Справа №: 398/1407/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"25" серпня 2015 р.

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

судді Нероди Л.М.,

секретарі Борозній Л.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Пролетарська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області про розірвання договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Пролетарська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області про розірвання договору оренди землі.

Позивач у своїй позовній заяві посилався на те, що 02.01.2014 року померла ОСОБА_2 мати позивача. До смерті вона уклала 30.04.2013 року договір з ТОВ «Агродар ЛТД» про оренду землі строком на 10 років. Після її смерті відкрилася спадщина, а 10.09.2014 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 4,3 га для ведення особистого фермерського господарства. Позивач зазначає, що дана земельна ділянка використовується відповідачем не за цільовим призначенням, тому просить договір оренди землі від 10.01.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД» в особі директора ОСОБА_3, щодо оренди земельної ділянки площею 4,3 га, яка розташована на території Пролетарської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, зареєстрований у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 30.09.2013 року розірвати; зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4,30 га, яка розташована на території Пролетарської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, яка належить позивачу на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.09.2014 року; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

У судовому представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Зазначив у судовому засіданні, що спірна земельна ділянка є для ведення особистого селянського господарства, а в договорі оренди зазначено, що цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснила, що всі умови договору виконуються, зокрема, земельна ділянка використовується за її цільовим призначенням та сплачується орендна плата.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає залишенню без задоволення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

30.04.2013 року укладено договір оренди землі між ОСОБА_2 та товариством «Агродар ЛТД».

П. 2 даного договору говорить, що в оренду передається земельна ділянка площею 4,3 га, кадастровий номер земельної ділянки №:02:000:0232, у тому числі рілля 4,3 га.

П. 8 вказує, що договір укладено на 10 років

У п. 15 зазначено, що земельна ділянка передається в оренду для сільськогосподарського використання.

П. 16 зазначає, що цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Договір оренди землі між ОСОБА_2 та товариством «Агродар ЛТД» зареєстровано 30.09.2013 року.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним , якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це угода сторін про взаємні зобовязання, відповідно до яких орендодавець за плату «розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачається умовами договору, які не можуть суперечити законам України» передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк.

Стаття 18 Закону України «Про оренду землі» вказує, що після досягнення сторонами домовленості з питань орендної плати та інших істотних умов, підписання договору та його реєстрації, він набуває чинності та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін, в тому числі і в частині розміру орендної плати.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ОЛ №179117, ОСОБА_2 померла 02.01.2014 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.09.2014 року, ОСОБА_1 є спадкоємцем після померлої ОСОБА_2. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 4,3 гектарів в межах згідно з планом, що розташована на території Пролетарської сільської ради, Олександрійського району, Кіровоградської області.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер витягу:10195825, обєкт нерухомого мана: земельна ділянка, ДЛЯ ОСОБА_4 СЕЛЯНСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА.

Згідно п. 1 договору оренди землі від 30.04.2013 року, зареєстрованого 30.09.2013 року, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку ДЛЯ ОСОБА_5 СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ВИРОБНИЦТВА, яка знаходиться на території Пролетарської сільської ради, Олександрійського району Кіровоградської області.

Статтею 18 ЗК України визначено, що до земель України належать усі землі в межах її території, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Згідно зі статтею 19 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення визначені як окрема категорія земель.

Землями сільськогосподарського призначення ЗК визнає землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (стаття 22 ЗК).

Наведене свідчить, що визначення поняття «землі сільськогосподарського призначення» насамперед повязано з використанням їх для такої цілі, як виробництво сільськогосподарської продукції, що зумовлено їх природними властивостями.

Частина перша статті 23 ЗК України, закріплює принцип пріоритетності використання земель, придатних для сільського господарства, згідно з яким такі землі повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання.

Пріоритетність правового режиму цих земель передбачає необхідність їх цільового використання.

Стаття 22 ЗК України, визначає види використання сільськогосподарських земель, які відповідають їх цільовому призначенню, та осіб, які мають право на отримання таких земель у власність та у користування.

Згідно з положеннями зазначеної норми окрему групу субєктів сільськогосподарського землевикористання становлять громадяни, яким землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського товаровиробництва.

Правовий режим наведених видів землевикористання встановлюється ЗК та спеціальними законами.

Серед товарних форм ведення сільськогосподарського виробництва земельне законодавство визначає фермерські господарства та сільськогосподарські кооперативи. Правовий режим використання земельних ділянок за такими формами товарного сільськогосподарського виробництва окрім ЗК визначається спеціальними законами Законом України «Про фермерські господарства» від 19 червня 2003 року №973-ІV та Законом України «Про сільськогосподарську кооперацію» від 17 липня 1997 року №469/97-ВР.

Громадяни також можуть використовувати землі сільськогосподарського призначення для організації та ведення особистого селянського господарства господарської діяльності, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки та споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства. Правові та організаційні засади ведення особистого селянського господарства визначаються Законом України від 15 травня 2003 року № 742-ІV «Про особисте селянське господарство».

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року №858-ІV містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою в установленому законодавством порядку.

Суд дійшов висновку, що земельна ділянка площею 4,30 га, яка розташована на території Пролетарської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, яка належить ОСОБА_1 використовується за її цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для розірвання договору оренди землі від 30.04.2013 року, зареєстрованого 30.09.2013 року.

Згідно статті 15 ЦПК визначено, що суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, сімейних, земельних чи інших прав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 651 ЦК України, ст. 18, 19, 22, 23, 125 ЗК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА