Справа №474/534/15-ц 18.08.2015 18.08.2015 18.08.2015
Провадження №22-ц/784/2037/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц- 2037 Головуючий 1інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.

за участю секретаря Свіщук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відібрання та повернення дитини, стягнення моральної шкоди, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ опіки та піклування Врадіївської районної державної адміністрації, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Врадіївської районної державної адміністрації,-

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулися до суду з зазначеним позовом, в якому посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 14.10.2006р. до 26.01.2012р. В період шлюбу народила дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розлучення за згодою сторін було визначено місцем проживання дочки з позивачкою.Рішенням Враіївського райсуду від 10.07.2013р. відповідачу було визначено порядок спілкування з дитиною, а саме за місцем проживання батька в першу і третю суботу кожного місяця з 11 до 19 години та в другу і четверту неділю кожного місяця з 11 год до 19 год., однак відповідач часто порушував зазначений порядок спілкування з дитиною. 02 лютого 2015р. відповідач без згоди позивачки забрав дочку зі школи і більше не повернув її позивачці. На пропозицію вирішити питання мирним шляхом не реагує. Дочка проживає у трикімнатному будинку батьків відповідача, де крім нього, його дружини та батьків, проживає також сестра відповідача з чоловіком та дитиною. Дочка через відсутність окремого ліжка спить вночі з бабусею. Тому позивачка просила постановити рішення про відібрання дитини від відповідача та передачу її їй. Також посилалася на те, що своїми неправомірними діями відповідач спричинив їй моральну шкоду, яку вона оцінила в 7000 грн. Тому позивачка просила стягнути з відповідача на її користь також моральну шкоду у розмірі 7000грн.

Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому посилався на те, що він постійно піклується про дитину, допомогає матеріально її утримувати. Відповідно до рішення Врадіївського райсуду від 26.10.2011р. сплачує аліменти на утримання дочки на користь позивачки у розмірі ? частини його заробітку. На протя всього часу після розірвання шлюбу між сторонами вони тісно спілкуються з дочкою, тому дівчинка привязана до нього. Дочці подобається жити з ним, а він взмозі забезпечити культурний розвиток і відпочинок дитини. Також посилався на те, що позивачка чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та не давала йому можливості приймати участь у вихованні дочки. Тому рішенням Враіївського райсуду від 10.07.2013р. відповідачу було визначено порядок спілкування з дитиною, а саме в першу та третю суботу кожного місяця з 11 до 19 години та в другу і четверту неділю кожного місяця з 11 до 17 години. Але цим рішенням не було визначено місце проживання дитини. В лютому 2015р. дочка виявила бажання проживати з ним і тому з цього часу вона живе у нього. Позивачка з лютого 2015р. не піклується про дитину, хоча він не перешкоджає їй бачитися з дочкою. Позивачка вимагає повернути дитину. Тому він був змушений звертатися до служби у справах дітей з заявою про визначення місця проживання дитини з ним, але йому було відмовлено. Вважає, що дане рішення носить рекомендаційний характер, крім того, при прийнятті рішення не було враховано думку дитини. В будинку, де він проживає, створені належні умови для проживання дочки. Також посилався на те, що з 27.06.2014р. він перебуває в шлюбі з іншою жінкою, з якою вони разом виховують дочку ОСОБА_5, а також на те, що працює і отримує достойну заробітну плату, поганих звичок ні він, ні його теперішня дружина не мають, користуються повагою серед співробітників та громадян. Позивачка навпаки після розлучення вчиняє лайки, сварки на очах у дитини. Тому відповідач вважає, що перебування дочки в сімї позивачки негативно вплине на її виховання та здоровя, що позивачка не забезпечує умов для нормального розвитку дитини, веде аморальний спосіб життя, постійно змінює співмешканців, що негативно впливає на нестійку та чутливу психіку дитини, що позивачка не може дати дитині належного виховання та материнської любові, так як має складний, агресивний та неврівноважений характер. Тому просив визначити місце проживання доньки, залишивши його на утриманні та вихованні батька.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково шляхом відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_2, який фактично проживає з дитиною за адресою: вул. Визволення, 84, смт. Врадіївка Миколаївської області та повернення дитини матері ОСОБА_3 за місцем її проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Також судом була стягнута з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральна шкода в сумі 2 000 грн. Рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її позивачці було допущено до негайного виконання. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в інтересах дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а його позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, які виразилися в неправильній оцінці наданих суду доказів.

