Провадження №22-ц/784/1724/15
Провадження № 22ц/784/1724/15 Головуючий у І інстанції Кокорєв В.В.
Категорія -39 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

05 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

з участю:

- представника позивачів ОСОБА_2,

- відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

- третьої особи ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року, ухвалене за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування від добросовісного набувача,

установила:

23 грудня 2013 року ОСОБА_8 пред'явив до суду позов до ОСОБА_9 про витребування із володіння та повернення у його власність трикімнатної квартири № 42, що розташована по вул. Олійника, 38 в м. Миколаєві.

Позивач посилався на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 02 лютого 1999 року, зареєстрованого в Миколаївському міському бюро технічної інвентаризації 02 вересня 2000 року за № 17467, був власником зазначеної квартири.

Восени 2012 року з метою підготовки угод з відчуження цієї квартири для отримання квартири меншої площі і розрахунку по боргам, він уклав усну угоду з особою на імя Володимир, якому передав правовстановлюючі документи на квартиру і її звільнив.

В лютому 2013 року позивачу стало відомо, що на підставі підробленого рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2012 року за ОСОБА_10 визнано та зареєстровано право власності на належну йому квартиру.

Після цього, вказана вище квартира була неодноразово відчужена, а саме: за нотаріально посвідченим договором дарування від 27 вересня 2012 року, за яким ОСОБА_10 подарувала спірну квартиру ОСОБА_11, за договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2012 року, укладеним між ОСОБА_11 та ОСОБА_9, у якого, на його думку, на час звернення до суду перебувала у володінні та користуванні згадана квартира.

Посилаючись на те, що з його власності незаконно вибула зазначена квартира та, яка на підставі ст. 388 ЦК України, має бути витребувана з незаконного володіння останнього набувача, ОСОБА_8 просив про задоволення позову.

-2-

15 квітня 2014 року позивач ОСОБА_8 помер.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2014 року замінено позивача ОСОБА_8 його правонаступником (дружину) ОСОБА_6

Ухвалою цього ж суду від 09 грудня 2014 року залучено до участі у справі як співпозивача ОСОБА_7 (доньку позивача) та замінено неналежного відповідача ОСОБА_9 належним ОСОБА_3 (останнього набувача квартири).

Протокольною ухвалою того ж суду від 16 січня 2015 року залучено у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5

Уточнюючи позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, посилаючись на вказані в позові обставини незаконного вибуття спірної квартири поза волею її власника ОСОБА_8, та укладення 19 липня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вказаної квартири, прийняття ними спадщини, після смерті її власника ОСОБА_8, позивачі просили витребувати у ОСОБА_3 та повернути їм спірну квартиру, визнавши за ними право власності на ? частку кожній у квартирі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер 15 квітня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник відповідача посилаючись на необґрунтованість її доводів, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, а обставини, внаслідок настання яких спірне майно може бути витребуване від добросовісного набувача, в суді позивачами не доведені.

Проте з такими висновками суду колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Обґрунтовуючи підставність позову, посилаючись на приписи статті 388 ЦК України, позивачі вказували, що спірна квартира незаконно вибула із володіння ОСОБА_8 поза його волею, тому вона не могла бути предметом договорів купівлі-продажу, що в свою чергу є підставою для її витребування від добросовісного набувача ОСОБА_3

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

-3-

Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові № 6-140цс14 від 17 грудня 2014 року).

З матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 1999 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_12 подарувала, а ОСОБА_8 прийняв в дар трикімнатну квартиру № 42, яка розташована по вул. Парковій (нині вулиця Олійника), 38 в м. Миколаєві. Даний договір зареєстровано в Миколаївському міському бюро технічної інвентаризації 02 вересня 2000 року за № 17467 (а.с.199).

04 жовтня 2000 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладений договір дарування цієї квартири, який посвідчений в той же день приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу (а.с.200). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2008 року вказаний договір дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 визнано недійсним, визнано, що в дійсності між ними укладено договір позики, за яким ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_8 10 000 дол. США до 04 жовтня 2005 року зі сплатою 5 % річних, а також визнано дійсним договір застави належної ОСОБА_8 спірної квартири для забезпечення указаного договору позики від 04 жовтня 2000 року (а. с. 93-94).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2008 року з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 63 125 грн. та судові витрати (а. с. 95).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2012 року, яке набрало законної сили 01 липня 2012 року, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором позики звернуто стягнення на належну ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, шляхом реалізації зазначеної квартири на публічних торгах (а. с. 96-97).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_8 вказував, що восени 2012 року лише з метою підготовки угод з відчуження спірної квартири для отримання квартири меншої площі і розрахунку по боргам, він уклав усну угоду з особою на імя Володимир, якому передав правовстановлюючі документи на квартиру і її звільнив. Жодних угод з відчуження квартири він не укладав та нікому таких повноважень не надавав.

Судом установлено, що на підставі використання завідомо підробленого рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2012 року, ОСОБА_10 02 серпня 2012 року зареєструвала в ММБТІ за собою право власності на спірну квартиру (а. с. 120 122, 252). За цим рішенням було визнано недійсним вищевказаний договір дарування квартири від 02 лютого 1999 року між ОСОБА_12 і ОСОБА_8, скасовано реєстрацію за останнім права власності на квартиру, визнано дійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 28 січня 1999 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_10, який зареєстровано на Товарній біржі «Нерухомість Південь» за № 5314 та за останньою визнано право власності.

-4-

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2014 року, яка набрала законної сили 27 червня 2014 року, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (використання завідомо підробленого документу вказаного вище рішення суду) закрито на підставі ст. 45 КК України в звязку з дійовим каяттям (а.с.249-251).

Матеріали справи містять договір купівлі-продажу квартири № 5314 від 28 січня 1999 року, за яким ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_10 купила квартиру № 42 за адресою: м. Миколаїв, вул. Паркова, 38. В договорі зазначено, що цей договір зареєстрований на ТБ «Нерухомість - Південь» у журналі реєстрації біржових угод із нерухомістю» за № 5314 від 28 січня 1999 року (а.с.202). Із матеріалів кримінального провадження № 1 кп/489/286/2014 по обвинуваченню ОСОБА_10, що досліджені судом апеляційної інстанції, вбачається, що на запит слідчого товарна біржа не могла надати таких відомостей у звязку з їх відсутністю (а.с.253).

Згідно положень ст. 227 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, що діяла станом на 28 січня 1999 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ОСОБА_12 народних депутатів. Вказаний договір нотаріально не посвідчений, судове рішення про визнання цієї угоди дійсною відсутнє.

За такого, недодержання вимоги закону щодо нотаріальної форми тягне недійсність вказаної угоди, а тому не створює прав та обов'язків сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 вересня 2012 року за нотаріально посвідченим договором даруванням ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_11 вказану вище квартиру, яка здійснила її державну реєстрацію. 17 жовтня 2012 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири ОСОБА_11О продала квартиру ОСОБА_9, а 19 липня 2013 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_9 продав квартиру ОСОБА_3 (а. с. 119, 149-150, 155).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів дійшла висновку про доведеність обставин того, що право власності на спірну квартиру, яке набуте ОСОБА_10 на підставі використання завідомо підробленого документу - рішення суду, не надавало їй права її відчужувати, а відтак належна ОСОБА_8 спірна квартира вибула 13 липня 2012 року з його володіння поза його волею. Тому ця квартира підлягала витребуванню в добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 відповідно до статті 388 ЦК України, за яким це майно було зареєстроване на праві власності.

Як встановлено, 15 квітня 2014 року ОСОБА_8 помер.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Із спадкової справи № 3/2014 заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13, після смерті ОСОБА_8, вбачається, що спадщину прийняли дружина ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7 (а.с.55-67).

Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців.

-5-

Враховуючи наведене, а також те, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3, що позбавляє позивачів можливості отримати свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі, колегія суддів дійшла висновку, що їх права на спадкування, витребування і повернення спадкового нерухомого майна підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ними права власності на частку майна спадкодавця, що з урахуванням частки спадкоємців за законом складає по 1/2 частині спірної квартири та витребування майна у останнього набувача ОСОБА_3 за правилами ст. 388 ЦК України.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і відмовив у задоволенні позову за недоведеністю, то у відповідності до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України таке рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційною інстанцією нового рішення про задоволення позову, з розподілом судових витрат.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судовий збір в сумі по 365 грн. 39 коп. кожній (114 грн. 70 коп. сплачених в суді першої інстанції + 250 грн. 69 коп. за подачу апеляційної скарги) та на користь на користь держави - 773 грн. 38 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування її від добросовісного набувача задовольнити.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири № 42, що знаходиться в м. Миколаєві, вул. Олійника, 38 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер 15 квітня 2014 року.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири № 42, що знаходиться в м. Миколаєві, вул. Олійника, 38 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер 15 квітня 2014 року.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 та повернути на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартиру № 42, що розташована по вул. Олійника, 38 в м. Миколаєві.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 365 грн. 39 коп. судового збору кожній та на користь на користь держави - 773 грн. 38 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Судді: