Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд

Закарпатської області

в складі: головуючого судді - Семерак І.О.

при секретарі Віраг Е.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського національного торговельно-економічного університету, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про навчання №58 ГО (д) від 28.07.2010 року, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом мотивуючи його тим, що 18.07.2010 року між Ужгородським комерційним технікумом, правонаступником якого є Київський національний торговельно-економічний університет, та ОСОБА_4 укладено договір про навчання №58ГО (д) від 28.07.2010 року. Зі сторони замовника договір, без отримання будь-яких повноважень, від імені неповнолітньої ОСОБА_3 підписано ОСОБА_4, як законним представником (батьком) ОСОБА_3, в той час коли ОСОБА_4 таким не являється, оскільки згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 батьком останньої являється саме позивач.

Таким чином позивач вважає, що у ОСОБА_4, на момент підписання вказаного правочину, були відсутні повноваження на підписання такого.

Вказує, що на підставі вказаного договору, ОСОБА_2 звернулася з позовом до нього про стягнення аліментів на утримання їх доньки ОСОБА_3 до досягнення нею 23 років у звязку з тим, що остання продовжує навчання.

У звязку з цим, оскільки сторонами в момент укладення вказаного договору не дотримано вимоги, встановленої ч.2 ст.203 ЦК України, щодо наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності, просить суд, на підставі ст.ст.215, 216 ЦК України, визнати договір навчання №58ГО (д) від 28.07.2010 року недійсним, застосувавши до нього наслідки недійсності.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позов підтримав в повному обсязі та, з підстав наведених в ньому просив його задовольнити. При цьому пояснив, що підписання договору та відповідно оплатне навчання ОСОБА_3 стали підставою для стягнення з ОСОБА_1 аліментів, а тому вважає що вказаний недійсний договір на навчання зачіпає інтереси позивача.

Представник відповідача - Київського національного торговельно-економічного університету ОСОБА_6, а також відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити, вважаючи такий безпідставним.

При цьому ОСОБА_6Б пояснила, що , вказаний договір є законним на даний час він є виконаним ОСОБА_3 повністю виконала свої зобовязання по оплаті за навчання і відповідно отримала освіту, при цьому договір був підписаний її вітчимом в присутності також матері - ОСОБА_2, яка не мала можливості його підписати оскільки у неї не було паспорта.

ОСОБА_2 проти позову заперечила та пояснила, що у неї на час підписання договору на навчання не було паспорта, а тому в договорі підпис поставив ОСОБА_4- який також є членом їх сімї.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти позову заперечили з цих же підстав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до ст.ст.10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 28.07.2010 року між Ужгородським комерційним технікумом, правонаступником якого є Київський національний торговельно-економічний університет (виконавець), та ОСОБА_3 (замовник) укладено договір про навчання №58ГО (д) згідно якого виконавець бере на себе зобовязання за рахунок коштів замовника здійснити навчання, а саме: форма навчання - денна, освітньо-кваліфікаційний рівень молодший спеціаліст, спеціальність організація обслуговування в готелях, строк надання освітньої послуги з роки 6 місяців. Загальна вартість освітньої послуги становить 15000 грн.

Пунктом 6. договору визначені вичерпні підстави припинення договору, зокрема і за згодою сторін.

Судом встановлено, що сторони виконали взяті на себе зобовязання згідно умов вказаного договору.

Як вбачається з довідки Ужгородського торгівельно-економічного коледжу Київського національного торгівельно-економічного університету від 04.02.2015 року за №76/01-18, ОСОБА_3 з 01.09.2010 року по 31.01.2014 року навчалася на денній формі навчання у даному навчальному закладі та отримала диплом серія АК №45986463, реєстраційний номер 18809/14, молодшого спеціаліста з готельного обслуговування.

В своєму позові ОСОБА_1 ставить вимогу про визнання вказаного договору навчання недійсним у звязку з тим, що особа яка вчинила даний правочин ОСОБА_3 на час його вчинення не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки була неповнолітньою, а правочин за неї підписав ОСОБА_4, який не мав права підпису.

Так, згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Частинами 1 та 2 статті 203 ЦК України регламентовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як вбачається з свідоцтва про народження ОСОБА_3 Серія І-ФМ №287428 від 18.07.1995 року, остання народилася 09.06.1995 року і її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Таким чином ОСОБА_3 уклала спірний договір навчання у віці 15 років, тобто будучи неповнолітньою.

Відповідно до ч.2 ст.32 ЦК України, фізична особа у віці від 14 до 18 років (неповна цивільна дієздатність фізичної особи), окрім правочинів передбачених ст.31 та ч.1 ст.32 цього Кодексу, інші правочини вчиняє за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

В примітці 2. спірного договору навчання визначено, що за фізичну особу, яка немає повної дієздатності договір підписують її батьки або інші законні представники.

З наявної в матеріалах справи копії договору навчання вбачається, що за ОСОБА_3 договір підписав ОСОБА_4, як законний представник.

Згідно ст.242 ЦК України, законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі). Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

Згідно з положеннями Сімейного Кодексу України, також законним представниками малолітньої чи неповнолітньої особи можуть бути сестра, брат, мачуха чи вітчим (ст.262).

Як встановлено судовому засіданні, та не заперечувалося представником позивача, ОСОБА_4 є вітчимом ОСОБА_3, як і являвся ним на час підписання ним спірного договору.

Крім цього в судовому засіданні встановлено, що мати ОСОБА_3 - ОСОБА_2 надала усну згоду на укладення ОСОБА_3 спірного договору навчання, однак не підписала за неї договір у звязку з відсутністю з собою під час укладення спірного договору свого паспорту громадянина України.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_3, отримавши згоду матері та вітчима, набула право на укладення спірного договору навчання, а тому і не має підстав, визначених ст.215 ЦК України, для визнання його недійсним.

При цьому суд, враховує положення ч.1 ст.53 Конституції України де визначено, що кожен має право на освіту, та бере до уваги те, що волевиявлення ОСОБА_3, як вона підтвердила суду, на час укладення спірного договору навчання було вільним, відповідало її внутрішній волі, і цей правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені правочином отримання нею освіти бакалавра молодшого спеціаліста готельного обслуговування.

Крім цього суд бере до уваги й те, що відповідно до ч.1 ст.222 ЦК України, правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути згодом схвалений ними. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні (ч.1 ст.221 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся в суд з вказаним позовом 23.10.2013 року, тобто більше ніж через 3 роки після укладення спірного договору, що стверджується вхідним штампом суду, і доказу заявлення претензії виконавцю з приводу цього договору раніше позивачем суду не надано.

Таким чином, у силу вимог ч.1 ст.221 та ч.1 ст.222 ЦК України, такий правочин вважається схвалений батьками.

В той же час, як розяснив Пленум Верховного Суду в абз.5 п.5 своєї Постанови N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач не є стороною договору про навчання №58ГО (д) від 28.07.2010 року та ні ним ні його представником не надано суду жодного доказу того, що вчиненням вказаного правочину порушено права чи законні інтереси позивача.

З наявних в матеріалах справи копій квитанцій (а.с.77-79) вбачається, що оплату за навчання здійснювала ОСОБА_3

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про навчання №58 ГО (д) від 28.07.2010 року є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.53 Конституції України, ст.ст. 32, 203, 204, 215, 216, 221, 222, 242 ЦК України, ст.262 СК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд, -

РІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного торговельно-економічного університету, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про навчання №58 ГО (д) від 28.07.2010 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_7