Позивачка звернулася до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивачки та відмови у задоволенні вимог відповідача за зустрічним позовом.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.10.2006р. В період шлюбу 05.07.2007р. позивачка народила дитину ОСОБА_4. На підставі рішення Врадіївського районного суду від 26.10.2011р. відповідач сплачує на користь позивачки на утримання дочки ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подачі позовної заяви (29.09.2011р.) і до досягнення нею повноліття. Рішенням Врадіївського районного суду від 26.01.20012р. шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. На той час спору у сторін щодо місця проживання дитини не було. В подальшому рішенням Врадіївського районного суду від 10.07.2013р. було визначено порядок спілкування відповідача з дитиною за його місцем проживання, в першу і третю суботу кожного місяця 11 до 19 години, в другу і четверту неділю кожного місяця з 11 до 17 години. Даним рішенням було встановлено, що зі сторони відповідача мали місце порушення рішення комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації від 03.05.2012р., а саме: залишення дитини для спілкування та повернення її матері, в дні не визначені рішенням, що не давало можливості матері підготувати належним чином дитину до відвідування дитячого садка, тягло запізнення дитини до дитячого садка, мали випадки коли відповідач забирав дитину з дитячого садка без повідомлення вихователя, під час навчання, що зривало учбовий процес, негативно впливало та може вплинути в подальшому на виховання дитини. До лютого 2015 року дитина проживала разом з позивачкою. 02.02.2015р. з дозволу позивачки, відповідач взяв дитину до себе щоб відсвяткувати день народження її дідуся. До гімназії дитина пішла від батька, проте 02.02.2015р. відповідач забрав дитину з Врадіївської районної гімназії без згоди позивачки, після чого дитина почала проживати з відповідачем. Протягом всього часу проживання дитини разом з батьком позивачка намагалася вирішити питання мирним шляхом, однак ситуація загострилася 27.05.2015р. та переросла в сутичку між позивачкою, її матір'ю, відповідачем та директором Врадіївської районної гімназії, під час якої третім особам було заподіяно тілесних ушкоджень. На зустрічі колективу Врадіївської районної гімназії з головою Врадіївської РДА, яка відбулася 08.06.2015р., було обговорено конфлікту ситуацію, що виникла між позивачкою, відповідачем і директором гімназії 27.05.2015р. та щодо факту закриття ОСОБА_4 директором гімназії в своєму кабінеті. Як зазначено в рішенні суду, суд не надав оцінку обставинам конфлікту на предмет того чи мали місце ці дії та чи вчинені вони певною особою, однак дійшов висновку про те, що обставини конфлікту негативно характеризують як позивачку, так і відповідача, а також інших його учасників. 15.06.2015р. на позачерговому засіданні комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації, яке проводилося за заявою відповідача, заяву відповідача від 02.06.2015р. щодо визначення місця проживання дитини з ним було залишено без задоволення.

Також судом було встановлено, що позивачка працює керівником краєзнавчого гуртка в Будинку дитячої творчості з 2013 року та згідно довідки № 51 від 08.06.2015р. її заробітна плата за період з грудня 2014 по травень 2015 року склала 11 532 грн. 18 коп., що в середньому становить 1 922 грн. 03 коп. на місяць. За місце роботи характеризується позитивно. Класний керівник Врадіївської районної гімназії, де навчається дитина, позивачку характеризує з позитивної сторони, вказуючи зокрема, що: проживаючи з матір'ю дитина завжди мала чистий, доглянутий вигляд. Мати приділяла велику увагу навчанню та вихованню доньки, піклувалася про неї, про її стан здоров'я, багато часу проводила з донькою, створювала всі умови для навчання, виховання та розвитку дитини. У навчальному процесі доньки мати брала активну участь, а в даний час цікавиться навчанням, здоров'ям та моральним станом дитини. Під час проживання з матір'ю дочка завжди відвідувала школу, гуртки, додаткові заняття з іноземної мови, але на даний час вона гуртки не відвідує. Позивачка, як матір, також позитивно характеризується сусідами, батьками однокласників дитини, керівниками гуртків та настоятелем православного храму, які відвідувала дитина, та працівниками гімназії, де навчається дитина.

Судом встановлено, що позивачка проживає у власному будинку за адресою: вул. Д.Дяченко, 5, смт. Врадіївка Миколаївської області. Згідно акту обстеження місця проживання позивачки від 28.05.2015р., проведеного депутатом селищної ради, зазначено, що житловий будинок газифікований, в будинку три житлові кімнати. Є окрема кімната для проживання малолітньої дитини, в якій розміщено дитяче ліжко, шафа для одягу, письмовий стіл, є ігровий куточок. В житловому будинку чисто, є достатній запас продуктів харчування, житловий будинок зі всіма зручностями. В акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї позивачки від 09.06.2015р., проведеного комісією у складі: завідуючого сектору захисту прав, свобод і законних інтересів неповнолітніх служби у справах дітей Врадіївської РДА, провідного спеціаліста психолога Врадіївського районного центру СССДМ, спеціаліста із соціальних питань Врадіївської селищної ради, також зазначено, що будинок складається з коридору, вітальні, дитячої кімнати, спальні, котельні, ванної кімнати та кухні. В будинку зроблено євроремонт. Всі кімнати облаштовані необхідними сучасними меблями і речами. Чисто, прибрано, охайно. Продуктів харчування виявлено в достатній кількості. В будинку є проточна вода. У дитини є дитяча умебльована кімната. Дитина забезпечена одягом по сезону та іграшками.

Щодо матеріального забезпечення та бутових умов проживання відповідача, а також обставин, які його характеризують судом було встановлено, що відповідач працює головним спеціалістом-юрисконсультом управління Пенсійного фонду України в Врадіївському районі та згідно довідки № 2765 від 02.06.2015р. його заробітна плата за період з серпня 2014 по травень 2015 року склала 27 248 грн. 33 коп., що в середньому становить 2 724 грн. 83 коп. на місяць, з яких в загальному здійснено відрахування на аліменти в сумі 5 020 грн. 18 коп. За місце роботи та проживання характеризується позитивно. Відповідач, як батько, позитивно характеризується сусідами та вчителькою школи, яку дитина відвідувала до гімназії. Проживає відповідач у будинку батьків за адресою: вул. Визволення, 84, смт. Врадіївка Миколаївської області. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання відповідача від 29.05.2015р., проведеного депутатом селищної ради, зазначено, що житловий будинок газифікований, в будинку чотири житлових кімнати, наявна ванна кімната, ОСОБА_4 забезпечена власною кімнатою, в якій знаходиться письмовий стіл, шафа для речей та ліжко. Однак суд критично оцінив даний документ, оскільки як вбачається з показань членів комісії, які проводили обстеження матеріально-побутових умов проживання відповідача, всі вони є сусідами відповідача, а сам акт безпосередньо був складений дружиною відповідача. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї відповідача від 08.06.2015р., проведеного комісією у складі: завідуючого сектору захисту прав, свобод і законних інтересів неповнолітніх служби у справах дітей Врадіївської РДА, провідного спеціаліста психолога Врадіївського районного центру СССДМ, спеціаліста із соціальних питань Врадіївської селищної ради, будинок складається з коридору, кухні, ванної кімнати та чотирьох кімнат. Всі кімнати облаштавані необхідними меблями і речами. В кімнатах чисто прибрано. В ОСОБА_4 є окрема кімната, облаштована: письмовий стіл, спальне ліжко (диван), шафа. Продуктів харчування виявлено в достатній кількості. Відповідач проживає разом з дружиною та батьками, які позитивно характеризуються за місцем роботи та проживання.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що згідно висновку органу опіки та піклування Врадіївської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини № 833/16-01 від 06.07.2015р. місце проживання малолітньої ОСОБА_4 можливе як з батьком, так і з матірю.

Врахований судом був також психоемоційний стан дитини та прихильність дитини до батьків. Так, згідно листа Врадіївського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді № 257 від 25.06.2015р. дитина має прихильність до обох батьків, бажає возз'єднати родину та проживати з обома батьками разом.Психологічний стан дитини вказує на те, що вона намагається вирватися з ситуації, що склалася в сімї, яка сприймається дитиною, як паралізуючий утиск, з тим щоб звільнитися від усього зайвого, більше не стримувати себе, що вказує на наявність внутрішнього конфлікту, який дитина відчуває. ОСОБА_5 боїться бути залишеною без уваги, хоче стати незалежною у своїх думках. Дівчинка хоче досягти успіху, не звертаючи увагу на намагання оточуючих маніпулювати почуттями. Відчуває сильну відразу до ситуації, що склалася. Усіма силами намагається стримувати накопичене збудження та роздратування. ОСОБА_5 намагається подолати відчуття пустоти та ліквідувати розрив відносин. У дитини спостерігається стан застою, захисту від депресії, самотності, нездійсненні бажання близьких відносин з батьками, страх перед невпевненістю в майбутньому. Причини внутрішнього конфлікту є те, що дитина сторін відчуває, що не в змозі переносити напругу та протистояти близькому оточенню, відчуває виражену потребу в заспокійливій гармонії та відчутті безпеки. Дитина має депресивний статус.

Крім того, психолог Врадіївського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді ОСОБА_6, яка була допитана в судовому засіданні як свідок, додатково пояснила суду, що під час проведених нею діагностик психологічного стану дитини зясувалося, що дитина ображена на свою матір через те, що остання проживає окремо від неї та не бачить опори в новій сімї, створеній її батьком з новою дружиною, а також те, що дитина багато сприймає негативної інформації від оточуючих її людей. Також свідок пояснила, що не можна з впевненістю сказати, що думки дитини щодо конфліктної ситуації, що склалася між її батьками та щодо бажання проживати з одним із них є її власними думками, а не вкладені в її голову іншими особами. Дитині буде добре з тим із батьків, з ким вона буде проживати. Крім того, пояснила, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації, що відбулося 15.06.2015р. (на якому була присутня і свідок), коли дитину запитували про те, з ким вона бажає жити, остання давала відповідь не задумуючись над значенням своєї відповіді. Свідок ОСОБА_6 також повідомила суду, що вона як психолог вважає, що для дити буде краще певний час побути окремо від батьків.

З журналу протоколів індивідуальних та групових консультації психолога Врадіївської районної гімназії та пояснень психолога ОСОБА_7, яка була допитана в судовому засіданні як свідок, вбачається, що дитина хоче мати повну сімю. Також свідок пояснила, що тісних емоційних звязків не спостерігається ні з батьком, ні з матірю. Батько намальований першим, що свідчить про значимість цього образу, проте він не деталізований, що свідчить про не сформованість уявлення про те, яким має бути батько (аналіз малюнка Моя сім'я, 1 клас). 05.02.2015р. відповідач повідомив психолога ОСОБА_7, що позивачка карає дитину за те, що вона зустрічається з батьком, телефонує йому. Відповідач стверджує, що позивачка бє і залякує дитину. Також стверджує, що дитина залякана, жахається, боїться зустрічатися з позивачкою, повертатися до неї. Під час бесіди 10.02.2015р. дитина повідомила, що не хоче спілкуватися з матірю, оскільки та бє її за спілкування з батьком. Водночас психолог ОСОБА_7 пояснила суду, що після даних заяв про побиття було ініційовано проведення медичного огляду, в ході якого у дитини не виявлено жодних ушкоджень. З характеристики дитини, наданої медичною сестрою Врадіївської районної гімназії також вбачається, що при жодному медичному огляді слідів синців, подряпин в дитини виявлено не було. 08.04.2015р. відповідач повідомив психолога ОСОБА_7 про те, що класний керівник примушує спілкуватися його доньку з позивачкою та коли та приходить тримає її за руку біля позивачки, через що дитина не хоче ходити до школи. Дані обставини йому стали відомі від доньки. Проте з картки спостережень дитини вбачається, що у бесіді 10.02.2015р. дитина говорить проте, що класний керівник на неї не кричить. Крім того, свідки, що є працівниками Врадіївської районної гімназії дають пояснення, що дитина в гімназії після того як почала проживати з батьком, охоче спілкувалася з позивачкою та її матірю, ніхто не примушував дитину до спілкування з позивачкою. З картки спостережень дитини слідує, що дитина почуває себе щасливою з бабусею ОСОБА_8 вдома у батька. Дитина починає маніпулювати дорослими. Дитина негативно налаштована по відношенню до матері, проте спілкування з нею дає змогу змінити це ставлення, дитина навіть обнялась з матірю. В присутності батька дитина різко змінюється, стає настороженою. Батько беззастережно вірить дитині. Психолог ОСОБА_7 також повідомила суд, що вона як психолог вважає, що для дитини буде краще певний час побути окремо від батьків.

Також судом встановлено, що згідно дослідженої медичної картки дитини, встановлено, що лікарем-психіатром ОСОБА_9 20.04.2015р. та 28.05.2015р. поставлено дитині діагноз: астено-неврологічні розлади поведінки, а 18.06.2015р. - астено-неврологічні розлади поведінки, фобічний стривожений розлад у дитячому віці. З показань свідка лікаря-психіатра слідує, що дитина в приватній бесіді повідомила його, що не хоче жити з матір'ю та, що після зустрічі з останньою у дитини погіршився стан здоров'я. Однак суд, критично оцінив дані показання свідка, оскільки вони є односторонніми та необєктивними. Визначаючи діагноз дитини лікар не вказує, яку саме психодіагностику він проводи з дитиною для визначення проблем її психічного стану. Висновки лікаря побудовані на словах дитини, в розрахунок бралось ставлення дитини до матері, при цьому не досліджувалось ставлення дитини до батька та вплив конфліктної ситуації, яка склалася між батьками, на стан дитини. Також із записів лікаря-психіатра вбачається, що на його прийомах з дитиною був присутній батько. Суд оцінює даний факт в сукупності з записами психолога Врадіївської районної гімназії, відповідно до яких дитина негативно налаштована по відношенню до матері, проте спілкування з нею дає змогу змінити це ставлення, дитина навіть обнялась з матірю. В присутності батька дитина різко змінюється, стає настороженою. Батько беззастережно вірить дитині. При цьому суд взяв до уваги також те, що свідок ОСОБА_9, даючи показання, агресивно висловлювався по відношенню до позивачки, звинувачуючи її у використанні дитини для отримання матеріального зиску, що свідчить про суб'єктивність наданих ним пояснень. Крім того, згідно записів медичної картки, що підтверджується та не заперечується сторонами, до загострення конфліктної ситуації між батьками дитина не мала проблем з психічним станом.

Критично суд віднісся також до психологічного висновку за результатами обстеження дитини, наданого психологом Благодійного Фонду Сарока ОСОБА_8, в яких остання рекомендує проживання та виховання дитини в сімї батька, оскільки з вказаного висновку та пояснень психолога ОСОБА_8, яка була допитана в судовому засіданні як свідок, вбачається, що за зверненням відповідача вона провела чотири зустрічі з дитиною та дві консультації з батьком, при цьому жодних консультацій з матірю не проводила, хоча, як зазначила ОСОБА_8, для обєктивності висновку, вона мала б їх провести. Також пояснила суду, що на її висновки вплинули проведені з батьком консультації. Психолог рекомендувала зясувати в судовому засіданні думку дитини з ким вона хоче проживати, проте не змогла пояснити суду з урахуванням яких аспектів психологічного стану дитини вона прийшла до даного висновку, а обґрунтовувала свою рекомендацію тим, що це є необхідним для обєктивного і справедливого прийняття рішення. Тому суд дійшов висновку про те, що рекомендації психолога ОСОБА_8 є односторонніми та не об'єктивними, а тому не взяв їх до уваги.

В той же час приймаючи рішення по справі, суд вважав встановленим, що згідно пояснень свідків після того як дитина почала проживати з батьком вона різко змінилася, перестала спілкуватися з однокласниками, час в гімназії переважно проводить на самоті, перестала вітатися з тими людьми, з якими до цього постійно спілкувалася, що дитина з веселої та активної стала пасивною.

Свідок ОСОБА_10 дала свідчення суду, що 05.07.2015р., коли мати приїхала поздоровити дитину з днем народження, остання обняла та поцілувала її, охоче спілкувалася з нею, та розповідала як вони з бабусею готувалися до дня народження, хто і що їй подарував. Під час прощання дитина сказала позивачці, що любить її та хоче бути з нею. Натомість відповідач пояснив суду, що 05.07.2015р. позивачка приїхала з працівниками міліції, служби у справах дітей та селищної ради, в звязку з чим він був змушений переконувати дитину для того щоб вона вийшла до позивачки, оскільки дитина злякалася, що її заберуть. Представник третьої особи, пояснила суду, що 05.07.2015р. була присутня при зустрічі позивачки з дитиною. Дитина охоче спілкувалася з позивачкою та не намагалася втекти.

Критично віднісся суд і до пояснень дитини адвокату ОСОБА_11 з огляду на те, що дані пояснення були надані в рамках кримінального провадження у формі допиту проведеного адвокатом, а не у формі вільної бесіди дитини з психологом, і хоча при цьому був присутній психолог Первомайської районної гімназії, проте зі змісту пояснень вбачається, що присутність останнього була номінальною і тільки для того, щоб в ході допиту поставити дитині конкретні питання, в рамках даної цивільної справи, щодо її бажання проживати з батьком. Крім того, до даних пояснень не надано жодних матеріалів проведеної психологом Первомайської районної гімназії діагностики психоемоційного стану дитини, для того, щоб можна було обєктивно дати оцінку відповідям дитини.

При прийнятті рішення по справі, судом враховувалося також те, що як убачається з матеріалів справи та показань свідків, дитина після того як стала проживати з батьком перестала відвідувати гуртки, які до цього відвідувала, коли проживала раз з матірю, а саме гуртки бісерне плетіння, ліплення з солоного тіста та перестала відвідувати додаткові заняття з англійської мови. З часу проживання з батьком дитина перестала відвідувати православний храм. Дитина також не була присутня на останньому дзвінку, який проводився в гімназії.

Враховано було судом також те, що в той ж час, коли дитина проживала поруч з матірю остання забезпечувала її одягом, продуктами харчування та іграшками, постійно цікавилася її станом здоровя та навчанням, постійно відвідувала батьківські збори в гімназії, відвідувала виступи дитини в гуртках, допомагала в проведені різних заходів за участю дитини, при цьому батька не бачили на жодних батьківських зборах чи заходах за участю дитини. Дитина під час проживання з матір'ю їздила відпочивати на море та подорожувала з матір'ю по різних містах України, відвідувала ОСОБА_12. Під час проживання дитини з матір'ю батько приходив до гімназії, де навчається дитина, проте свідки не можуть сказати з якою метою він приходив, оскільки спілкування дитини з відповідачем відбувалося в кабінеті директора гімназії. Після того як дитина стала проживати з батьком, мати перестала відвідувати батьківські збори, проте не перестала цікавилася станом здоровя та навчання дитини. Батько відвідував батьківські збори протягом півтора місяця в попередній школі, де навчалася дитина, та у гімназії після того як дитина почала проживати з ним. Відповідач забезпечує дитину одягом, продуктами харчування, цікавиться здоров'ям та навчанням дитини. Під час проживання з батьком дитина завжди була охайно та акуратно вдягнута. Однак судом було взято до уваги те, що дані свідчення стосуються періоду часу коли дитина почала проживати з відповідачем.

До показань свідків щодо фактів побиття позивачкою дитини та ведення останньою нерозбірливого статевого життя, суд віднісся критично, оскільки вони базуються на словах дитини восьми років, яка, згідно спостережень психологів, намагається маніпулювати дорослими та ображена на матір, в зв'язку з тим, що остання не проживає з нею. Крім того, вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Суд також критично оцінив показання свідків ОСОБА_13,ОСОБА_14 та ОСОБА_15, оскільки останні є близькими родичами сторін у справі та дитини, а також фактично є учасниками конфлікту, який відбувається між батьками дитини.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності та враховуючи положення ст.3, 18, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-Х11 від 27.02.1991р., ст.. 151 СК України та ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч.4 ст.29 ЦК України, ст. 160, 161,162 СК України, п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» , дійшов висновку, що як позивачка, так і відповідач в силу свого матеріального становища мають можливість забезпечити необхідне для розвитку дитини середовище та в загальному виконують свої батьківські обов'язки щодо виховання і розвитку дитини. Однак, суд вважав, що дії батька щодо виховання суперечать інтересам дитини, оскільки після того як дитина стала проживати з батьком вона перестала відвідувати гуртки та православний храм, займатися англійською мовою, що негативно впливає на її культурний, соціальний та духовний розвиток.

Ввраховуючи приписи ст.ст. 160, 171 СК України, вік дитини, рекомендації психологів щодо психоемоційного стану дитини та думку сторін, з метою уникнення травмування психіки дитини, суд не вважав за необхідне заслуховувати в судовому засіданні її думку.

При прийнятті остаточного рішення по справі судом були враховані принципи ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом не встановлено, що залишення дитини за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивачки про відібрання та повернення дитини їй та про відмову у задоволенні вимог відповідача про визначення місця проживання дитини поряд з відповідачем.

