Справа № 500/4594/15-ц
Провадження № 2/500/2397/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2015 року
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого - судді Адамова А.С.
при секретарі - Хачатрян А.Т.,
за участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення суми за договором банківського вкладу,-
Свої вимоги мотивує тим, що 15.01.2015 року між нею та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було укладено договір-заява № 328823/448/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті, відповідно до якого банк отримав від неї 1642,22 доларів США та нарахував проценти за ставкою 10 %. Після закінчення строку депозитного договору, вона 20.01.2015 року звернулася до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» з проханням повернути депозит в сумі 1642,22 доларів США., на що їй були видані нараховані проценти в повному обсязі, а вклад повернутий частково у сумі 50 доларів США. Вона неодноразова зверталася до банку щодо повернення депозиту, але повернення грошових коштів не відбулося. Залишок вкладу на теперішній час складає 1592,24 доларів США.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку.
Представник відповідача у судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, у відповідності до ч. 5, ч.6 ст. 74 ЦПК України, про причину неприбуття не повідомив, тому суд з усної згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача, про що судом прийнято усну ухвалу від 09.09.2015р., що занесена до журналу судового засідання.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов наступного.
В судовому засіданні встановлено, що 15.01.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було укладено договір-заява № 328823/448/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті, відповідно до якого банк отримав від неї 1642,22 доларів США та нарахував проценти за ставкою 10 %, на строк з 15.01.2014 року до 20.01.2015 року.
Відповідно до п. 6 договору після закінчення строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов, згідно якого у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяви, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення строкового вкладу після закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобов'язаний надати банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу, визначеного договором-заявою.
Згідно п.6.1.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» після закінчення строку, визначеного договором-заявою та цими основними умовами, вкладник має право отримати суму вкладу та суму нарахованих процентів згідно з умовами вкладу.
Згідно п.6.3.2 Основних умов до договору банк зобов'язується при припиненні дії договору здійснити розрахунок, повернути вкладнику суму вкладу та нараховані проценти в дату повернення вкладу, та закрити вкладний рахунок.
Згідно п.6.3.2 Основних умов до договору у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.
Строк розміщення вкладу закінчився 20.01.2015 року та цього ж дня позивач звернулась у банк з усною вимогою про повернення вкладу та нарахованих процентів.
09.02.2015 року позивач звернувся з письмовою заявою за вх.. № 23/63 до банку з приводу видати залишок вкладу (а.с. 9).
24.02.2015 року позивачу було повернуто за депозитом 50 доларів США.
12.03.2015 року позивач знов звернулася до банку з письмовою вимогою про повернення залишку вкладу (а.с. 10).
Листами від 23.03.2015 року та від 25.05.2015 року за №№946, 1879 філією «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомлено позивачу про те, що 04.03.2015 року набула чинності Постанова Правління Національного банку України від 03.03.2015 року за № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» (а.с. 11,24).
Станом на 29.07.2015 року ОСОБА_1 банк видав нараховані проценти в повному обсязі та вклад частково у сумі 50 доларів США. Залишок вкладу становить 1592,24 доларів США,
Таким чином, відповідач допустив неналежне виконання взятих зобов'язань перед позивачем, оскільки банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору в повному обсязі.
Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу, як зазначено у ст. 1060 ЦК України, укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.
Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003року № 516, передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у банківських металах, якщо вкладний (депозитний) рахунок відкритий у банківських металах, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника у національній валюті (пункт 1.5 глави 1).
Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з вимогами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
У відповідності до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Як визначено у ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Враховуючи викладене, позивач обґрунтовано вимагає повернення суми боргу за вкладом (депозитом), строк повернення якого настав.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування трьох відсотків річних від суми боргу, оскільки їх стягнення передбачено ст. 625 ЦК України та критерієм щодо стягнення індексації є підвищення вартості життя.
Загальна сума 3 процентів річних складає 24,99 доларів США із розрахунку: сума боргу - 1592,24 долара США, період прострочення - 20.01.2015 року - 29.07.2015 року - 191 день прострочення.
Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Відповідно до приписів ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
У договорі-заяві № 328823/448/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» або Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» розмір неустойки за неналежне, несвоєчасне виконання банком своїх обов'язків не встановлено.
Як вбачається із п.2 Постанови Пленум Верховного Суду України від 12.04.1996р. № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", до відносин, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів", належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).
Згідно із п.20 вказаної постанови Пленуму пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні.
Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Враховуючи викладене, до спірних правовідносин щодо нарахування пені за порушення відповідачем умов договору вкладу (депозиту) застосовується розмір пені, визначений ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже загальна сума пені, що може бути нарахована за порушення зазначеного договору становить 8693,58 доларів США, що складається з розміру 3% від суми боргу (1592,24), тобто - 47,7772 доларів США та помножується на кількість днів прострочення за період з 20.01.2015р. по 29.07.2015р., а саме - 191 день.
Однак, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Отже, з огляду на визначення розміру пені, який позивач просить суд стягнути з відповідача у позовній заяві, сума пені, яка підлягає стягненню за рішенням суду становить 428,10 доларів США.
За таких обставин суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму залишку вкладу, пеню та суму трьох відсотків річних.
Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.
Згідно із п.1.6 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 р. N 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.
Згідно з повідомленням Національного банку Україна станом на 09.09.2015 року встановлено курс гривні до іноземної валюти - 2241,69 грн. за 100 доларів США.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 р. (із змінами і доповненнями), розглядаючи позови про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну підлягає в повному відшкодуванню особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.
В п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» від 31.03.1995 року № 4, із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму ВС № 5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009року судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Визначення моральної шкоди, надане Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Таким чином, цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає також при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяли, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Слід зазначити, що правовідносини між сторонами є договірними відносинами банківського вкладу. Нормами Цивільного кодексу, що регулюють ці правовідносини, не передбачена відповідальність сторін договору у вигляді компенсації моральної шкоди. Не передбачений такий вид відповідальності й в укладеному сторонами договорі банківського вкладу. А відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95р. №4 суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає законодавство компенсацію моральної шкоди при такому виді правовідносин.
Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача на компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (зокрема дефекту). Доказів щодо надання банком саме такої послуги позивачем не надано.
Враховуючи вищезазначене, вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди з відповідача на користь ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки правовідносини між сторонами є договірними відносинами банківського вкладу, положеннями Цивільного Кодексу України не передбачена відповідальність сторін договору у вигляді компенсації моральної шкоди, також суду не доведено завдання шкоди саме діями відповідача позивачу..
Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню
Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України. Згідно із ч.3 ст.88 ЦПК якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Керуючись ст.ст. 10, 213-215,224 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення суми за договором банківського вкладу - задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 10.09.2015р.
Суддя: А.С.Адамов