АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6903/15 Справа № 205/4461/14 Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В.С. Доповідач - Гайдук В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу прокурора Ленінського району м. Дніпропетровська, який діє в інтересах Дніпропетровської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання права власності на домоволодіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачами є співвласниками квартири № 1 в житловому будинку АДРЕСА_1. У липні 2014 року між нею та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено угоду про продаж належних останнім часток у зазначеному нерухомому майні, на виконання якої позивач сплатила відповідачам відповідні кошти. Проте, нотаріус відмовив у посвідченні даного договору у зв'язку з наявністю самочинних споруд.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд припинити право власності ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на квартиру № 1 в житловому будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею право воласності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з: А-1 житловий будинок /фактично складається з: 1, 5 -коридори, 2, 7, 8, 9 - житлові, 3 - санвузол, 4 - кухня, 6 - вбиральня/, загальною площею 74,6 кв.м., житловою площе. 44,4 кв.м.; Л-3 житловий будинок /фактично складається з: /І-й поверх: 1-коридор, 2-кухня, 3-житлова, 4-передпокій, 5-санвузол; ІІ-й поверх: 6-хол, 7-санвузол, 8-комора, 9-10-житлові; мансардний поверх: 11-хол/, загальною площею 178,4 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м.; И - баня, К - вбиральня, О-2 - літня кухня, П - навіс, Р - навіс, С - вольєр, №№ 1-9, І - споруди (а.с. 2-3, 26-28).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року позовні вимоги було задоволено у повному обсязі.

Припинено право власності ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з: А-1 житловий будинок /фактично складається з: 1, 5 -коридори, 2, 7, 8, 9 - житлові, 3 - санвузол, 4 - кухня, 6 - вбиральня/, загальною площею 74,6 кв.м., житловою площе. 44,4 кв.м.; Л-3 житловий будинок /фактично складається з: /І-й поверх: 1-коридор, 2-кухня, 3-житлова, 4-передпокій, 5-санвузол; ІІ-й поверх: 6-хол, 7-санвузол, 8-комора, 9-10-житлові; мансардний поверх: 11-хол/, загальною площею 178,4 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м.; И - баня, К - вбиральня, О-2 - літня кухня, П - навіс, Р - навіс, С - вольєр, №№ 1-9, І - споруди (а.с. 42-44).

В апеляційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне з'ясування судом обставин у справі, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відхилення заявлених позовних вимог в повному обсязі (а.с. 48-51).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що домоволодіння АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю сторін по справі, виділ часток відповідачів в натурі є неможливим, а тому, приймаючи до уваги, що позивачем, було зроблено поліпшення, які вплинули на зміну часток у нерухомому майні, виплачено відповідачам компенсацію вартості належних їм часток, тому відповідно до положень ст.ст. 20, 21, 319, 321, 325, 328, 346, 356, 358, 364 ЦК України визнав за ОСОБА_2 право власності на вищевказане домоволодіння в цілому, припинивши право власності відповідачів.

Однак зазначений висновок місцевого суду зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, інша половина даної квартири належить ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1/6 частини кожному, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1996 року та копією свідоцтва про право на спадщину від 26 квітня 2011 року (а.с. 4, 15).

Відповідно до ст. 364 ЦК України (на яку послався місцевий суд у своєму рішенні) співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, за правилами даної правової норми кожен учасник права спільної часткової власності має суб'єктивне цивільне право на виділ своє частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб'єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 не вимагала виділення в натурі належної їй частки у спільній частковій власності відповідно до ст. 364 ЦК України, а ставила питання про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно на підставі ст.ст. 220, 376 ЦК України.

Між тим суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України характеру спірних відносин не з'ясував; позовних вимог не уточнив; ухвалюючи рішення, керувався положеннями ст.ст.328, 364,392 ЦК України та іншими нормами, які не відповідають заявленим позовним вимогам та на які позивач не посилався.

Щодо заявлених позивачем підстав позову, судова колегія вважає, що вони є необґрунтованими виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про припинення права власності на частину жилого приміщення та про визнання права власності в цілому на домоволодіння, ОСОБА_2 посилалась, що вона як співвласник викупила частки у інших співвласників житлового приміщення і свої зобов'язання по угоді купівлі-продажу виконала, однак у зв'язку з наявністю самочинного будівництва та перебудови спірного житлового приміщення позбавлена можливості посвідчити дані угоди нотаріально, а тому відповідно до ст.220 та ст.ст.357,376 ЦК України просила задовольнити її позов.

Крім того, позивач надала до матеріалів справи ксерокопії розписок відповідачів про вчинення правочину договору купівлі-продажу їх часток житлового приміщення (а.с.6-9).

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним

Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1996 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 квітня 2011 року, витягу із державного реєстру прав зазначено, що сторонам належить квартира АДРЕСА_1, площа якої складає 64,1 кв.м (а.с.4,15,16,20).

Задовольняючи позовні вимоги суд припинив право власності за відповідачами на квартиру № 1 в житловому будинку АДРЕСА_1, разом з тим визнав за позивачем право власності на домоволодіння № 50 за вказаною адресою.

Суд не звернув увагу та не дав правового визначення обставинам того, що за даними ксерокопії технічного паспорту спірне нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 840 кв.м та має два житлових будинки А-1 та Л-3 загальною площею 74,6 кв.м. та 68,7 кв.м, відповідно, а також інші самочинно побудовані споруди в тому числі (а.с.10-14).

При цьому, рішення відповідної місцевої ради про зміну правового статусу спірного нерухомого майна з «квартири» на «домоволодіння», виділ земельної ділянки у користування чи у власність для обслуговування спірної нерухомості, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

В матеріалах справи також відсутні докази про те, що позивач звертався в установленому законом порядку про виділ земельної ділянки для обслуговування спірного нерухомого майна, отримання дозволу на будівництво та введення його в експлуатацію, а також про дотримання позивачем архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил при спорудженні спірного об'єкта.

Орган місцевого самоврядування, якому надано право щодо вирішення питань відведення земельних ділянок для обслуговування житлових будинків, контроль за житловим фондом та забудовою міста участі у справі не приймав, питання про його залучення стороною у справі, в порядку ст.33 ЦПК України, не обговорювалося.

Зазначені обставини мають визначальне значення для правильного вирішення цього спору, а тому ухвалення судом рішення без їх з'ясування є помилковими.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правові підстави припинення та визнання права власності на нерухоме майно по заявленим правовим підставам у позивача відсутні.

За таких обставин, колегія судів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Ленінського району м. Дніпропетровська, який діє в інтересах Дніпропетровської міської ради - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014року - скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання права власності на домоволодіння - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: