Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/1910/15-ц

Провадження № 2/126/553/2015

"22" вересня 2015 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Кучанська В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Птахокомбінат Бершадський" про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні працівника, а також середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 7000 (сім тисяч) гривень, яку відповідач повинен був виплатити при звільненні та стягнути з відповідача - ПАТ "Птахокомбінат "Бершадський на його користь 50836 ( п'ятдесят тисяч вісімсот тридцять шість) грн., як середній заробіток за затримку розрахунку.

Позов мотивує тим, що він працював на посаді підсобного робітника на ПАТ "Птахокомбінат "Бершадський" 6 жовтня 2014 року розпорядженням № 110 від 6 жовтня 2014 року він був звільнений за узгодженням сторін. При розрахунку йому не було виплачено за його підрахунками остаточний розрахунок в сумі 7000 (сім тисяч) гривень. Цю суму він вказує зі своїх підрахунків так як роботодавець відмовляється повідомити йому суму заробітної плати, яку він повинен був виплатити при звільненні. І тому він вважає, що крім остаточного розрахунку відповідач повинен на підставі ст.117 КЗПП України виплатити йому компенсацію за затримку остаточного розрахунку в сумі 50836 (п'ятдесят тисяч вісімсот тридцять шість) грн., як середній заробіток за затримку розрахунку на момент розгляду справи. Вказує, що раніше він намагався вирішити питання з відповідачем про виплату йому остаточного розрахунку в досудовому порядку, а саме направив йому заяву з проханням виплатити йому остаточний розрахунок при звільненні. Проте до сьогоднішнього часу підприємство з ним так і не розрахувалося через що він був змушений звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав та інтересів.

Позивач в судовому засіданні уточнив свої позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію в розмірі 4236,53 грн. за невикористану відпустку, оскільки розрахунок по заробітній платі він отримав, та середній заробіток за час затримки виплати компенсації.

Представник відповідача за довіреністю, ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача в частині компенсації в розмірі 4236,53 грн. за невикористану відпустку визнав, вказав що дійсно 6 жовтня 2014 року розпорядженням голови правління було звільнено ОСОБА_1 за згодою сторін і при звільненні з ним було проведено розрахунок по заробітній платі, невиплаченою залишилася лише компенсація за невикористану відпустку в розмірі 4236,53 грн., про що надав відповідну довідку розрахунку відпустки від 21.09.2015 року, проти стягнення суми середнього заробітку заперечив з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Матеріалами справи встановлено, що 15.01.2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу підсобного робітника на ПАТ "Птахокомбінат "Бершадський" і 6 жовтня 2014 року розпорядженням № 110 він був звільнений за узгодженням сторін.

Згідно ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього закону.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд звертає увагу на те, що положення ст. 116 КЗпП України регламентують обов'язковість проведення при звільненні із працівником усіх виплат, що йому належать, а не лише сум, які відносяться до заробітної плати.

Згідно довідки виданої головним бухгалтером ПАТ «Птахокомбінат «Бершадський» від 21.09.2015 року заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 складає 4236,53 гривні компенсації за невикористану відпустку і на даний час розрахунок із позивачем так і не проведено. Дана заборгованість визнана відповідачем та її розмір не заперечується й позивачем.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду в частині вимог стягнення компенсації за невикоритану відпустку не підлягає задоволенню, оскільки

відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

А тому, суд при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні вважає, що позивач пропустив трьохмісячний строк звернення до суду, оскільки його було звільнено у жовтні 2014 року за згодою сторін, а до суду за захистом свого порушеного права позивач звернувся лише у травні 2015 року.

Позиція суду щодо цього питання грунтується на висновках викладених у рішенні Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року справа №1-5/2012 відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з ПАТ «Птахокомбінат «Бершадський» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4236,53 гривні.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору.

Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень.

Керуючись ст.ст. 116,117 КЗпП України , ст.ст. 10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд.-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ПАТ "Птахокомбінат "Бершадський" про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ "Птахокомбінат "Бершадський" на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 4263 грн. 53 коп. в якості компенсації за невикористану відпустку.

Стягнути з ПАТ "Птахокомбінат "Бершадський" 243,60 грн. судового збору, на користь УДКСУ у Бершадському районі , , банк одержувач -ГУДКСУ у Вінницькій області м. Вінниця, р/р 0041, МФО 802015, КЕКД 22030001.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. Г. Рудь