Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/774/15 Головуючий у 1 інстанції: Курдюков В.М.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бєлки В.Ю.

суддів: Каракуші К.В.

Онищенка Е.А.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, про визнання квартири особистою власністю чоловіка,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3

У позові зазначала, що 11.07.2009 року між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстрований Токмацьким міським відділом РАЦС ГУЮ у Запорізькій області, актовий запис №39. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільні відносини не склалися, відповідач не надає допомоги на утримання дитини. Дитина перебуває на утримання позивача. Крім того, 23.11.2012 року за договором купівлі-продажу сторони придбали однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 м. Токмак. Квартиру зареєстрували на відповідача. Позивач пропонувала поділити квартиру у добровільному порядку, проте відповідач відмовився.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 11 липня 2009 року Токмацьким міським відділом РАЦС ГУЮ у Запорізькій області актовий запис №39, після розірвання шлюбу прізвище залишити без змін; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття; розподілити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, іншу половину квартири залишити у власності відповідача.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання квартири особистою власністю чоловіка, посилаючись на те, що однією родиною сторони проживали у будинку батьків відповідачки, розташованому у м. Токмак по АДРЕСА_5. Він був зареєстрований у квартирі своїх батьків АДРЕСА_2. У зв'язку з тим, що відносини між подружжям не склалися, виникла необхідність в окремому проживанні. 23.11.2012 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 на його ім'я. 05.12.2012 року вказана квартира була на нього зареєстрована. Позивач вважає, що вказана квартира не є об'єктом спільної власності подружжя, оскільки кошти на її придбання надав його батько. Тому, просив суд визнати своєю особистою власністю вказану квартиру.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року первісний позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який зареєстрований Токмацьким міським відділом РАЦС ГУЮ у Запорізькій області за актовим записом №39 - розірвано.

Після державної реєстрації розірвання шлюбу прізвища сторін залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини від усіх видій його заробітку (доходу), але не менше30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.09.2014 року до досягнення дитиною повноліття.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру та ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічний позов та визнати вказану квартиру його особистою власністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що апелянт ОСОБА_3 оскаржує рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя і відмови у зустрічних вимогах щодо визнання спірної квартири його особистою власністю, в іншій частині рішення про розірвання шлюбу і стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини колегією суддів в порядку ч.1 ст.303 ЦПК України не перевіряється.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 11.07.2009 року, від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. На підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2012 року подружжя придбало однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 м. Токмак. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки спірна квартира придбана під час шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та визнав право власності дружини на 1/2 частини цієї квартири.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира є його особистою власністю.

Колегія суддів вважає, що апелянтом також не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо спірної квартири, набутого подружжям у шлюбі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд належним чином не зважив на те, що кошти на придбання цієї квартири були подаровані ОСОБА_3 його батьком є не прийнятними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Приписами ст.193 ЦК України та Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначені види майна, що вважаються валютними цінностями. Так у ст.1 вказаного Декрету визначено, що валютні цінності - це, в тому числі, валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України.

У силу ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, посилання апелянта про те, що відповідно до ст.57 СК України кошти в розмірі 69978грн., які використані ОСОБА_3 для придбання спірної квартири, є його особистою власністю, оскільки набуті ним під час шлюбу, але на підставі договору дарування, є безпідставні, оскільки даний договір дарування у вигляді розписки (а.с.52) не відповідає вимогам закону, так як не посвідчений нотаріально як того вимагає ст.719 ЦК України і тому є нікчемним.

Не є прийнятними і доводи скарги щодо розгляду вказаної справи неповноважним складом суду виходячи з такого. Клопотання представника відповідача про відвід судді вирішено у відповідності до вимог ст.ст.20, 23, 24 ЦПК України (а.с.82). Доказів обставин, які б викликали сумнів в об'єктивності та неупередженості судді, апелянтом суду апеляційної інстанції не надано. Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд без прохання позивача повернув ій судові витрати по сплаті судового збору, що підтверджує зацікавленість суду під час ухвалення рішення на користь позивача, є безпідставним, оскільки у відповідності до приписів ст.88 ЦПК України в обов'язки суду входить розподіл судових витрат між сторонами і тому стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію відповідача та його представника викладену у зустрічному позові і висловлену в ході розгляду справи і фактично полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, які б могли або призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, судова колегія вважає, що підстав для скасування або зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: