06.10.2015 Єдиний унікальний номер 205/5992/15-ц
Справа №2/205/2675/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 14 серпня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів (а.с.1-6).

В обґрунтування своїх вимог вказав, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, представниками в даній справі ОСОБА_2 є адвокат ОСОБА_3 за договором та ОСОБА_4 за довіреністю.

Позивач вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, маючи представницькі функції та здійснюють по теперішній час певні юридичні дії в інтересах ОСОБА_2, не мають на це законних підстав. Всі дії даних представників є такими, що не відповідають субєктом правочину його очікуваного юридичного результату, оскільки сам субєкт на момент укладення правочинів не розумів значення своїх дій та не міг керувати своїми діями. Дані обставини підтверджуються висновком судово-психіатричної експертизи, в якому зазначено, що в період з вересня 2013 року по теперішній час ОСОБА_2А внаслідок хронічної психічної хвороби не могла розуміти свої дії та їх значення, отже всі правочини вчинені нею в цей час не можуть мати юридичних наслідків.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на доводи позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсним договір про надання правової допомоги №б/н від 03.02.2014 року укладений між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та адвокатом ОСОБА_3; ордер серії ДП №000020 про надання правової допомоги (точна дата не вказана в документі), на підставі договору; договір доручення укладений в усній формі між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на представлення інтересів у судових органах України, на підставі якої була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 зареєстрована в реєстрі за №34 від 18.01.2014 року; довіреність від 18.01.2014 року від ОСОБА_2 на ОСОБА_4 посвідчену приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 зареєстрована в реєстрі за №34.

Позивач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити (а.с.27).

Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки не повідомила. письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавала.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним.

Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до договору доручення укладеного в усній формі, довіреністю від 18 січня 2014 року посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального договору ОСОБА_6, зареєстрованої в реєстрі за №34, уповноважила ОСОБА_4 представляти свої інтереси та вести від свого імені справи (перелік яких зазначений в довіреності). Строком дії довіреності до 18 січня 2017 року (а.с.15).

03 лютого 2014 року на підставі ордеру серії ДП №000020, між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Антоніновою було укладено договір про уповноваження адвоката бути представником в судових установах. Строком дії договору до 03 лютого 2017 року (а.с.13,14).

У відповідності до ст..626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Так, за договором доручення дії вчиняються однією стороною від імені іншої, то даний договір опосередковує відносини представництва і на нього поширюються також відповідні положення глави 17 ЦК (ст. ст. 237 - 243 ЦК).

За ст..237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст..244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Цілком очевидно, що довіреність є одностороннім правочином, що встановлює повноваження однієї особи вчинити певні дії від імені іншої особи і засвідчує повноваження цієї особи перед третіми особами. Незважаючи на те, що повноваження повіреного могли б визначатися не тільки довіреністю, але й випливати з договору доручення, закон передбачає, що довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій за договором доручення (ч. 1 ст. 1007 ЦК).

Так, згідно з ч.1 ст..202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У відповідності з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, аналізуючи вищевикладені норми можна зробити висновок, що правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення і вони є відповідно його складовими елементами.

Правочин як юридичний факт є лише однією з підстав виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, передбачених законом. Правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб'єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб. Правомірність правочину означає, що він не містить порушень відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон.

Враховуючи вищевикладене, суд зауважує, що довіреність від 18.01.2014 року видана ОСОБА_2 ОСОБА_4 для представництва інтересів та ведення справ останньою та договір про уповноваження адвоката ОСОБА_3 бути представником в судових установах від 03.02.2014 року, не являються правочинами, що спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, а є свого роду домовленістю щодо надання певних послуг, а саме представництво інтересів довірителя повіреним, уповноваженим на те довіреністю чи то договором.

Крім того, жодних порушень чи то обмежень прав та інтересів позивача вищевказаними договором та довіреністю, судом не встановлено. Із доводів та обґрунтувань позивача не вбачається, що по відношенню нього вчинено будь-які дії, що порушили або обмежили його процесуальні права, а також наголошує на тому, що позивач не являється стороною вищевказаних правочинів, а тому його вимоги є повністю безпідставними та необґрунтованими.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими, взагалі недоведеними, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись п.7,8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, ст. ст. 202-203, 215, 237-244, 626, 1000 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 209, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Шавула