Також суд вважав за необхідне, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховувавши ступінь та форму вини відповідача, характер психологічного стресу, який отримала позивачка після розлучення її з малолітньою дочкою, характер та тривалість вимушених змін в її житті, перенесені нею психоемоційні та моральні страждання, частково задовольнити позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди і стягнув її у розмірі 2000грн.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновки суду підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги те, що донька сторін сама виявила бажання проживати разом з батьком, що суд не врахував її думку та не допитав у судовому засіданні, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, так як дитині сторін ще не має 10 років, а згідно ч.2 ст. 160 СК України, на яку посилався суд приймаючи рішення по справі, при визначенні місця проживання згода дитини має правове значення тільки тоді, коли дитина досягла десяти років, до досягнення дитиною цього віку її місце проживання визначається за згодою батьків. Згідно ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, дійсно має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Однак, як убачається з матеріалів справи з дитиною спілкувалося 3 психолога та лікар- психіатр. Всі вони є фахівцями в галузі дитячої психіки і були допитані в судовому засіданні. В своїх поясненнях вони передали як емоційний стан дитини сторін, так і думку дитини щодо її місця проживання. Таким чином, думка дитини, хоч і опосередковано, але була доведена до відома суду. Крім того, при вирішенні питання про можливість закінчення зясування обставин справи та перевірки їх доказами, відповідач не заявляв про неможливість закінчення зясування обставин без допиту дитини. Приймаючи ж рішення по справі, суд скористався наданим йому законом, а саме ч. 3 ст. 171 СК України, правом постановити рішення всупереч думці дитини, якщо на думку суду цього вимагають її інтереси.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно взяв до уваги посилання позивачки на те, що місцем проживання дитини за згодою батьків було визначено місце проживання її матірі, а також, що відповідач давав згоду на це, не відповідають матеріалам справи. Так, в матерілах справи знаходиться копія заява відповідача від 26.01.2012р. ( а.с. 40), подана ним до суду під час розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами, в якій він зазначив, що не має спору стосовно місця проживання дитини. На час вирішення справи про розірвання шлюбу та після цього до лютого 2015 року дитина проживала з матірю. Крім того, в 2013р. батько звертався до суду з позовом про встановлення порядку спілкування його з дитиною, яка постійно на той час проживала з матірю. Згідно ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. І тільки у разі не досягнення такої згоди спір з приводу місця проживання дитини згідно ст. 161 СК України вирішується відповідними компетентними органами. Системний аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що як на час розірвання шлюбу між сторонами, так і до лютого 2015 року сторони за взаємною згодою визначили місцем постійного проживання дитини, а саме місце проживання її матері, а тому у компетентних органів не було правових підстав для визначення місця проживання дитини, так як до них з відповідними заявами батьки не зверталися та не заявляли про наявність спору між ними з цього приводу, в тому числі і під час винесення рішення Врадіївським райсудом 10.07.2013р.. Спір з приводу місця проживання дитини між сторонами згідно матеріалів справи виник тільки в лютому 2015р. Те, що відповідач 02.02.2015р. хоч і на прохання дитини забрав дитину, а потім без згоди позивачки на зміну постійного місця проживання дитини не повернув її, і дає підстави для висновку про те, що відповідач самочинно, тобто без згоди другого з батьків змінив місце проживання дитини. Тому суд правомірно дійшов висновку про необхідність застосування до правовідносин, які склалися між сторонами положень ст. 162 СК України, згідно якої якщо один з батьків без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. При цьому дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Обставин, які перешкоджали б повернути дитину за попереднім місцем проживання, встановлено не було, тому суд правомірно задовольнив позов позивачки про повернення їй дитини та допустив рішення в цій частині до негайного виконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано те, що представник третьої особи Служби у справах дітей Врадіївської районної державної держадміністрації пояснила, що у приватній розмові з дитиною вона дізналася, що дитина бажає мешкати з батьком, що під час розгляду його заяви про визначення місця проживання дитини з ним в червні 2015 року комісією з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації не було враховано бажання дитини жити з ним, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, так як суд дав цим обставинам належну правову оцінку в сукупності з іншими доказами по справі. При цьому апеляційний суд враховує також те, що представник третьої особи в силу наданих йому законом повноважень має право тільки довести до відома суду висновок комісії, а згідно висновку органу опіки та піклування Врадіївської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини № 833/16-01 від 06.07.2015р. місце проживання малолітньої ОСОБА_4 можливе як з батьком, так і з матірю. Власна думка представника третьої особи може бути врахованв тільки у випадку допиту його за процедурою свідка, чого не відбулося в даному випадку. А думка дитини згідно ст. 160 СК України, як уже зазначалося раніше, з правової точки зору має враховуватися тільки після досягнення нею 10-річного віку. Дитина сторін такого віку ще не достигла, а тому згідно ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Батьки дитини були присутні на засіданні комісії і їх думка з цього приводу була вислухана членами комісії. Після чого комісією було прийнято рішення як з урахуванням думки батьків дитини, так і з урахуванням інших обставин, які мали значення для прийняття рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ввела суд в оману, надавши недостовірні дані про обставини, які відбулися 27.05.2015р. в гімназії, де навчається дочка сторін, також не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, так як суд, як зазначено в рішенні суду не давав оцінку обставинам конфлікту, оскільки як вбачається з пояснень сторін по вказаному факту відрито кримінальне провадження, яке перебуває на стадії досудового розслідування, а тому відповідь на питання чи мали місце ці дії та чи вчинені вони певною особою буде встановлено судовим рішенням в межах кримінального провадження. Посилаючись на випадок, який стався 27.05.2015р. в гімназії, суд тільки константував те, що цей конфлікт між сторонами негативно характеризує їх обох, а не тільки відповідача.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачка чинила перешкоди відповідачу в спілкуванні з дитиною та не давала йому можливості приймати участь у вихованні дочки, як убачається з тексту апеляційної скарги відносяться до періоду 2013р. Тоді відповідач вибрав спосіб захисту своїх інтересів і звернувся до суду з позовом про про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною. Стосовно цих обставин Врадіївським райсудом було винесено рішення від 10.07.2013р. Доказів того, що позивачка після цього чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, тобто ухилялася від виконання рішення, відповідачем суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка застосовує до дитини фізичне та психічне насилля, що перебування дитини в сімї позивачки негативно впливає на її виховання та здоровя, не підтверджені по справі достатньою кількістю безспірних та належних доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не досліджував показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, та ОСОБА_19, так як вони не знайшли свого відображення в рішенні суду, не відповідають матеріалам справи. Так, дані свідки були допитані судом в судовому засіданні і суд дав їм оцінку в сукупності з іншими доказами по справі. І хоча в тексті рішення суду не зазначені їх прізвища, однак судом зазначено, що суд критично оцінює показання свідків щодо фактів побиття позивачкою дитини та ведення останньою нерозбірливого статевого життя, оскільки вони базуються на словах дитини 8 років, яка згідно спостережень психологів, намагається маніпулювати дорослими та ображена на матір, в звязку з тим, що остання не проживає з нею, а іншого обєктивного підтвердження по справі дані обставини не знайшли. Показання даних свідків в частині побутових умов відповідача, його матеріального забезпечення та відносин членів сімї між собою в родині відповідача, були враховані судом. При цьому суд позитивно оцінив, як побутові умови відповідача, так і його матеріальне забезпечення, а також те, що він позитивно характеризуються за місцем проживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що свідок ОСОБА_16 надала повну негативну характеристику позивачці, що доводило аморальний спосіб життя позивачки та стосунки, які склалися між батьком та дитиною, фактично є субєктивним тлумаченням апелянтом пояснень свідка. Так, свідок зазначила, що вона є вчителькою і дитина сторін навчалася у неї на протязі вересня на половини жовтня, коли прийшла на навчання в перший клас. За цей час і батько, і мати цікавилися дочкою, обоє добре ставилися до дитини, було видно, що вони обоє люблять дитину. За цей час двічі зі школи дитину забирав якийсь чоловік, яке він відношення має до позивачки вона не знає, однак дитина сказала, що вона його знає. За те, що вона намагалася вияснити хто цей чоловік, так як не має права віддавати дитину незнайомій особі, позивачка на неї образилася і перевела дитину до іншого навчального закладу. Взаємини батька з дитиною нею були охарактеризовані як позитивні, як на той час, так і після того, як дитина стала жити з батьком. Зазначені обставини не свідчать про аморальну поведінку позивачки. Негативної оцінки поведінці позивачки свідок не надавала.

Свідок ОСОБА_18 тільки зі слів дитини сторін пояснила, що у позивачки було 4 чоловіка. Сама вона свідком цього не була.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд взяв до уваги тільки доводи позивачки і взагалі не взяв до уваги доводи відповідача, що докази, надані відповідачем, не досліджувалися та не розглядалися не відповідають матеріалам справи, так як суд в межах наданих йому законом повноважень, дав належну правову оцінку як доводам відповідача, так і наданим ним доказам в сукупності з іншими доказами по справі. Так, судом були враховані побутові умови проживання сторін, їх матеріальне забезпечення, особисті характеристики як позивачки, так і відповідача. Крім того, судом було враховано те, що з дитиною працювало декілька психологів, вони були допитані в суді, їх поясненням суд також дав оцінку в сукупності. Врахована судом була також думка дитини, яку вона висловлювала під час спілкування з психологами та педагогами про те, що найбільш бажаною для дитини є ситуація, коли б батьки проживали обоє разом з нею, що в останній час дитина висловлювала бажання проживати з батьком. Саме проаналізувавши всі ці обставини в їх сукупності , суд дійшов висновку про те, що, і мати, і батько дитини мають належні побутові умови для проживання дитини, їх матеріальне забезпечення задовільне, обоє позитивно характеризуються. Тобто, згідно матеріалів справи дитина могла б жити як з матірю, так і з батьком. Однак, враховуючи те, що дитина сторін за своїм віком відповідно до ст. 6 СК України є ще малолітньою дитиною, а згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір,ю, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову і про відмову у задоволенні зустрічного позову. Ніяких інших доказів, крім тих, яким суд дав належну правову оцінку, стосовно стосовно даних обставин відповідач до апеляційної скарги не додав.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково та безпідставно прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, так як ч.2 ст. 162 СК України передбачає, що особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Судом як уже зазначалося раніше, встановлено, що відповідач самочинно (без згоди другого з батьків) змінив місце проживання малолітньої дитини, тому суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховувавши ступінь та форму вини відповідача, характер психологічного стресу, який отримала позивачка після розлучення її з малолітньою дочкою, характер та тривалість вимушених змін в її житті, перенесені нею психоемоційні та моральні страждання, дійшов висновку про те, що позивачці була спричинена моральна шкода та визначив її розмір. Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не надала суду доказів психологічного стресу, а саме медичних висновків чи висновків психолога та не зазначила яким чином змінилося її життя після того, як відповідач забрав дитину, не заслуговують на увагу, так як сама по собі можливість надання зазначених висновків, не виключає можливості встановлення такого факту в інший передбачений законом спосіб. Суд згідно ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи з урахуванням тих доказів, які надано сторонами. Згідно ст. 57 ЦПК України і показання свідків , і висновки експертів відносяться до доказів. Тому суд вимушений був оцінювати надані йому позивачкою докази в сукупності з другими доказами по справі. Відповідач же всупереч вимогам ст.10 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, ніяких доказів суду тому, що позивачці не спричинено моральну шкоду, що уклад її життя не змінився, не надав. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правомірно, оцінивши в сукупності всі надані йому сторонами докази, прийшов до висновку про встановлення факту заподіяння позивачці моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду, зроблених в рішенні суду, так як фактично містять субєктивне тлумачення апелянта норм матеріального та процесуального права і направлені на переоцінку доказів, які судом першої інстанції були належним чином досліджені та оцінені.

При прийнятті остаточного рішення по справі апеляційний суд враховує також те, що суд помилково при прийнятті рішення посилався на положення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 р. № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", так як даний пункт пленуму визнаний таким, що втратив чинність згідно п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. Однак це не вплинуло на правильність прийнятого судом рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. 303, 307, 308, 309, 314, 316 ЦПК України, ст. 6, 151, 160, 161, 162, 171 СК України, ч.4 ст.29 ЦК України, ст.3, 18, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-Х11 від 27.02.1991р., ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді