Справа № 758/1141/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - відділ опіки та піклування Служби у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, прокуратура Подільського району міста Києва про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи - відділ опіки та піклування Служби у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, прокуратура Подільського району міста Києва про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачкою був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем та перебуває на його утриманні.

Зазначив, що відповідачка від народження сина ухиляється від здійснення материнського обов'язку по його вихованню, оскільки як тільки остання припинила годувати дитину, то передала його на виховання своїм батькам у м. Черкаси, а з березня 2013 року відповідачка взагалі покинула сім'ю.

Крім того вказує, що ОСОБА_2 життям дитини не цікавиться, не турбується про його стан здоров'я, не займається його вихованням, утриманням та розвитком, з дитиною не спілкується.

Посилаючись на те, що відповідачка самоусунулася від виховання сина ОСОБА_3, не дбає про його фізичний та розумовий розвиток, не приділяє йому увага, позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 350 грн. 00 коп. щомісячно.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що відповідачка ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина ОСОБА_3, не приділяють уваги стану його здоров'я та вихованню. Крім того, відповідачка взагалі дитиною не цікавиться, не займається його вихованням, матеріально не утримує. Вказує, що ОСОБА_2 опікується лише собою та власними потребами, відпочинком та хобі, навіть, коли вони проживали сім'єю, він змушений був наймати доглядальниць для сина.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі, посилаючись на його необгрунтованість. Відповідачка зазначила, що вона дуже любить свого сина, не відмовляється від його виховання та утримання, однак, у зв'язку з тим, що вона з позивачем ніяк не можуть дійти згоди щодо участі їх у виховання сина, враховуючи те, що ОСОБА_1 ізолює від неї дитину, чинить перешкоди у спілкуванні з сином та його вихованні, вона не може у повній мірі здійснювати материнські обов'язки.

Представник служби у справах дітей Подільської РДА в м. Києві у судовому засіданні позовні вимоги позивача не підтримала та надала висновок згідно якого вони вважають за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3

Представник Прокуратури Подільського району м. Києва просила задовольнити позовні вимоги, з огляду на те, що мати дитини самоусунулася від його виховання та утримання.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дитини, психолога, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що з 23 грудня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, що не заперечувалося сторонами.

Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Як на підставу своїх вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач посилається на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

У ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно висновку від 21 травня 2015 року орган опіки та піклування Подільської РДА в м. Києві вважає за не доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3, 2007 року народження (а.с. 132).

У судовому засіданні відповідачка пояснювала, що протягом останніх років у неї з позивачем погіршилися сімейні стосунки, ОСОБА_1 неодноразово проявляв до неї агресію в присутності сина, а тому, зрозумівши, що ситуація, яка склалася загрожує погіршенню психічного та психологічного стану дитини, вона з березня 2013 року змушена була змінити місце свого проживання. У подальшому чоловік чинив їй перешкоди у спілкуванні та побаченні з сином.

У судовому засіданні позивач визнав дану обставину, що на сьогоднішній день він забороняє спілкуватися відповідачу з сином.

З довідки Подільського РУГУ МВС України в м. Києві від 22.01.2015 року та висновку від 16.10.2014 року, вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до них з заявами з приводу висловлювання погроз фізичною розправою ОСОБА_1 відносно неї та вимагав повернути неповнолітнього сина (а.с. 69-73).

Даний факт підтверджується також висновком Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві від 05.11.2014 року та висновком перевірки Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області (а.с. 74-74).

Крім того, допитані у судовому засіданні свідки зі сторони відповідачки пояснювали, що остання належним чином виконувала свої материнські обов'язки щодо сина, а у зв'язку з погіршенням відносин з позивачем, останній став перешкоджати ОСОБА_2 бачитися з сином.

У висновку Міського центру дитини від 29.12.2013 року зазначено, що "у ОСОБА_3 сформована емоційна прихильність до обох батьків, наразі дитина проживає разом із батьком, ОСОБА_3 травмований ситуацією розлучення батьків, в нього присутній страх перед невизначеністю його статусу. Зазначене відображається на його внутрішньому балансі: він співчуває до матері, разом з тим, закритий до неї через негативне ставлення до неї батька. Зі слів дитини мати останнім часом проживає окремо від них" (а.с. 78).

У судовому засіданні також було вислухано малолітнього ОСОБА_3.

Згідно роз'яснень у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Вирішуючи даний спір про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, судом прийнято до уваги, що позбавлення батьківських прав - є крайнім заходом.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

Аналізуючи встановлені судом взаємовідносини сторін і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, суд, приходить до висновку, що між сторонами дійсно склалися стосунки, за яких батьки уникають спілкування між собою після фактичного припинення шлюбних відносин, що опосередковано вплинуло на стосунки відповідачки з сином, який на даний час проживає з позивачем. Суд також враховує і ту обставину, що мати розуміє свій обов'язок щодо участі у вихованні та утриманні дитини та бажає приймати таку участь.

Крім того, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідачки відносно сина, не є такими, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав на дитину, а тому враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позову.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 166 СК України одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Позовні вимоги щодо стягненню аліментів на підставі ст. 166 СК України задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від вимог про позбавлення батьків сих прав.

Вимоги щодо стягнення аліментів на підставі ст. ст. 180-181 СК України, у яких передбачено, що той хто проживає окремо від дитини бере участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі теж задоволенню не підлягають, оскільки на сьогоднішній день в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває справа між сторонами про встановлення місця проживання дитини. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення аліментів на підставі ст. 180-181 СК України заявлені передчасно.

Керуючись Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 150, 164, 166, 180, 181 СК України, на підставі ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 56, 57, 58, 60, 79, 84, 88, 169, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - відділ опіки та піклування Служби у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, прокуратура Подільського району міста Києва про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна