Справа № 344/3209/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1213/2015
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Меленко О.Є.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представника ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про примусове виселення мешканців із житлової квартири, за апеляційною скаргою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» предявлено до ОСОБА_3 позов про виселення із житлової квартири по вул. Чорновола, 10А/1 у м. Івано-Франківську, передану в іпотеку в забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору №1262pv 5-08 від 23.09.2008 року, посилаючись на те, що 14.11.2014 року реєстраційною службою Івано-Франківського МУЮ за Банком було зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру. Посилаючись на те, що відповідач був попереджений про добровільне виселення з займаної квартири у місячний термін, однак в добровільному порядку відмовляється виселятись, представник Банку просив позов задовольнити та виселити ОСОБА_3 та будь-яких інших зареєстрованих в даній квартирі мешканців, а також стягнути з останнього судовий збір.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального права та неповне зясування дійсних обставин справи. Судом, на думку апелянта, не було враховано того, що ОСОБА_3 з 14.11.2014 року, тобто з моменту реєстрації права власності за Банком, не являється власником спірної квартири, не здійснює оплату податків та комунальних платежів та продовжує незаконно користуватись даною квартирою і зберігати в ній свої речі. Апелянт вважає безпідставним висновок суду про те, що оскільки спірна квартира придбана не за рахунок отриманого кредиту та використовується як житло, то відсутні правові підстави для застосування примусового виселення. Вважає, що такий висновок спростовується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, із змісту якої вбачається, що відповідач ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири по вул. Грушевського, 22/3 у м. Івано-Франківську, а також актами перевірки наявності та стану предмету застави, які підтверджують, що спірна квартира з 2013 року використовується в якості магазину, а не житлового приміщення. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, представник Банку просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

У судовому засіданні представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній. Крім того пояснив, що відповідач, отримавши 40 тисяч доларів США кредиту, сплатив Банку орієнтовно тільки 1,5 тисячі доларів США. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.11.2010 року з ОСОБА_3 було стягнуто 369760 грн кредитної заборгованості. Однак, оскільки це судове рішення відповідачем не виконувалось, Банк у відповідності із умовами договору іпотеки після вручення іпотекодавцю відповідного попередження набув право власності на спірну квартиру, яка була предметом іпотеки. Вважає, що вимога Банку про виселення бувшого власника - ОСОБА_3 із названої квартири є законною. Тому просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову Банку.

ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, пояснивши, що раніше звертався до Банку з приводу реструктуризації його кредитної заборгованості та із проханням надати йому дозвіл самому підшукати покупця і продати квартиру, яка передана в іпотеку, оскільки вважає, що зміг би реалізувати цю квартиру по дійсній її ринковій вартості. На його думку, Банк безпідставно залишив його прохання без задоволення. Також вважає, що Банк набув право власності на спірну квартиру, яка перебувала в іпотеці, з порушенням закону та договору іпотеки. Повідомив апеляційному суду, що він оскаржив до адміністративного суду незаконну, на його думку, перереєстрацію права власності на згадану квартиру, і він очікує розгляду відповідної справи. Зазначив, що він по даний час проживає у спірній квартирі, іншого жилого приміщення у цьому місті немає. Рішення суду в даній справі вважає законним і обгрунтованим приймаючи до уваги мораторій на звернення стягнення на майно, передане в іпотеку. Тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку, відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки спірна квартира була придбана не за рахунок кредиту, то відсутні підстави для виселення відповідача із займаної квартири на підставі ч.3 ст. 109 ЖК УРСР без надання йому іншого постійного житла. При цьому, суд першої інстанції послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 18 березня 2015 року. Однак, з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором №1262 від 23 вересня 2008 року у відповідності із умовами договору іпотеки від 24 вересня 2008 року у задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому законом, Банку було передано право власності на квартиру АДРЕСА_1. Даний факт підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 05.11.2014 року права власності на спірну квартиру за ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (копія витягу - а.с.10). На час розгляду судом першої інстанції і апеляційним судом даної справи ніяких об'єктивних відомостей про те, що перехід права власності на згадану вище квартиру від ОСОБА_3 до Банку відбувся у незаконний спосіб або з порушенням встановленого порядку, немає.

У п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно з ч.4 ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Встановлено, що після проведення державної реєстрації права власності новим власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 було надіслано і вручено вимогу про виселення відповідача із названого житлового приміщення (копія вимоги від 23.12.2014 року - а.с.11).

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком випадків, передбачених законом. Це правило діє за умови відсутності у відповідача за місцем його проживання іншого жилого приміщення.

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 є власником 1/3 частки двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 житловою площею 31,4 кв.м (довідка - а.с.33). Відповідач ствердив, що на час розгляду даної справи апеляційним судом належна йому частка цієї квартири у встановленому законом порядку не була відчужена. Отже, відповідач, виходячи із змісту норм Житлового Кодексу вважається таким, що забезпечений у м.Івано-Франківську іншим благоустроєним житловим приміщенням. За таких обставин посилання суду першої інстанції на те, що в обов'язок Банку входить забезпечення ОСОБА_3 ще одним житловим приміщенням, на думку колегії суддів, не грунтується на законі та суперечить самій суті кредитних правовідносин і відносин, які виникли внаслідок забезпечення виконання кредитних зобов'язань.

Крім того, звертає на себе увагу та обставина, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 переобладнана під магазин і на даний час як квартира не використовується. Це підтверджується актами, складеними за участі іпотекодавця ОСОБА_3 16.07.2013 року, 06.05.2014 року, 26.11.2014 року,15.04.2015 року (а.с.34-37).

Посилання відповідача на те, що він не підлягає виселенню оскільки 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не може бути прийняте до уваги. Адже, згідно ст.3 названого Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення курсової різниці, а також порядок списання пені та штрафів, які були нараховані на основну суму заборгованості.

За своїм змістом згаданий вище Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року №6-58 цс15, яка згідно із ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Крім того колегія суддів зауважує, що виселення мешканців не є способом звернення стягнення та не є відчуженням майна.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не являється законним і обгрунтованим. Тому воно не може бути залишено в силі. Отже, є правові підстави для ухвалення в даній справі нового рішення, оскільки вимоги Банку про виселення відповідача із спірної квартири є обгрунтованими.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218; 307; 309; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2015 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити. Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 243 грн 60 коп судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю.Малєєв

ОСОБА_4