Справа № 127/4759/15-ц Провадження № 22-ц/772/1948/2015Головуючий в суді першої інстанції Борисюк І. Е.
Категорія 27Доповідач Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду Вінницької області

від 07 вересня 2015 року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого : Медяного В.М.,

Суддів : Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2015 року, -

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Посилається на те, що 17.07.2013 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого ним була надана, а відповідачем отримана позика в сумі 2000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою, написаною власноручно ОСОБА_3 Згідно даної розписки відповідач зобов'язався повернути позику по першій вимозі частинами, про що повинні бути зроблені відмітки. На протязі останніх трьох місяців він звертався до ОСОБА_3 з проханням повернути йому кошти, які він отримав відповідно до договору позики. Однак, по даний час відповідач так і не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню отриманих коштів, зустрічей з ним уникає, в добровільному порядку сплатити борг відмовляється.

До початку розгляду справи по суті, у квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Посилається на те, що первісний позов є необґрунтованим, оскільки поданий з викривленням фактів, посиланням на правочин який не відбувся, а саме укладення договору позики. Так, згідно розписки від 14.07.2013 року ОСОБА_2 йому було надано грошові кошти в сумі 2000 доларів США. Однак, зазначене не відповідає дійсності, оскільки в наданій до суду ОСОБА_2 копії розписки не йде мова про укладення договору позики. Насправді ОСОБА_2 приблизно в 2007 році за його сприяння позичив їх спільному знайомому кошти в сумі 3000 доларів США для термінового погашення кредиту в банківській установі. При цьому, розписки з позичальника ОСОБА_2 не взяв, покладаючись на його порядність. Але в подальшому, позичальник скориставшись цим фактом, відмовився повертати гроші, повністю розірвавши з ними стосунки. Після цього, на протязі багатьох років ОСОБА_2 не давав йому і його рідним проходу, постійно телефонував, приходив додому та в офіс за місцем роботи із скандалами та єдиною вимогою повернути йому кошти, які ОСОБА_2 позичив під його гарантії. На його пропозицію звернутись до реального позичальника з вимогою повернення боргу ОСОБА_2 категорично відмовився, бажаючи отримати кошти від нього. Тому з єдиною метою, щоб ОСОБА_2 хоч на деякий час залишив його та його близьких у спокої, за категоричними наполяганнями ОСОБА_3 написав ОСОБА_2 за місцем своєї роботи відповідну розписку, пояснивши, що буде намагатись всілякими засобами сприяти поверненню йому грошей реальним позичальником хоча б по частинам, про що ОСОБА_2, як позикодавець буде робити в розписці відповідні відмітки.

Також зазначив, що такий правочин у формі розписки не може бути дійсним, оскільки так званий договір позики, представлений ОСОБА_2 до суду не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме договір позики в цій справі підписаний лише однією стороною і не підписаний позикодавцем. По суті договір позики, що знаходиться на розгляді суду, фактично не укладався, а тому не може бути дійсним, оскільки кошти ОСОБА_2 йому не передавав, і про це в розписці ніде не зазначено, не було його згоди на повернення цих коштів, які він позичив у ОСОБА_2 Договір позики не укладався, а мова йшла про сприяння ним в поверненні коштів позичених ОСОБА_2 в 2007 році іншій особі (а.с.21).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 квітня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 та об'єднано в одне провадження (а.с.35-36).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 17.07.2013 року в сумі 56 582 грн. 43 коп. та судовий збір в сумі 565 грн. 82 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено (41-47).

В апеляційній скарзі відповідач-позивач у справі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції від 21 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, а його зустрічний позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник відповідач-позивач у справі ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач-відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, надавши при цьому свої письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення сторін у справі, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 17.07.2013 року ОСОБА_3 отримав в позику від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2000 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму частинами, про що за домовленістю будуть робитись відповідні відмітки позичальника у виданій ним розписці (а.с.5).

ОСОБА_3 в судовому засіданні визнав, що саме він власноруч написав та підписав розписку від 17.07.2013 року.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 17.07.2013 року уклали договір безпроцентної позики коштів в сумі 2000 доларів США, який відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, тому у ОСОБА_3 виникли зобов'язання за цим договором.

18.02.2015 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_3 була надіслана письмова вимога про повернення боргу в розмірі 2000 доларів США, зі строком повернення до 23.02.2015 року. Однак, дана вимога, яка була отримана ОСОБА_3 23.02.2015 року і мала бути виконана останнім до 25.02.2015 року (включно) згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України не виконана.

Судом встановлено, що взяте на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав та грошові кошти отримані в позику у ОСОБА_2 йому не повернув.

Щодо зустрічного позову, то суд виходив з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 7 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Встановлено, що відповідно до ст. 203 ЦК України зміст договору позики від 17.07.2013 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ОСОБА_3 на момент укладення договору позики від 17.07.2013 року мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд першої інстанції не погодився з твердженням ОСОБА_3 про те, що розписку від 17.07.2013 року не можна вважати договором позики, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Посилання ОСОБА_3 на те, що кошти ним не отримувались і були передані ОСОБА_2 третій особі, а розписка була видана ним ОСОБА_2 в зв'язку з наполяганням останнім і необхідністю залишення ОСОБА_3 та його близьких родичів у спокої, суд першої інстанції вважав недоведеним належними та допустимими доказами.

Місцевий суд виходив з того, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що між сторонами було укладено договір позики від 17.07.2013 року, про що написано розписку, а не 14.07.2013 року, який ОСОБА_3 просить визнати недійсним, а також суду не було надано доказів укладення між ним та ОСОБА_2 договору від 14.07.2013 року, який він просить визнати недійсним.

Судом було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про виклик свідка, оскільки звернуто увагу, що зі змісту абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину, на що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 12 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Судом встановлено, що відповідачем по первісному позову порушено вимоги ст.526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно розрахунку суми боргу за договором позики від 17.07.2013 року заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 станом на 25.02.2015 року становить 2000 доларів США, що еквівалентно 56 582, 43 гривень.

Також судом обґрунтовано перевірено розрахунок боргу по договору позики від 17.07.2013 року, здійснений позивачем по первісному позову, і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства. Зокрема встановлено, що у відповідності до ч.2 ст.530 ЦК України зобов'язання по договору позики від 17.07.2013 року мало бути виконане відповідачем по первісному позову до 25.02.2015 року включно, отже заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 виникла з 26.02.2015 року. Відповідно, враховуючи положення ст. 533 ЦК України, позивач по первісному позову мав би визначити грошовий еквівалент боргу в іноземній валюті за офіційним курсом відповідної валюти станом на 26.02.2015 року.

Національним банком України станом на 26.02.2015 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США = 30, 0102 гривень.

НБУ 25.02.2015 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1дол. США до 14 години - 28, 2912 гривень, після 14 години - 28, 0460 гривень.

Відповідно, 2 000 доларів США станом на 25.02.2015 року еквівалентні до 14 години - 56582,40 гривень, після 14 години - 56092,00 гривень, а станом на 26.02.2015 року - 60020,40 гривень. Таким чином, враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, місцевий суд прийшов до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача по первісному позову шляхом стягнення з відповідача по первісному позову на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики від 17.07.2013 року в розмірі 56582 грн. 43 коп., що еквівалентно 2 000, 00 доларів США.

Таким чином, місцевий суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права та не порушивши при цьому норми процесуального права, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 17.07.2013 року уклали між собою договір безпроцентної позики коштів в сумі 2000 доларів США, який відповідає вимогам ст.ст. 1046 , 1047 ЦК України, а тому у ОСОБА_3 виникли зобов'язання за цим договором. Крім цього, ОСОБА_3 в судовому засіданні визнав те, що він власноруч написав та підписав розписку від 17.07.2013 року, а тому згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

18.02.2015 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_3 була надіслана письмова вимога про повернення боргу в розмірі 2000 доларів США, зі строком повернення до 23.02.2015 року. Однак, дана вимога, яка була отримана ОСОБА_3 23.02.2015 року і мала бути виконана останнім до 25.02.2015 року (включно) згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України була залишена без належного реагування, а тому взяте на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, грошові кошти отримані в позику у ОСОБА_2 йому не повернув.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що взяте на себе зобов'язання по поверненню позики ОСОБА_3 не виконав, грошові кошти, отримані в позику, ОСОБА_2 не повернув.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідки недійсності, передбачених законом.

Верховний Суд України в п. 7 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернув увагу на те, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст договору позики від 17.07.2013 року не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ОСОБА_3 на момент укладення договору позики від 17.07.2013 року мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, що узгоджується із правовою позицію Верховного Суду України, висловленою в постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

ОСОБА_3 порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому з одних лише формальних міркувань не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ І.В.Міхасішин

/підпис/ І.М.Стадник

Згідно з оригіналом:

Суддя: В.М. Медяний