домашній Птах» згоди на укладення договору купівлі-продажу будівель майнового комплексу, які є предметом іпотеки, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2012 року, укладений між ТОВ «Домашній птах» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 07 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 травня 2013 року, в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 07 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 травня 2013 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 07 лютого 2013 року позов задоволено, визнано нікчемним договір купівлі-продажу комплексу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16.10.2012 року між продавцем ТОВ «Домашній птах» та покупцем ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. за реєстровим № 998.

У апеляційних скаргах ТОВ "Домашній птах" та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах відмовити повністю, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, яке полягає в наступному.

Суд не звернув уваги та не дав належної правової оцінки доводам відповідачів про те, що на момент укладення спірного правочину майновий комплекс, що продавався, в іпотеці не перебував, оскільки з моменту набрання законої сили рішення господарського суду м. Києва від 12.04.2012 року про визнання іпотечного договору недійсним та на момент укладення спірного договору позивач вже не мав цивільної процесуальної правосуб'єктності за іпотечним договором. Суд не врахував, що на момент укладення спірного правочину заборону на відчуження спірного майна було знято і дії нотаріуса щодо зняття такої заборони ніким оскаржені не були.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що ухвалення судом рішення про задоволення вимог позивача про визнання спірного договору недійсним жодним чином не буде направлене на захист прав позивача, виходячи з того, що в позові відсутні вимоги позивача щодо витребування проданого за спірним договором майна і такі вимоги не можуть бути заявлені позивачем в силу положень ст. 388 ЦК України, оскільки позивач не є власником спірного майна, що було продано за спірним договором купівлі-продажу.

Також суд не звернув уваги на те, що на сьогоднішній день ні позивач ні відповідачка ОСОБА_2 не є власниками спірного майна, а тому до даних правовідносин неможливо застосувати наслідки визнання спірного договору недійсним, передбачені ст. 216 ЦК України. Проте, суд першої інстанції вказані доводи не дослідив, жодним чином їх не описав у мотивувальній частині та не навів підстав, за якими він вказані доводи відповідачів відхилив всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України.

Крім того, суд жодним чином не дослідив наведені позивачем та заявлені відповідачами доводи щодо правових підстав для визнання спірного правочину недійсним та ухвалив рішення про визнання правочину нікчемним, чим всупереч вимогам ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із вимогами ст. ст. 3, 10, 11, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як убачається з позовної заяви, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2012 року, укладений між ТОВ «Домашній птах» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., з підстав, передбачених ст. 9 Закону України «Про іпотеку» та ст. ст. 202, 203, 215, 216, 228 ЦК України.

Суд першої інстанції на зазначені позовні вимоги уваги не звернув і всупереч вимог ст. 11 ЦПК України, яка передбачає диспозитивність цивільного судочинства, визнав спірний правочин нікчемним, чим вийшов за межі позовних вимог, що в даному випадку є неприпустимим.

Крім того, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України не звернув уваги на висновки і мотиви, з яких скасовані рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 07 лютого 2013 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 21 травня 2013 року, які є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Встановлено, що 24 березня 2008 року між ТОВ «Універсальний комерційний Банк «Камбіо», правонаступником якого є ПАТ «Банк Камбіо», та ПП «Валмар» укладено кредитний договір № 11-2008, за умовами якого банк надав ПП «Валмар» кредит у розмірі 7600000 грн. на поповнення обігових коштів.

27 березня 2008 року на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ТОВ «УКБ «Камбіо» та ПП «Валмар» укладено договір застави № 11-2008/1 рухомого майна ліній для виробництва сандвіч-панелів «Мапу».

15 липня 2008 року на забезпечення виконання зобовязань ПП «Валмар» за кредитним договором між ТОВ «УКБ «Камбіо» та ТОВ «Домашній птах» укладено договір іпотеки, на підставі якого товариство передало в іпотеку банку нерухоме майно будівлі майнового комплексу загальною площею 21449,3 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22 грудня 2009 року з ТОВ «Домашній птах» та ПП «Валмар» стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 9957467,57 грн. шляхом звернення стягнення на предмет застави та на предмет іпотеки.

02 лютого 2010 року на виконання зазначеного рішення суду Господарським судом м. Києва видано наказ № 4/662 про погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно згідно вищезазначених іпотечного договору від 15.07.2008 року та на майно згідно договору застави від 27.03.2008 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12 квітня 2012 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19 вересня 2012 року, визнано недійсним договір іпотеки, укладений 15 липня 2008 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ТОВ «Домашній птах», запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек.

16 жовтня 2012 року між відповідачами ТОВ «Домашній птах» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу комплексу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., на підставі якого ОСОБА_2 придбала будівлі майнового комплексу загальною площею 21449,3 кв. м по АДРЕСА_1. (т. 1 а. с. 136-138, 175-178).

Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу комплексу від 10 липня 2013 року ОСОБА_2 продала Свято-Николо-Тихвінський жіночому монастирю Київської єпархії Української православної церкви будівлі майнового комплексу загальною площею 21449,3 кв. м по АДРЕСА_1. (т. 2 а. с. 140-149).

Постановою Вищого господарського суду України від 18 червня 2013 року рішення Господарського суду м. Києва від 12 квітня 2012 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19 вересня 2012 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 05 вересня 2013 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 січня 2014 року, в позові ТОВ «Домашній птах» до ПАТ «Банк Камбіо» про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 15 липня 2008 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ТОВ «Домашній птах», відмовлено. (т. 2 а. с. 110-126)

З урахуванням наведеного, судом встановлено факт переходу до відповідачки ОСОБА_2 права власності на спірні будівлі майнового комплексу загальною площею 21449,3 кв. м під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на це спірне майно.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Встановлено, що позивач заявив позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу від 16 жовтня 2012 року, укладений між ТОВ «Домашній птах» та ОСОБА_2, з тих підстав, що банк не надавав ТОВ «Домашній Птах» згоди на укладення спірного договору купівлі-продажу будівель майнового комплексу, які є предметом іпотеки. Тому, оскільки зазначений договір купівлі-продажу будівлі майнового комплексу загальною площею 21449,3 кв. м укладений 16.10.2012 року між відповідачами без згоди позивача, як іпотекодержателя, що передбачено ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку», то він є недійсним в силу положень ст. ст. 202, 203, 215 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтями 3, 17 Закону України «Про іпотеку» визначено похідний характер іпотеки від основного зобов'язання і вона є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення дії іпотечного договору.

За змістом статті 23 цього Закону у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, виходячи з положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки право власності на спірні будівлі майнового комплексу, які є предметом іпотеки, перейшло 16.10.2012 року від ТОВ «Домашній птах» до ОСОБА_2, то для неї іпотека є дійсною, навіть у тому випадку, якщо до її відома не доведена інформація про обтяження цього майна іпотекою, а відтак вона набуває статусу іпотекодавця й має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки та іпотекодержатель має право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у спосіб, передбачений зазначеним Законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що спірним договором купівлі-продажу права позивача, як іпотекодержателя, не порушені і ухвалення судом рішення про задоволення вимог позивача про визнання спірного договору недійсним жодним чином не буде направлене на захист прав позивача, виходячи з того, що позивач не є власником нерухомого майна, що було продано за спірним договором купівлі-продажу.

Крім того, на сьогоднішній день ні позивач ні відповідачка ОСОБА_2 не є власниками спірного майна, тому до даних правовідносин неможливо застосувати наслідки визнання спірного договору недійсним, передбачені ст. 216 ЦК України.

Таким чином, оскільки спірним договором купівлі-продажу права позивача не порушені і його права, як іпотекодержателя, не можуть бути захищені судом в обраний ним спосіб захисту цивільних прав, то позов не підлягає до задоволення.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що на сьогоднішній день ні позивач ні відповідачка ОСОБА_2 не є власниками спірного майна і ухвалення судом рішення про задоволення вимог позивача про визнання спірного договору недійсним жодним чином не буде направлене на захист прав позивача заслуговують на увагу.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд не дав належної правової оцінки доводам відповідачів про те, що на момент укладення спірного правочину майновий комплекс, що продавався, в іпотеці не перебував і заборону на відчуження спірного майна було знято, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 1 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору у зв'язку зі скасуванням судового рішення всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду щодо виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою та про поширення на ОСОБА_2 відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи те, що до неї перейшло право власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 6-449цс15, від 27.05.2015 року у справі № 6-332цс15, від 02.09.2015 року у справі № 6-639цс15 та від 16.09.2015 року у справі № 6-495цс15, які є обов'язковими для всіх судів України відповідно до вимог ч. 2 ст. 214 та ст. 360-7 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційних скарг заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, викладених у апеляційній скарзі та передбачених ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Домашній птах" та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 15 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Домашній птах", ОСОБА_2, треті особи Свято-Ніколо-Тихвінський жіночий монастир, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді