РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2015 року, Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Рибалка Ю.В.,

при секретарі судового засідання Никифоренко А.А.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів, зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом. Просив визнати недійсними кредитний договір від 01.08.2008 №1602/0808/88-021, додаткові угоди до договору, договір поруки від 01.08.2008№1602/0808/88-021-Р-1, іпотечні договори від 01.08.2008№1602/0808/88-021-Z, №1602/0808/88-021-Z-2, договори купівлі-продажу права вимоги за цими угодами, зняти заборону відчуження іпотечного майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ПАТ «Свед Банк» не мав права видавати йому кредит в іноземній валюті (доларах США), оскільки на час його видачі не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Також зазначив, що кредитний договір із додатковою угодою до нього є не справедливими, банком не повідомлено його, в порушення Закону України «Про захист прав споживачів», про всі умови кредитування. У звязку із цим вважає, що кредитний договір з додатковими угодами підлягає визнанню недійсним, як і договори, укладені на забезпечення цього кредиту та договори відступлення прав вимоги, яку позивач вважає недійсною.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, надав до суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник ПАТ «Омега Банк», якого залучено як правонаступника замість ПАТ «Свед Банк», у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, надав суду заяву, в якій просив відмовити в позові та розглядати справу за його відсутності.

Представник ПАТ «Альфа Банк» у судове засідання не прибув, про дату та час розгляду справи банк був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 01.08.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ Сведбанк був укладений кредитний договір №1602/0808/88-021, згідно з яким позивач отримав кошти в іноземній валюті доларах США. У подальшому, 08.07.2009 був укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору від 01.08.2008, а 07.12.2009 додаткову угоду №2 до цього кредитного договору, згідно з якою абзац перший підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору від 01.08.2008 викладено в новій редакції.

Також встановлено, що в забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним кредитним договором 01.08.2008 між ВАТ Сведбанк та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №1602/0808/88-021-Р-1.

Крім цього, в забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним кредитним договором між ВАТ Сведбанк та ОСОБА_4, між ВАТ Сведбанк та ОСОБА_2 01.08.2008 були укладені іпотечні договори №1602/0808/88-021-Z-1 ,№1602/0808/88-021-Z-2.

У подальшому між ПАТ Сведбанк (на цей час ПАТ «Омега Банк») та ПАТ Дельта Банк укладено договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012, згідно з яким новим кредитором за спірним кредитним договором та за договорами, укладеними в забезпечення виконання основного зобовязання, став ПАТ Дельта Банк, який у подальшому відступив право вимоги новому кредитору ПАТ Альфа-Банк, за договором купівлі-продажу від 15.06.2012.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 цього ж Кодексу якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 цього ж Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до абзацу другого пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України Про захист прав споживачів, а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обовязок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач.

Аналізуючи наведені у позовній заяві обставини та докази у справі, суд приходить до висновку, що позивачу були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позичальника взяти кредит в іноземній валюті та на умовах, які викладені у договорі кредиту та додаткових угодах до нього.

Щодо відсутності у банку саме індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, як підстави визнання недійсним кредитного договору, суд виходить з наступного.

Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є Закон України "Про банки і банківську діяльність", Декрет КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Статтею 19 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ.

Відповідно до ст. 47 зазначеного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Згідно з ч. 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до підпунктів 2.1, 2.5, 3.1, 3.2, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

На час видачі кредиту ПАТ «Свед Банк» був банківською установою та відповідно до банківської ліцензії мав право на проведення операцій у іноземній валюті, як і відповідачі ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа Банк».

Чинним законодавством не вимагається наявність саме індивідуальної ліцензії банку при наданні кредиту у іноземній валюті.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору.

Статтею 19 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ.

Крім того, необхідність в індивідуальній ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті передбачено підпунктом "в" пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" у випадку, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.Законодавство України не встановлює межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, а тому на даний час і не потребується індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до п.5.3 Порядку видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року за № 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, ПАТ "Свед банк" на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті, без отримання індивідуальної ліцензії.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині визнання недійсним кредитного договору від 01.08.2008 укладеного між позивачем та ПАТ «Свед Банк» та додатковими угодами до нього.

Беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України щодо недійсності зобовязань, яка полягає в тому, що у звязку з недійсністю основного зобовязання підлягають визнанню недійсними договори, укладені на забезпечення його виконання суд приходить до висновку про необґрунтованість тверджень позивача щодо недійсності укладених угод (іпотечних договорів, договору поруки) на забезпечення кредитного зобовязання, оскільки судом не встановлено підстав вважати недійним сам кредитний договір.

Крім цього, слід зауважити, що позивач не є стороною оскаржуваного ним іпотечного договору від 01.08.2008 №1602/0808/88-021-Z-1 та договору поруки від 01.08.2008 №1602/0808/88-021-Р-1.

Щодо визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечними договорами суд виходить з такого.

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2006 у справі № 4/178пд, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 19.01.2011 та ухвалах від 06.07.2011, 22.03.2011.

Сторонами договорів купівлі-продажу прав вимоги, ці договори не були оскаржені, а ні в частині передачі прав вимоги по спірному кредитному договору, а ні в повному обсязі, що засвідчує факт того, що договори купівлі - продажу прав вимоги відбулися та спрямовані на реальне настання правових наслідків для Сторін, а саме ПАТ «Сведбанк», як в свою чергу і AT «Дельта Банк» відступивши право вимоги, вибули із зобовязання по відношенню до боржника, а новий кредитор - ПАТ «Альфа Банк» набув право вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним та іпотечним договорами від 01.08.2008 і це право нового кредитора, первісним кредитором не спростовано.

З урахуванням вищезазначеного, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, утримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору купівлі - продажу прав вимоги, передачу документів, які підтверджують дійсність, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами cт. 516-517 ЦК України, не передбачено.

Позивачем у справі не доведено, що кредитний договір з додатковими угодами та укладені на їх підставі договори про забезпечення кредитних зобовязань є недійсними, а тому у суду немає підстав вважати, що за оскаржуваними договорами купівлі-продажу прав вимог відступлено недійсні вимоги і тому відсутні підстави для визнання недійсними таких угод, зняття заборони відчуження іпотечного майна.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 516, 517, 524, 533, 548, 627, 629 ЦК України, ст. 2, 19, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 10, 11, 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.В. Рибалка