АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2488/13-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1720/К/15 суддя Пустовіт О.Г.
Категорія - 43 (I) Доповідач Братіщева Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобука В.І.

при секретарі: Петренко К.І.,

за участі: позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості, визнання права на користування житловим приміщенням із встановленням порядку користування, стягнення моральної шкоди та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості та визнання права на користування житловим приміщенням із встановленням порядку користування. Уточнивши позовні вимоги в їх останній редакції від 26.05.2015 року, просила суд: визнати недійсним договір-купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 14.05.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; визнати за нею право користування житловою кімнатою площею 12,5 кв.м. та визнати право на спільне користування коридором, кухнею, ванною кімнатою, санвузлом та кладовим приміщенням у коридорі спірної квартири в зв'язку з чим мати свій ключ від вхідних дверей вказаної квартири; зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надати ОСОБА_1 в користування одну кімнату площею 12,5 кв.м. у спірній квартирі, стягнути з ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди, яку позивач оцінила у 10 000 грн. та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2, який було зареєстровано 27 жовтня 2007 року Жовтневим відділом РАЦСу. 28 березня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано в судовому порядку. Проте, фактично, позивач перебувала у цивільних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, починаючи з 2002 року, в зв'язку з чим вона почала проживати як член сім'ї у приватній двокімнатній квартирі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. В період шлюбних відносин, за рекомендацією ОСОБА_2 02 квітня 2005 вона продала свою двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка належала їй на праві приватної власності по заповіту її бабусі. Через 10 днів після продажу вказаної квартири, 12 квітня 2005 ОСОБА_2 прописав її до своєї квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені в серпні 2012 року, але позивач продовжувала проживати в спірній квартирі як дружина та член сім'ї, а на даний час, як колишній член сім'ї власника квартири. Після офіційного припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 неодноразово заявляв позивачу по справі ОСОБА_1, що вона повинна знятись з реєстрації зі спірної квартири та виселитись з неї.

15 квітня 2013 року ОСОБА_2 застосовуючи фізичну силу насильно виселив ОСОБА_1 із спірної квартири, а через певний час уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири.

Враховуючи зазначене позивач вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 14.05.2013 року неправомірно зареєстрували договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки позивач мала сервітут на користування спірною квартирою, як колишній член сім'ї власника, проте під час реєстрації зазначеного договору вони не зазначили реєстраційному органу, що є обтяження на спірну квартиру - її право на користування нею, що свідчить про незаконність реєстрації договору купівлі-продажу.

Також, відповідач ОСОБА_2, своїми неправомірними діями спричинив їй моральну шкоду, яку повинен компенсувати позивачу в розмірі 10 тисяч гривень. Моральна шкода полягає в тому, що вона довіряла ОСОБА_2 як своєму чоловіку і лише за його рекомендацією продала свою власну квартиру, та вірила, що їх сім'я буде проживати в квартирі ОСОБА_2 Але він ввів позивача в оману, розірвав з нею шлюб та насильно вигнав її зі своєї квартири, у зв'язку із тим, що вона не тільки втратила сім'ю, а й житло, що принижує її честь та гідність, вона постійно переносить душевні страждання та змушена систематично витрачати додаткові сили на організацію свого життя.

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Уточнивши свої позовні вимоги в їх останній редакції від 19.12.2013 року просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а також стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по справі. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1, і його право власності на вказану квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3400000 від 14.05.2013 року. Оскільки відповідач ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі і в добровільному порядку не знімається з реєстрації, а її реєстрація створює йому перешкоди, як власнику в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, то вважає, що його права порушені і підлягають захисту в судовому порядку.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2014 року вказані позови об'єднані в єдине провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомості та визнання права на користування житловим приміщенням із встановленням порядку користування - відмовлено.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 229 грн. 41 коп. та судові витрати за розміщення оголошення в газеті в розмірі 150,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, поставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення її позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення керувався вимогами ст. 405 ЦК України та дійшов помилкового висновку про те, що за нею не може бути встановлено особистий сервітут, оскільки вона є колишньою дружиною ОСОБА_2 Проте, на думку апелянта, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми закону, що підлягали застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Зокрема, вимоги ст. 156 ЖК України, з якої випливає, що припинення сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не позбавляє її права користування займаним житловим приміщенням.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції не врахував її посилання на те, що ОСОБА_2 укладаючи із ОСОБА_4 спірний договір купівлі-продажу, не попередив останнього про наявність обтяження на нерухоме майно, а саме її право користування на спірну квартиру, внаслідок чого спірний договір повинно бути визнано недійсним, а відтак висновок суду про не зазначення нею підстав для визнання договору недійсним не відповідають дійсності. Також, позивач в апеляційній скарзі зазначила, що суд першої інстанції невірно трактував ч. 4 ст. 156 ЖК України, помилково дійшовши висновку про те, що право користування спірною квартирою за позивачем може бути збережено лише у разі припинення сімейних відносин із власником спірного житла, за умови незмінності власника майна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості, визнання права на користування житловим приміщенням із встановленням порядку користування, стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з не доведеності підстав заявленого позову, відсутності обтяження у формі сервітуту з боку ОСОБА_1 і у відповідності з цим відсутності порушень закону щодо її прав.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який було зареєстровано у Жовтневому відділі РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1108. /а.с.27/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 січня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 25.02.1999 Управління житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради народних депутатів квартира АДРЕСА_1 до 14.05.2013 року, належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2, що зареєстровано Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за №167П-211.

Таким чином після укладення шлюбу ОСОБА_1, як особа якій не належить квартира, мала право користуватися нею в силу ч.1 ст. 405 ЦК України, що носить назву особистого сервітуту, який виник внаслідок укладення шлюбу.

Після розірвання шлюбу, 23.01.2013 року, ОСОБА_1, як вже колишня дружина втратила статус члена сім'ї.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України Сервітут припиняється у разі: 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Отже, якщо обставиною встановлення особистого сервітуту є посилання на укладення шлюбу та отримання позивачкою ОСОБА_1 статусу члена сім'ї ОСОБА_2, який в подальшому був розірваний та відповідно втрачено статус члена сім'ї, то має місце припинення обставини, які були підставою для встановлення сервітуту.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в наслідок розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та втратою у зв'язку із цим ОСОБА_1 статусу члена сім'ї, її особистий сервітут припинив свою дію.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що на її думку особистим сервітутом є право користування житлом колишнього члена сім'ї, оскільки пункт 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснює, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди, при цьому, повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Таким чином право користування житлом колишнього члена сім'ї не є особистим сервітутом.

Зі аналізу змісту ч.1. ст. 405, п.4 ч.1 ст.406 ЦК України випливає, що право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла, а тому особистий сервітут не може бути встановлений щодо колишньої дружини (колишнього члена сім'ї). Особистий сервітут встановлюється стосовно членів сім'ї, а не колишніх членів сім'ї, якою є ОСОБА_1

Враховуючи зазначене посилання апелянта на те, що спірний договір повинно бути визнано недійсним оскільки ОСОБА_2 укладаючи із ОСОБА_4 спірний договір купівлі-продажу, не попередив останнього про наявність обтяження на нерухоме майно, а саме її право користування на спірну квартиру, внаслідок чого було порушено її право особистого сервітуту, колегією суддів відхиляються як такі, що спростовуються вищевикладеним та встановленими обставинами по справі.

При цьому колегія суддів зазначає, що будь-якого письмового договору сервітуту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на право користування квартирою укладено не було, як і не було укладено угоди про безоплатне користування жилим приміщенням укладена не була.

Тому, підсумовуючи зазначене апеляційної скарги в цій частині правильності висновків суду першої інстанції не спростовуються тому колегією суддів відхиляються, оскільки вони здебільшого зводяться до власного трактування норм чинного законодавства.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1, в частині стягнення на її користь моральної шкоди суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції виходив з їх недоведеності та не обґрунтованості.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

В судовому засіданні позивачем не надано доказів наявності у неї моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, як і не надано жодних обґрунтувань моральної шкоди на суму 10 000 гривень.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, про визнання ОСОБА_1 такою що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з факту порушення права власності ОСОБА_4 та припиненням права відповідача на користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситник О.О., та зареєстрований в реєстрі за №1-593.

На час розгляду справи у спірній квартирі зареєстрована позивач по ОСОБА_1

Як встановлено судом першої та не спростовано в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1, є колишньою дружиною продавця квартири ОСОБА_2, який внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири втратив право власності на квартиру та знявся з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Таке свідчить про те, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

ОСОБА_4 членом сім'ї позивача по справі - ОСОБА_1 не являється та ніколи не являвся.

Передбачаючи право власника жилого будинку на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку.

Таким чином, право ОСОБА_1 на проживання у спірній квартирі похідне від права колишнього власника ОСОБА_2, членом сім'ї якої вона була та за згодою якого проживала у вказаній квартирі.

За таких обставин, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, про незаконність рішення в цій частині, оскільки право користування житлом, як у колишнього власника ОСОБА_2, так і у ОСОБА_1 припинилося внаслідок припинення права власності ОСОБА_2, у зв'язку з відчуженням квартири.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення прав позивача, як нового власника житла, внаслідок реєстрації ОСОБА_2, у спірній квартирі, та законно задовольнив зустрічний позов.

Не заслуговують на увагу, і доводи апеляційної скарги з приводу невірного застосування, судом першої інстанції, норм матеріального права, оскільки суд вірно встановив обставини справи та застосував норми права, які регулюють данні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, із зняттям її з реєстрації у спірній квартирі.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом по справі ухвалено законне та обґрунтоване рішення, у зв'язку з чим підстав для задоволення скарги і скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: