441/2122/14-ц 2/441/76/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2015 р. Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді - Яворської Н.І.,

з участю секретаря - Цап І.М.

позивача - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Городок цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

03.12.2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики, і зокрема відповідно з ОСОБА_3 - 27500 грн, а з ОСОБА_4 - 37500 грн. В обґрунтування позовних вимог покликався про те, що 15 жовтня 2007 року позичив своєму синові ОСОБА_1 кошти в сумі 75000 грн. Оскільки на той час ОСОБА_3 був одружений з ОСОБА_4 і кошти позичались ОСОБА_3 на потреби сім»ї, і зокрема ремонт квартири, лікування доньки та придбання автомобіля, вважає, що обов'язок повернення коштів є на обох відповідачах. Він неодноразово, в т.ч. письмово звертався до відповідачів із вимогою погасити заборгованість, однак, ОСОБА_3 погасив 10000 грн., решту суми відповідачами не повернуто. Окрім цього, вважає, що такими діями відповідачів йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн.

В суді позивач вимоги уточнив, і зокрема покликався про те, що вказані кошти позичались ним не 15 жовтня 2007р., а на протязі 2007 року декількома частина, частину вказаних коштів він витрачав особисто на придбання будівельних матеріалів, що в подальшому були використані відповідачами для ремонту їхньої квартири. 15 жовтня 2007р. він у присутності обох відповідачів отримав письмову розписку про отримання ОСОБА_3 вказаних коштів. Покликається, що кошти отримуватись для потреб сім»ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4, і зокрема ремонту службової квартири та придбання автомобіля, що ОСОБА_4 було відомо про факт позики грошей, вона не заперечувала цьому і зобов'язувалась разом із ОСОБА_3 вказані кошти повернути на першу вимогу позивача. Оскільки на даний час відповідачі не виконують своїх зобов'язань, ОСОБА_3 погасив частину заборгованості в розмірі 10000 грн., решту суму ними не повернуто, просить стягнути таку із відповідачів в судовому порядку, відповідно з з ОСОБА_3 - 27500 грн, а з ОСОБА_4 - 37500 грн. Просив також про стягнення із відповідачів солідарно 50000 грн. моральної шкоди, яка на його думку спричинена йому внаслідок їхньої відмови повертати кошти, у зв'язку із чим у нього погіршилось самопочуття, він емоційно пригнічений, переживає значні душевні хвилювання.

На підтримку позиції позивача висловилась його представник ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3 в суді позовні вимоги визнав повністю, при цьому покликався, що дійсно позивач позичив їм на протязі 2007р. кошти в сумі 75 000 грн., про що 15.10.2007р. ним написано розписку. Ствердив, що його колишня дружина ОСОБА_4 знала про факт позики вказаних грошей, та що такі були використані виключно для потреб їхньої сім»ї, і зокрема проведення ремонту в отриманій ним службовій квартирі АДРЕСА_1 та придбання автомобіля «Geely» р.н. НОМЕР_1, що теж є спільним майном подружжя, зокрема з приводу його поділу вже був спір в суді.

Відповідачка ОСОБА_4 позову не визнала, при цьому покликалась, що жодного договору позики між позивачам та нею із колишнім чоловіком не укладалось, вона ніколи не була присутня при передачі грошей чи написанні розписки, також пояснила, що ремонт в квартирі проводився на зароблені нею і ОСОБА_3 сімейні кошти, а придбання автомобіля було здійснено на грошову допомогу, що отримувалась ОСОБА_3 при звільненні із ЗС України та кошти, що надавались її родичами. Крім цього, зазначила, що вказаний позов заявлений з метою змусити її відмовитись від вимог про стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації за половину вартості автомобіля, що присуджена рішенням Городоцького районного суду Львівської обл. від 27.032004р. За таких підстав, вважає позов безпідставним, а вимоги позивача надумані та такі, що не підлягають задоволенню та просила відмовити в позові повністю.

