Провадження № 2/235/4051/15
Справа №235/8291/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2015 року м. Красноармійськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі головуючого судді Хмельової С.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

секретаря судового засідання Кучерявого М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №7 м. Красноармійська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 06 липня 1989 року на підставі Договору дарування ОСОБА_5 набув право власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться у місті Курахове Мар'їнського району Донецької області по АДРЕСА_1

Договір дарування від 06 липня 1989 р. зареєстрований в реєстрі Курахівського міського виконкому за № 492 та зареєстрований в Селидівському Бюро технічної інвентаризації, про що зазначено в реєстровій книзі за № 1300.

Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 334 Цивільного кодексу України (в редакції діючої з 2004 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на перелічені обставини, ОСОБА_5, з 06 липня 1989 року на праві приватної власності одноособово володіє домоволодінням.

13 вересня 2000 року в зазначеному домоволодінні були прописані (зареєстровані за діючим законодавством) ОСОБА_3 та її син ОСОБА_6, які на той час не були членами сім'ї ОСОБА_5. При цьому, цивільно-правові угоди про користування житловим приміщенням з ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не укладалися.

Відповідно до відомостей, що містяться в Будинковій книзі для прописки громадян, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 були прописані в домоволодінні з 13 вересня 2000 року. 14 жовтня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, після укладання якого, громадянці ОСОБА_3 було присвоєно прізвище - ОСОБА_5. 10 жовтня 2008 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано. Після розірвання шлюбу з громадянкою ОСОБА_2, власником домоволодіння ОСОБА_5 було дозволено ОСОБА_2 та її сину від першого шлюбу - ОСОБА_6 тимчасово проживати в літній кухні, до моменту визначення та переїзду останніми до іншого житла за іншою адресою для проживання, так як на той час ОСОБА_2 мала житло в селі Дальнє Мар'їнського району Донецької області.

Однак ОСОБА_2 та ОСОБА_6 продовжували безпідставно проживати в домоволодінні. А у зв'язку з тим, що розрахунок комунальних послуг здійснювався згідно кількості зареєстрованих у домоволодінні осіб, то безпідставне проживання відповідачів у зазначеному домоволодінні і споживання ними комунальних послуг, призвело до накопичення заборгованості перед комунальними службами. Отримання субсидії для компенсації витрат на оплату комунальних та інших послуг, є неможливим, з огляду на той факт, що відповідачі зареєстровані як мешканці домоволодіння та безпідставно в ньому проживають, обидва працюють, мають доходи, наявність яких не дозволяє отримати субсидію власнику домоволодіння. З метою прийняття дій щодо недопущення накопичення заборгованості за комунальні послуги та енергопостачання, стороною позивача було прийнято рішення про передачу в найм частини домоволодіння з метою здійснення наймачами оплати за надані комунальні послуги та енергоносії пропорційно прийнятої у найм частині Домоволодіння.

10 березня 2015 року, не допускаючи порушення будь-яких прав відповідачів, останнім поштовою кореспонденцією були направлені листи, якими було запропоновано на протязі трьох місяців, тобто до 15 червня 2015 року залишити домоволодіння та здійснити у зазначений строк зняття з реєстрації місця проживання вказаної адреси. Однак, Відповідачі жодним чином не прореагували на зазначену пропозицію та продовжують безпідставно використовувати домоволодіння. Більш того, вони заявили, що інше житло шукати не будуть, будуть постійно проживати в домоволодінні.

Таким чином, Відповідачі протиправно володіють домоволодінням, яке є особистою приватною власністю ОСОБА_5, а тому, відповідачі чинять останньому перешкоди в користуванні належним йому майном та позбавляють власника права ним розпоряджатися. Отже, на сьогоднішній день ОСОБА_5, як власник домоволодіння, фактично позбавлений права на вільне користування та розпорядження своєю власністю з вини відповідачів. Єдиною можливістю відновити порушене конституційне право ОСОБА_5 на вільне користування своєю власністю (ст. 41 Конституції України) є покладення на відповідачів обов'язку усунути перешкоди в користуванні майном та примушення їх звільнити зайняте приміщення. Позивач просить суд зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні, належним ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності житловим будинком з надвірними побудовами, що знаходиться у місті Курахове Марийського району Донецької області по АДРЕСА_1

ОСОБА_4, який відповідно до рішення Мар'їнського районного суду від 21.07.2010 року є опікуном ОСОБА_5, до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, за участю його представника ОСОБА_1, на позовних вимогах наполягає.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Відовідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову. Суду пояснила, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_5, шлюб їх розірвано. На даний час іншого житла у неї нема і вона вважає, що позивач повинен і далі дозволити їй з сином мешкати у літній кухні домоволодіння, або надати їм інше житло.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_5 є інвалідом 2-ї групи з дитинства безстроково, недієздатен, згідно довідки серії ВТЭ-з № 037954 (а.с.4).

АДРЕСА_1 у місті Курахово Мар'їнського району Донецької області згідно договору дарування від 6.07.1989 року належить ОСОБА_5, зареєстровано в БТІ 10.07.1989 року (а.с.5).

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано 10.02.2008 року, свідоцтво про розірвання шлюбу видане відділом реєстрації актів цивільного стану Мар'їнського районного управління юстиції, актовий запис 260 (а.с.13).

Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 21.07.2010 року ОСОБА_5 визнано недієздатним та встановлено над ним опіку, призначено його опікуном ОСОБА_4 (а.с.14).

Листом від 10.03.2015року ОСОБА_2 (а.с.15) та аналогічним листом ОСОБА_3 (а.с. 18) було надано тримісячний строк для залишення домоволодіння та зняття з реєстрації. Зазначені листи надіслані відповідачам рекомендованими листами та отримані ними (а.с. 16, 17, 19,20). Проте, як встановлено в судовому засіданні, відповідачі не виконали вимоги опікуна власника будинку.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 4 статті 67 ЦК України опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Частина 1 статті 72 ЦК України передбачає, що опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Тобто ОСОБА_4, який є опікуном ОСОБА_5, діє в межах прав та обов'язків встановлених діючим законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

За ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

У сенсі ст.405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім'ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім'ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло.

Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, відповідно - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком; в разі припинення сімейних відносин з власником будинку колишні члени його сім'ї втрачають право користування займаним ними жилим приміщенням при зміні власника будинку (квартири).

У судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є колишнім членом сім'ї власника будинку, а саме колишньою дружиною, шлюб з якою розірвано. Відповідач ОСОБА_3 є сином відповідачки від першого шлюбу. Відповідачі під час проживання в будинку не набули права власності на будинок, також у них відсутні правові підстави мешкати в будинку, оскільки проти цього на даний час заперечує опікун власника будинку, який діє в інтересах підопічного.

Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та відповідні ним норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що відповідачі, як колишні члени сім'ї власника, втратили право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1, а тому позов про зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні, належним ОСОБА_5 будинком шляхом виселення. є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Оскільки ОСОБА_5 є інвалідом другої групи (інвалід з дитинства) та відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» інваліди І та II груп, законні представники недієздатних інвалідів І та II груп звільнені від сплати судового збору, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487,20 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 15, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_1 Мар»їнського району Донецької області, який належить на праві приватної власності ОСОБА_5.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, в дохід держави судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

В судовому засіданні 4 листопада 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину. Повний текст рішення виготовлено 9 листопада 2015 року.

Суддя