Справа № 580/1624/14-ц
Номер провадження 2/580/7/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2015 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючої судді - Подопригори Л. І., за участю секретаря - Лєсної Н.В., позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини, третя особа - приватний нотаріус Лебединського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_12.,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою до відповідачів про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що в АДРЕСА_1 проживали його батьки, а після їх смерті спадщину прийняв його рідний брат - ОСОБА_8, якому він допомагав оформити спадщину.

Брат позивача проживав сам, відносини з його дітьми були напружені тому він склав заповіт, яким усе своє майно заповідав позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер і після його смерті відкрилась спадщина на садибу, що розташована в АДРЕСА_1 та на ? частину садиби, що розташована в АДРЕСА_2

У встановлений законом строк позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та навпаки в лютому 2013 року він під впливом та тиском іншого брата - ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_10, які вмовили його не ображати дітей померлого, подав у нотаріальну контору заяву про відмову від прийняття спадщини.

Оскільки позивач є громадянином іншої держави та не розуміє ділової української мови, при подачі заяви про відмову від прийняття спадщини він не зрозумів значення слів "не має зворотної дії", у зв'язку з чим він не усвідомлював значення своїх дій. Таким чином спадкоємцями на майно після смерті ОСОБА_8 за законом першої черги стали його діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Позивач домовився з племінниками про те, що вони приймуть всю спадщину після смерті свого батька, а пізніше, коли позивач переїде на постійне місце проживання в Україну подарують йому батьківський будинок, що розташований в АДРЕСА_1, в якому зареєстровано його місце проживання.

Після прийняття спадщини між позивачем та його племінниками погіршилися стосунки через те, що вони звернулися до суду з позовом про визнання його таким що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1.

Тому позивач просить суд визнати недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини та визнати недійсним свідоцтво про прийняття спадщини.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю.

Відповідач - ОСОБА_5 та його представник не визнали позовних вимог ОСОБА_1 Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила, що позивач відмовляючись від права на спадщину допустив помилку при вчиненні правочину.

Відповідачка - ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, хоча і була своєчасно та належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, але надала суду заяву в якій просить суд справу розглядати без її участі, позовні вимоги не визнає.

Третя особа - приватний нотаріус Лебединського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_12., в судове засідання також не з'явився, хоча і був своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але надав суду заяву в якій просить суд справу розглядати без його участі, проти позову заперечує. В наданому суду запереченні він вказав, що написанню позивачем заяви про відмову від прийняття спадщини передувала розмова під час якої він з'ясував у позивача потребу в послугах перекладача при спілкуванні з нотаріусом. ОСОБА_1 повідомив, що добре розуміє та вільно володіє українською мовою і послуги перекладача йому не потрібні. На його переконання, позивач розумів значення своїх дій коли подавав заяву про відмову від прийняття спадщини, оскільки був зацікавлений в тому, щоб спадщину після смерті його брата отримали діти померлого, оскільки йому, як іноземцю, довелося б сплачувати значну суму податку при оформленні спадщини.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані і тому підлягають задоволенню з наступних підстав:

Між сторонами мають місце цивільні правовідносини, які регулюються ст. 203, 215, 229, 1216-1217, 1223, 1268, 1273, 1275 ЦК України.

В судовому засіданні було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Лебедин Сумської області помер ОСОБА_8 (а.с. 7).

За життя ОСОБА_8 склав заповіт згідно з яким усе своє майно заповідав ОСОБА_1 (а.с.8).

З повідомлення приватного нотаріуса Лебединського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_12, та копії спадкової справи від 19 вересня 2014 року № 1052/01-16, вбачається, що після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року була заведена спадкова справа № 20/2013 від 05.02.2013 року та були видані свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 28-48).

Із заяви ОСОБА_1 поданої приватному нотаріусу Лебединського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_12., вбачається, що він відмовився від прийняття спадщини за заповітом на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_8, на користь дітей померлого: ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Зміст ст. 1273 ЦК України про право на відклик заяви приватним нотаріусом йому було роз'яснено. Також в даній заяві міститься запис про те, що волевиявлення ОСОБА_1 є добровільним, ґрунтовно обдумане, зроблено без буд-якого тиску, примусу з будь-яких підстав (а.с. 35).

З трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що він з 26 березня 1983 року по 30 березня 2013 року працював у Російській Федерації (а.с. 195-199).

Згідно вимог ст. 10 - 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені ст. 203 ЦК України відповідно до якої правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 у п.19 зазначає, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд враховує позицію позивача про те, що він тривалий час працював у Російській Федерації у зв'язку з чим забув українську мову, але разом з тим, суд враховує і те, що позивач близько тридцяти років проживав в Україні де навчався в українських навчальних закладах. Крім того, під час розгляду справи в суді позивач не заявляв клопотання про залучення до участі у справі перекладача. Підтвердженням розуміння української мови позивачем є також і пояснення допитаних в судовому засіданні свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Відповідно ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Посилання позивача на те, що він прийняв рішення про відмову від прийняття спадщини після смерті брата на користь племінників після домовленості з ними про те, що після переїзду в Україну вони подарують йому частину успадкованого майна, а саме, садибу, що розташована в АДРЕСА_1, де проживали його батьки та на даний час зареєстрована адреса його місця проживання, суд вважає саме умовою з якою пов'язана відмова від права на спадщину. Однак зазначений факт не був доведений належними та допустимими доказами в судовому засіданні. Тому суд не може з цієї підстави визнати недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини.

У зв'язку з відмовою у визнанні недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання не дійсними свідоцтв про право на спадщину по закону виданих на ім'я відповідачів.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 15, 58- 60, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 229, 1216-1217, 1223, 1268, 1273, 1275 ЦК України,

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Лебединський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Подопригори Л. І.