Позицію позивачки підтримала її представник ОСОБА_5

Заслухавши сторони та їх представників, свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить переконання про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, і зокрема розписки від 15 жовтня 2007 року (а.с.-6), між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким позивач надав ОСОБА_3 кошти в сумі 75 000 грн., яку позичальник зобов'язувався повернути на першу вимогу.

На час написання вищеназваної розписки ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, що стверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.-7).

Факт позики у позивача коштів в сумі 75 000 грн. не заперечується відповідачем ОСОБА_3

Окрім наведеного, факт позики вказаних коштів ОСОБА_3 у позивача, а також повернення їх частини в сумі 10000 грн. в суді також підтвердив свідок ОСОБА_6

Згідно з умовами договору позики від 15.10.2007 року позивачем і ОСОБА_3 було визначено, що позичальник одноособово зобов'язувався повернути позикодавцеві отриману суму грошей на першу вимогу.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 не виконано умови укладеного договору позики та не повернуто позивачу всієї суми отриманих від нього коштів, а тільки їх частину в сумі 10 000 грн., що обома сторонами не оспрюється.

Таким чином, суд вважає доведеним, той факт, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 відбувся договір позики грошей на суму 75 000 грн., свідченням чого є письмова розписка від 15.10.2015р. (а.с.-6).

Разом з тим, суд приходить переконання про необґрунтованість позовних вимог позивача до відповідача ОСОБА_4, виходячи із наступного.

Згідно з положеннями ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У відповідності до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Між тим, відповідачка ОСОБА_4 заперечує як факт надання нею згоди на укладення договору позики із позивачем, в сумі 75 000 грн. так і стверджує, що їй взагалі не було відомо про укладення такого договору.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, суду пояснив, що відповідач ОСОБА_3 позичені в батька гроші, тримав у сейфі в службовому кабінеті. Розписку писав особисто, в кабінеті на вимогу позивача, у відсутності відповідачки ОСОБА_4

Позивачем не надано, а в суді не здобуто жодних доказів про те, що ОСОБА_4 було відомо укладення про договір позики грошей ОСОБА_3 у свого батька ОСОБА_1, та що вона надавала згоду, і зокрема письмову, на укладення вказаного договору.

Крім цього, в суді не доведено стороною позивача того факту, що позичені кошти були використані в інтересах сім»ї ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Суд критично оцінює покликання позивача про те, що надані ним як доказ товарні чеки та квитанції на придбання будівельних та оздоблювальних матеріалів були придбані особисто ним та використані для ремонту квартири відповідачів, як необґрунтовані та нічим не доведені.

Щодо покликань позивача, що частина коштів в сумі 50 000 грн. була використана відповідачами для придбання ними автомобіля, то суд також розцінює їх як безпідставні, з огляду на рішення Городоцького районного суду Львівської обл. від 27.03.2014р., що змінене в частині рішенням судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської обл. від 07.10.2014р. (а.с.37-41) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного подружнього майна, зокрема розписка від 15.10.2007р. вже досліджувалась судами першої та апеляційної інстанції, була визнана недопустимим доказом в частині того, що на кошти про які в ній йдеться було придбано спірний автомобіль.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє в частині задоволення вимог позивача до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та стягнення моральної шкоди як безпідставні та необґрунтовані.

З огляду на ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 не заперечував позовних вимог та повне їх визнання в т.ч. в частині стягнення моральної шкоди, суд стягує з нього в користь позивача заборгованість за договором позики, що складає 65 000 грн., з урахуванням повернених раніше позивачу 10000 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вирішує питання розподілу судових витрат та стягує в користь позивача із відповідача 700 грн. понесених ним судових витрат.

Керуючись ст..ст. 10, 11, 60, 209 , 212-215 ЦПК України ,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 мешканця АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 65000 (шістдесят п'ять тисяч) грн.та 5000 (п'ять тисяч) грн. моральної шкоди.

В позові до ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 700 (сімсот) грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області в порядку та строки визначені ст..294 ЦПК України.

СуддяН. І. Яворська