Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1725/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Драний В. В.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.07.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого судді - Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Карпенка О.Л.

за участю секретаря: Липи А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за позовом комунального підприємства «Теплоенергетик» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію та зустрічним позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Теплоенергетик» про визнання недійсним договору, за апеляційними скаргами комунального підприємства «Теплоенергетик» та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07.05.2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року КП «Теплоенергетик» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що ОСОБА_3 з 19.08.2009 року є квартиронаймачем квартирного приміщення за адресою: АДРЕСА_1. За весь період проживання відповідача у вказаній квартирі КП «Теплоенергетик» в опалювальні сезони надавало в квартиру АДРЕСА_1 теплову енергію, якою користувався відповідач. Факт перебування сторін у договірних відносинах підтверджується взяттям на баланс особового абонентського рахунку № НОМЕР_1 та видачею абонентської книжки. В порушення ст. 526 ЦК України боржник за надані послуги не розраховується, тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 12053,06 грн. - основного боргу, 1536,59 грн. - інфляційних витрат, 3% річних в сумі 552,89 грн., а всього 14142,54 грн.

За клопотанням позивача ухвалою Ленінського районного суду від 05.12.2014 року замінено у справі первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача - ОСОБА_2, яка за договором про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання № 29 від 16.08.2012 року взяла на себе обов"язок сплачувати борг за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 14546 грн. 90 коп. (а.с. 33).

У січні 2015 року ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до КП «Теплоенергетик» про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання № 29 від 16.08.2012 року.

Посилалась на те, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.02.2008р. ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 Шляхом взяття на баланс особового абонентського рахунку № НОМЕР_1, видачею абонентської книжки ОСОБА_4 та КП «Теплоенергетик» вступили в договірні відносини. Зі змісту абонентської книжки вбачається, що ОСОБА_4 має борг станом на 01.08.2012 року в сумі 14546,94 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. У строк до 17.05.2012 року КП «Теплоенергетик» вимоги про оплату заборгованості за використану теплову енергію по особовому абонентському рахунку № НОМЕР_1 не заявив. Зазначила, що 16.08.2012 року між КП «Теплоенергетик» та нею було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання № 29, згідно якого було розстрочено заборгованість ОСОБА_5 в сумі 14546,90 грн. станом на 16.08.2012 року. Тобто, 16.08.2012 року було вчинено правочин по розстроченню боргу, що у період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 01.08.2012 року обчислювався протиправно, а з 17.05.2012 року борг припинився. Вважаючи, що оспорюваний договір про реструктуризацію заборгованості укладено з порушенням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, просила визнати його недійсним.

В ході розгляду справи позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначено, що відповідно до п. 5.1 договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання № 29 від 16.08.2012 року КП «Теплоенергетик» в односторонньому порядку розірвано даний договір в зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо своєчасного погашення заборгованості. Так, з дати підписання договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.08.2012 року по 01.01.2015 року утворилась заборгованість в сумі 11180,84 грн., а всього борг за період з 01.06.2008 року по 01.01.2015 року складає 25727,78 грн. (а.с.92)

З урахуванням змін позовних вимог позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 25727 грн. 78 коп., 1536,59 грн. - інфляційних витрат, 3% річних в сумі 552,89 грн.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07.05.2015 року відмовлено у задоволенні первісного позову КП «Теплоенергетик» та зустрічного позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі КП «Теплоенергетик» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог КП «Теплоенергетик» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплопостачання зі штрафними санкціями і відшкодування судових витрат. Зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги укладений між сторонами письмовий договір щодо зобов"язань по сплаті заборгованості, у визнанні якого недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_6, ставиться питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову з підстав порушення судом норм матеріального права та ухвалення нового рішення про задоволення її вимог і визнання недійсним укладеного між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості.

Відповідач, яка про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки (а.с.150), в судове засідання апеляційного суду не з"явилась, свого представника не направила, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника КП «Теплоенергетик», який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає. що апеляційна скарга КП «Теплоенергетик» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

КП «Теплоенергетик», звертаючись з позовом до ОСОБА_3, свої вимоги обгрунтовувало тим, що відповідач є споживачем послуг із центрального опалення за адресою: АДРЕСА_1, виконавцем яких є підприємство. Разом з тим, оплата наданих послуг відповідач не здійснюється, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість з оплати наданих послуг із теплопостачання за вказаною адресою за період з 1 жовтня 2011 року до 1 серпня 2014 року становила 12053 грн. 46 коп., три відсотки річних у розмірі 552 грн. 89 коп. та 1536 грн. 59 коп. інфляційних витрат (а.с.5), за період з 01.06.2008 року по 01.01.2015 року - брг склав - 25727,78 грн. (а.с.93-94).

З"ясувавши, що первісний відповідач ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає, згідно довідки ПП "Кіровоградінвестбуд" зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с.25), позивач заявив клопотання про його заміну на належного відповідача - ОСОБА_2, яка за договором з КП «Теплоенергетик» взяла на себе зобов"язання по погашенню заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову КП «Теплоенергетик» до ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не є власником (квартиронаймачем) квартири АДРЕСА_1, у зазначеній квартирі не проживала та не користувалась послугами позивача з централізованого опалення за зазначеною адресою, а тому не є стороною договору про надання послуг з централізованого опалення.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитись у повному обсязі.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 07 лютого 2008 року належить ОСОБА_5, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 08.02.2008 року, відповідно до правовстановлюючих документів та технічного паспорта загальна площа квартири складає 96,36 кв.м (а.с. 22, 51-56, 57-58).

КП «Теплоенергетик» надає послуги з теплопостачання до вказаного будинку, нарахування вартості яких здійснюється відповідно до тарифів, затверджених рішенням виконкому Кіровоградської міської ради.

За адресою квартири, до якої надаються послуги: АДРЕСА_1 позивачем відкрито абонентський рахунок № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_5, видано розрахункову книжку по оплаті за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, зі змісту розрахункової книжки вбачається, що станом на 01.08.2012 року за вказаним абонентом рахувався борг в сумі 14546,94 грн. (а.с. 59).

Власник цієї квартири ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом серія НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_1 та актовим записом про смерть № 865 від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 60, 63, 64).

Згідно листа Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №2 від 08.10.2013 року № 1661/01-09, з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, до нотаріальної контори спадкоємці не звертались, спадкова справа заведена за вимогами кредиторів, свідоцтва про спадщину не видавались (а.с. 68-71).

Правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» й «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила).

За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов"язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов"язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов"язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов"язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки за п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", підпунктом 1 пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України (постанови від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12 та від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

16 серпня 2012 року між КП «Теплоенергетик» та ОСОБА_2 (споживачем) було укладено договір № 29 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 16.08.2012 року, згідно умов якого сторони дійшли згоди про реструктуризацію боргу за надані послуги за адресою: АДРЕСА_1, який складається із заборгованості споживача перед КП «Теплоенергетик» за договором постачання теплової енергії та станом на 16 серпня 2012 року становить 14546 грн. 90 коп. (а.с. 26, 27, 74, 75).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд першої інстанції відмовив ОСОБА_2 у визнанні недійсним вказаного договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання.

Проте, відмовляючи у примусовому стягненні визначеного сторонами боргу, суд зазначив, що відповідач не повинна нести відповідальність за невиконання взятих на себе зобов"язань, тому що позивачем на підставі п.5.1 договору в односторонньому порядку розірвано договір про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 16.08.2012 року, внаслідок чого зобов'язання припинилося.

Цей висновок є помилковим, тому що суперечить вимогам закону та умовам договору.

За умовами укладеного між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання № 29 від 16 серпня 2012 року ОСОБА_2, яка попередньо звернулась із заявою по надання їй розстрочки на погашення заборгованості за спожиту теплову енергію (а.с.28), взяла на себе зобов"язання здійснити погашення заборгованості за постачання теплової енергії, що станом на 16 серпня 2012 року складала 14546 грн.90 коп., за графіком протягом 42 місяців у період з серпня 2012 року по січень 2016 року включно, щомісячними платежами.

Тобто ОСОБА_2, звернувшись із заявою та уклавши договір про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, що виникла на час укладення договору, фактично взяла на себе зобов"язання споживача послуг постачання тепла, які надавались позивачем за вказаною адресою.

Розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першоїстатті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні. Зокрема, боржник може бути замінений іншою особою лише за згоди кредитора (ст. 520 ЦК України), правочин щодо заміни боржника у зобов"язанні вчиняється у тій же формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов"язання (а.с. 513, 521 ЦК України).

Виходячи з положень ст. ст. 6, 526, 626-631 ЦК України, укладений договір є обов'язковим для належного виконання сторонами відповідно до його умов, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 5.1 договору про реструктуризацію заборгованості, у разі порушення споживачем умов договору щодо своєчасного погашення заборгованості, підприємство в односторонньому порядку має право розірвати даний договір, а також право на звернення до суду для стягнення заборгованості з віднесенням всіх судових витрат на рахунок споживача.

Відповідачем ОСОБА_2 порушено умови укладеного між сторонами у справі договору реструктуризації заборгованості за послуги з теплопостачання, в результаті чого за нею рахується не сплачена сума заборгованості в розмірі 14546 грн.90 коп., яка підлягає стягненню з неї на користь КП «Теплоенергетик».

В той же час, вимоги позивача про стягнення з відповідача решти боргу 11180,84 грн., нарахованого позивачем за період з 01.08.2012 року по 01.01.2015 року, не підлягають задоволенню, тому що не знайшло свого підтвердження фактичне користування ОСОБА_2 послугами з теплопостачання у період після 16 серпня 2012 року, абонентський рахунок № НОМЕР_1 на неї не переоформлено.

Даних щодо проживання відповідача за спірною адресою не надано, а згідно паспорта серія НОМЕР_4 від 26.07.2005 року місце проживання ОСОБА_2 з 29.12.2010 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 29, 30).

Безпідставними є також вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсоків від простроченої суми, тому що їх нарахування здійснювалось щодо іншої суми боргу відносно заміненого первісного відповідача ОСОБА_3 і не стосуються передбаченої договором заборгованості.

З вказаних підстав рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову підлягає скасуванню відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог КП «Теплоенергетик» і стягнення з ОСОБА_2 14546 грн.90 коп. заборгованості за послуги по теплопостачанню згідно укладеного між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання № 29 від 16 серпня 2012 року.

В частині вирішення зустрічного позову рішення суду відповідає вимогам закону, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставинах, на які сторони посилалаись в обгрунтування свох доводів і заперечень, грунтується на досліджених та належно оцінених доказах.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

ОСОБА_2 звертаючись з позовними вимогами про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання № 29 від 16.08.2012 року, який укладений між нею та КП «Теплоенергетик» посилалась на те, що він укладений з порушенням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642?643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. ст. 6, 627 ЦК України визначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства

Суд врахував ту обставину, що ОСОБА_2 погодилася з умовами договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, скріпивши його своїм підписом, що свідчить про те, що сторони встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Обставин, які негативно вливали на її волевиявлення, нею не зазначено.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Проте, підстав встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України для визнання правочинів недійсними ОСОБА_2 та її представником не наведено.

Посилання відповідача та його представника на норми цивільного законодавства, що регулюють правовідносини між кредиторами спадкодавця та спадкоємцями, є безпідставним, тому що сторони оспорюваного договору не пов"язували його укладення саме з правонаступництвом після смерті власника квартири, до якої надаються послуги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обгрунтованого висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню через його необгрунтованість.

Рішення суду першовї інстанції в цій частині є законним і обгрунтованим, що дає підстави для залишення його без змін та відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст.ст. 88, 316 ЦПК України у зв"язку з частковим скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісного позову необхідно в порядку розподілу судових витрат пропорційно до задоволених вимог стягнути з відповідача на корист позивача 198 грн. 57 коп. в рахунок компенсації витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Теплоенергетик» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07.05.2015 року в частині відмови у задоволенні позову комунального підприємства «Теплоенергетик» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію скасувати.

Задовольнити частково позов комунального підприємства «Теплоенергетик» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь комунального підприємства «Теплоенергетик» 14546 грн. 90 коп. заборгованості за послуги по теплопостачанню та 198 грн. 57 коп. в рахунок компенсації витрат по оплаті судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя:

Судді: