Справа № 152/1235/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 жовтня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

представників:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - Савіцької А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - реєстраційної служби Шаргородського РУЮ Вінницької області - про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним та права власності на житловий будинок,

встановив:

03.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним та права власності на житловий будинок.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 05.11.2003 року ОСОБА_4, що проживала у АДРЕСА_1, подарувала свій будинок ОСОБА_5, що підтверджується договором дарування житлового будинку. У січні 2004 року за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності.

08.02.2013 року ОСОБА_5 надано довіреність його дружині ОСОБА_6, відповідно до якої вище вказаний будинок остання має право продати на власний розсуд.

ІНФОРМАЦІЯ_3 Реєстраційною службою Шаргородського РУЮ на ім'я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок по АДРЕСА_1

Він та його дружина ОСОБА_6 вирішили придбати у ОСОБА_5 належний останньому будинок по АДРЕСА_1

06.04.2013 року він передав ОСОБА_5 5000 доларів США в присутності свідків, про що було написано розписку.

Вважає, що 06.04.2013 року між ним та ОСОБА_5 фактично укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, що належав останньому на підставі договору дарування від 05.11.2003 року.

Він та ОСОБА_5 не уклали договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку, так як продавець тривалий час хворів на цукровий діабет, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Крім того, договір купівлі-продажу також не був укладений в установленому законом порядку через відсутність у ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8, родичі ОСОБА_5, що здійснювали за ним догляд, були присутні при передачі ним грошей в сумі 5000 доларів США ОСОБА_5, підписали розписку про отримання останнім від нього грошей у рахунок купівлі-продажу будинку.

Він та його дружина здійснили поховання ОСОБА_5 після його смерті і з того часу проживають в будинку по АДРЕСА_1

Вважає, що фактично він та ОСОБА_5 06.04.2013 року уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, так як він передав ОСОБА_9 гроші в сумі 5000 доларів США, а ОСОБА_5 передав йому будинок по АДРЕСА_1, що мав зробити відповідно до довіреності, яку видав на ім'я дружини - ОСОБА_6 і яка втратила дію зі смертю ОСОБА_5

Також, вважає, що він є власником будинку відповідно до укладеного договору купівлі-продажу будинку за 5000 доларів США, що на той час становило 40000 гривень, проте не може зареєструвати свою власність, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на будинок.

Просить визнати укладеним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_5, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до якого він 06.04.2013 року передав ОСОБА_9 гроші в сумі 5000 доларів США, а ОСОБА_5 йому вище вказаний житловий будинок; визнати за ним право власності на означений будинок.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 16.07.2015 року, підтримали позов, зсилаючись на ті самі обставини. Просили позов задовольнити в повному обсязі, визнати укладеним 06.04.2013 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 Шаргородського району, визнати право власності позивача на вказаний житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 Суду пояснили, що позивач ОСОБА_1 мав намір придбати будинок в с. Михайлівка, тому, дізнавшись про те, що ОСОБА_5 продає належний йому будинок в АДРЕСА_1, позивач приїхав подивитися на будинок та обговорити умови продажу. Саме при таких умовах позивач та ОСОБА_5 познайомилися. Обговоривши умови купівлі-продажу будинку, позивач та ОСОБА_5 домовилися про те, що ціна купівлі-продажу будинку становитиме 5000 доларів США. Так як ОСОБА_5 хворів на цукровий діабет, був інвалідом і погано ходив та не міг пересуватися на великі відстані, то 08.02.2013 року видав довіреність на ім'я дружини позивача ОСОБА_6, якою уповноважив останню продати належний йому на праві особистої власності житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1, будь-кому, за будь-яку ціну та на умовах на власний розсуд. Дружина позивача почала збирати документи для оформлення договору купівлі-продажу будинку, але виявилося, що ОСОБА_5 не отримав документів про право власності на земельну ділянку, на якій будинок знаходиться, у зв'язку із чим ОСОБА_6 розпочала процедуру отримання на ім'я ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на землю. Поки ці документи оформлялися, то позивач 06.04.2013 року передав ОСОБА_9 5000 доларів США в рахунок проданого йому останнім житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 прийняв вказані кошти. Ці кошти позивач передав ОСОБА_9 в будинку, де останній проживав з ОСОБА_8 - в АДРЕСА_2, в присутності свідків, що було засвідчено розпискою. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а свідоцтво про право власності на землю ОСОБА_6 отримала вже після смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3. Зі смертю ОСОБА_5 втратила свою силу довіреність, видана останнім на ім'я ОСОБА_6, тому у нотаріальному порядку через вказані причини він та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу будинку не посвідчили та його не зареєстрували. Позивач із сім'єю проживає у придбаному в ОСОБА_5 будинку в АДРЕСА_1, після смерті останнього, зробив у ньому ремонт, але не може оформити своє право власності документально з незалежних від нього причин, так як ОСОБА_5 помер.

Представник відповідача - Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області - в.о. сільського голови Савіцька А.Л. в судовому засіданні не заперечувала щодо визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку між позивачем та ОСОБА_5 та щодо визнання права власності на цей будинок за позивачем, якщо для цього будуть наявні достатні законні підстави. Суду пояснила, що працює в Михайлівській сільській раді 30 років, їй відомо про те, що ОСОБА_5 мав у власності будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Також, їй відомо, що нині покійний ОСОБА_5 певний час проживав однією сім'єю з ОСОБА_8 в будинку останньої, по АДРЕСА_3. ОСОБА_5 мав двох дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які з батьком не спілкувалися, до нього не приїздили приблизно 20 років, не хоронили його, після смерті не зверталися в сільську раду за довідками для оформлення спадщини. Їй не відомо, де діти ОСОБА_5 знаходяться на теперішній час. З приводу того, що ОСОБА_5 продав чи мав намір продати свій будинок по АДРЕСА_1, їй нічого не відомо, так само як про наявність розписки про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок купівлі-продажу будинку в сумі 5000 доларів США. При житті ОСОБА_5 звертався в сільську раду тільки з приводу приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1. Також, їй не відомий той факт, що позивач ОСОБА_1 із своєю сім'єю проживає в будинку по АДРЕСА_1.

Представник третьої особи - Реєстраційної служби Шаргородського РУЮ в судове засідання не з'явився. Начальник Служби та в.о. наяальника Шаргородського РУЮ Залокоцька В.Д. подала заяву про розгляд справи у відсутності представника РС Шаргородського РУЮ (а.с.81).

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради 05.11.2003 року, зареєстрованого КП «Могилів-Подільське МБТІ» 05.11.2003 року за №233 належав будинок, що розташований в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області на АДРЕСА_1, що підтверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на будинок.

05.11.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області та зареєстровано в реєстрі за №2448 (а.с.5).

Згідно з п.1 вказаного Договору, ОСОБА_4 (дарувателька) подарувала, а ОСОБА_5 (обдарований) прийняв в дар житловий будинок з господарськими будівлями, які знаходяться в АДРЕСА_1

На земельній ділянці знаходиться один одноповерховий будинок, загальною площею 56,2 кв. м., в тому числі житловою площею 43 кв. м. під літерою «А», що складається з трьох жилих кімнат, веранди кам'яної під літерою «а», хліва з підвалом під літерою «Б», входу в підвал під літерою «б», льоху під літерою «В», огорожі «1-3».

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.01.2004 року, вбачається, що домоволодіння, що знаходиться за адресою - с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області по АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 05.11.2003 року (а.с.6).

Відповідно до довідки виконкому Михайлівської сільської ради від 16.07.2015 року за №1043, ОСОБА_5 був постійно зареєстрований в с. Михайлівка, на АДРЕСА_1 (а.с.12).

Зазначений факт також підтверджується записами в погосподарських книгах Михайлівської сільської ради за період з 01.01.2001 року по день смерті ОСОБА_5 (а.с.72-77).

З довідки Шаргородського районного центру первинної медико-санітарної допомоги Шаргородської районної ради від 07.09.2015 року за №720, вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебував під диспансерним наглядом лікаря ЗПСМ Михайлівської АЗПСМ з 1998 року з діагнозом: цукровий діабет тип ІІ середнього ступеню важкості в стадії субкомпенсації, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок. З 2004 року з діагнозом: ІХС, атеросклеротичний міокардіосклероз, коронаросклероз СН ІІ А. З приводу даних захворювань постійно лікувався амбулаторно в умовах Михайлівської АЗПСМ (а.с.53).

Як вбачається із актового запису про смерть за №14 від 13.06.2014 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області; місце проживання померлої особи - АДРЕСА_1; заявником актового запису про смерть зазначена ОСОБА_7 (а.с.46).

Представник відповідача - Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області - в.о. сільського голови Савіцька А.Л. в судовому засіданні повідомила суд, що ОСОБА_5 мав двох дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які з батьком не спілкувалися, до нього не приїздили приблизно 20 років, не хоронили його після смерті, не зверталися в сільську раду за довідками для оформлення спадщини і їй не відомо, де діти ОСОБА_5 знаходяться на теперішній час, оскільки на території Михайлівської сільської ради не проживають.

Судом вживалися дії до розшуку спадкоємців ОСОБА_5, зобов'язано сільську раду відшукати їх адреси чи номери телефонів шляхом опитування родичів сім'ї ОСОБА_5, про що повідомити суд.

Вжитими судом заходами місце проживання спадкоємців ОСОБА_5 встановити не вдалося.

Крім того, судом встановлено, що спадкові справи після смерті ОСОБА_5 не відкривалися, свідоцтва про право власності на спадщину не видавалися, заповіти чи спадкові договори від імені ОСОБА_5 в Спадковому реєстрі відсутні, що підтверджується Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (а.с.27, 28).

При житті, 08.02.2013 року, ОСОБА_5 видано довіреність на ім'я ОСОБА_6, згідно з якою остання має право на продаж житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області по АДРЕСА_1, будь-кому, за будь-яку ціну та на власний розсуд. Строк довіреності - до 08.02.2016 року (а.с.8).

Цією довіреністю ОСОБА_6 не скористалася, житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області по АДРЕСА_1, належний ОСОБА_5, не продала, що підтверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на домоволодіння, в якій власником означеного будинку вказаний ОСОБА_5

06.04.2013 року при житті ОСОБА_5, останній та позивач ОСОБА_1 склали та підписали розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 5000 доларів США за проданий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.11).

Як вбачається із означеної розписки, при передачі коштів були присутні свідки ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_7 (а.с.11).

Факт складення та підписання розписки від 06.04.2013 року та факт передачі коштів в сумі 5000 доларів США ОСОБА_1 ОСОБА_5 підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_7

Так, свідок ОСОБА_13 показав, що ОСОБА_1 мав намір придбати будинок в с. Михайлівка. Дізнавшись про те, що ОСОБА_5 продає житловий будинок, він та ОСОБА_1 їздили разом подивитися на вказаний будинок. Через певний час ОСОБА_5 та ОСОБА_1 погодили умови купівлі-продажу будинку і 06.04.2013 року позивач повністю розрахувався за придбаний у ОСОБА_5 будинок під АДРЕСА_1, сплативши 5000 доларів США, оформлення договору повинно було відбутися пізніше. Він був присутнім під час передавання грошей ОСОБА_1 ОСОБА_9, підписував розписку на підтвердження факту передачі грошей. Також, при передачі грошей були присутні цивільна дружина ОСОБА_5 - нині покійна ОСОБА_8, її син - ОСОБА_8, невістка - ОСОБА_7, дружина позивача - ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що його матір ОСОБА_8 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2004 року в будинку матері, що знаходиться в АДРЕСА_2. В квітні 2013 року матір повідомила його про те, що ОСОБА_5 має намір продати належний йому будинок по АДРЕСА_1, попросила приїхати. Він з дружиною ОСОБА_7 приїхав до матері і 06.04.2013 року в його присутності позивач ОСОБА_1 передав ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 5000 доларів США в рахунок купівлі-продажу будинку. Він та всі присутні бачили факт передачі грошей, що засвідчили своїми підписами в розписці.

Свідок ОСОБА_7 надала суду показання, аналогічні показанням свідка ОСОБА_8

Таким чином, виходячи з аналізу досліджених доказів, показань свідків вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 мали намір купівлі-продажу будинку, що знаходиться в с. Михайлівка Шаргородського району на АДРЕСА_1. На підтвердження цього наміру позивач передав, а ОСОБА_5 отримав 06.04.2013 року в рахунок продажу будинку 5000 доларів США, що підтверджується розпискою від 06.04.2013 року та показаннями свідків.

Проте, означена розписка не може свідчити про укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будинку та про набуття позивачем права власності на житловий будинок, оскільки договірні відносини між учасниками отримання-передачі грошових коштів не склалися, а факт вселення позивача в будинок ОСОБА_5 і проживання в ньому не є доказом права власності чи законного заволодіння і володіння будинком.

Розписка від 06.04.2013 року про передачу коштів ОСОБА_1 ОСОБА_5 не є договором купівлі-продажу, тобто правочином в розумінні ст.ст.202, 655 ЦК України, оскільки не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і свідчить тільки про факт передачі ОСОБА_1 коштів ОСОБА_9 і про факт отримання останнім цих коштів в сумі 5000 доларів США за проданий ним будинок.

До вказаного висновку суд прийшов з аналізу досліджених доказів, показань свідків та з аналізу цивільного законодавства України про договірні зобов'язання, зокрема, купівлю-продаж, та про момент, з якого договір, в тому числі договір купівлі-продажу є укладеним і породжує для сторін права та обов'язки.

Так, відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Враховуючи імперативний характер норми ст.657 ЦК України, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не могли відступити від положень цієї статті про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки про це прямо вказано в цій нормі ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

З роз'яснень, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що наявність розписки від 06.04.2013 року про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_1 5000 доларів США за проданий житловий будинок не створює юридичних наслідків для ОСОБА_5 і позивача ОСОБА_1, тому суд позбавлений можливості надати цій розписці юридичної сили як укладеному між ними договору купівлі-продажу житлового будинку.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Михайлівської сільської ради про визнання укладеним договору купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_5, відповідно до якого позивач 06.04.2013 року передав ОСОБА_9 гроші в сумі 5000 доларів США, а останній передав йому житловий будинок, - задоволенню не підлягають.

До того ж, суд вважає, що вимога про визнання укладеним нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених в ст.16 ЦК України.

Виходячи з роз'яснень, що місяться в п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Також, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 до Михайлівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок за АДРЕСА_1, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації (ч.ч.3, 4 ст.334 ЦК України).

З роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.5 постанови Пленуму від 07.02.2014 року за №5 вбачається, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та їх обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі, право власності на нерухоме майно.

У державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, зокрема: житлові будинки (ч.1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Таким чином, враховуючи, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відсутній, то останній не набуває права власності на означене нерухоме майно на підставі розписки від 06.04.2013 року, і це право у нього не виникає, оскільки воно підлягає державній реєстрації.

Відтак, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

При цьому, суд вважає таким, що не заслуговує на увагу ствердження позивача та його представника, що договір купівлі-продажу житлового будинку між позивачем та ОСОБА_5 не було посвідчено нотаріально через відсутність у ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на земельну ділянку під будівлею, внаслідок чого нотаріусом відмовлено у нотаріальному посвідченні договору, оскільки вказане ствердження не підтверджено належними та допустимими доказами відмови нотаріуса ОСОБА_5 і ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі-продажу будинку з цієї підстави та вимоги нотаріуса про надання для оформлення цього договору правовстановлюючого документа на земельну ділянку.

Також, суд констатує той факт, що ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто через 7 днів після смерті ОСОБА_5, на ім'я останнього Реєстраційною службою Шаргородського РУЮ видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1, на підставі заяви ОСОБА_6 від 17.06.2014 року (поданої в реєстраційну службу через 6 днів після смерті ОСОБА_5) на підставі довіреності від 08.02.2013 року (а.с.9-10), тоді як в силу вимог п.6 ч.1 ст.248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо регулювання порядку вчинення правочинів, в тому числі, договорів купівлі-продажу, їх нотаріального посвідчення, державної реєстрації прав на нерухоме майно, які регулюються ст.ст. 5, 6, 16, 20, 181, 202, 203, 205, 207, 215, 216, 220, 328, 334, 640, 655, 656, 657 ЦК України, ст.ст.4, 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України).

Відповідно до ст.657 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 181 ЦК України встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими є речі, які можна вільно переміщувати в просторі.

Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації (ч.ч.3, 4 ст.334 ЦК України).

За правилами статей 4, 10, 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст.206 ЦК України).

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 207 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та їх обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі, право власності на нерухоме майно.

У державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, зокрема: житлові будинки (ч.1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимога цивільного законодавства щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 не дотримана, а розписка від 06.04.2013 року не є договором купівлі-продажу, укладеним відповідно до норм чинного законодавства, у зв'язку із чим позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.3, 6, 10, 11, 15, 60, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст. 5, 6, 16, 20, 181, 202, 203, 205, 207, 215, 216, 220, 328, 334, 640, 655, 656, 657 ЦК України, ст.ст.4, 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - реєстраційної служби Шаргородського РУЮ Вінницької області - про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним та права власності на житловий будинок, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя