Справа № 1326/3464/12 Головуючий у 1 інстанції:Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/4954/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Семешко Світлани Богданівни та Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору довічного утримання недійсним, -

в с т а н о в и л а:

18 квітня 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_4, за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Семешко С.Б. та Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», в якому просить визнати недійсним договір довічного утримання від 03 липня 2006 року, укладений між її батьком ОСОБА_8 та відповідачкою ОСОБА_4 В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_8 у віці 60 років. При житті батька вона (позивачка) надавала йому матеріальну допомогу, доглядала за ним, утримувала квартиру батька в належному стані. Після його смерті дізналась про те, що 03 липня 2006 року батько уклав договір довічного утримання в користь відповідачки. Вважає, що даний договір є недійсним з моменту укладення, оскільки стверджує, що її батько протягом тривалого часу зловживав алкогольними напоями, неодноразово лікувався з приводу алкогольної залежності, тому він не міг усвідомлювати значення своїх дій під час укладення договору довічного утримання 03 липня 2006 року.

В грудні 2013 року позивачка подала доповнення до позової заяви та просила визнати недійсним договір довічного утримання як такий, що був укладений її батьком ОСОБА_8 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1. Посилалась на те, що до тяжких обставин, які спонукали батька укласти договір довічного утримання відносилося те, що ОСОБА_8 був безробітним, зловживав алкоголем, перебував у важкому матеріальному становищі та мав заборгованість по комунальних платежах по квартирі, в якій проживав, був тяжко хворий та уклав договір на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки вартість квартири в десятки раз перевищує вартість, за якою квартира була реально відчужена (а.с. 147-150).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Семешко Світлани Богданівни та Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, взяв до уваги ті свідчення та докази, що не мали вирішального значення для справи, оскільки позивачка обґрунтовувала підстави недійсності договору довічного утримання, посилаючись на ст. 233 ЦК України - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Однак, суд досліджував та оцінював докази у контексті ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України. Стверджує, що в обґрунтування позову позивачкою було подано до суду низку доказів та відомостей, які суд не взяв до уваги та не надав їм належну оцінку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд посилався на виконання відповідачкою умов оспроюваного договору в частині матеріального утримання ОСОБА_8, однак дана обставина не має значення для правильного вирішення справи, оскільки позивачка не ставила питання про недійсність зазначеного правочину на підставі ст. 215 ЦК України. Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2015 рокута ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, судові витрати покласти на відповідачку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Дане рішення районного суду відповідає таким вимогам закону.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в момент вчинення правочину сторонами такого додержано передбачені чинним законодавством вимоги щодо дійсності правочину, а відтак і немає підстав для визнання договору довічного утримання від 03.07.2006 року недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 03.07.2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Семешко С.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 786, згідно з яким ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_4 належну йому на праві приватної власності квартиру НОМЕР_1 за адресою - АДРЕСА_1, на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Франківською районною державною адміністрацією Львівської міської ради за № 222659 від 06.06.2006 року, взамін чого ОСОБА_4 зобов'язалася забезпечувати відчужувача утриманням та довічним доглядом, сплачувати комунальні послуги, забезпечувати його харчуванням, одягом, ліками згідно рецептів, необхідним доглядом, допомогою, та інше, зберігаючи при цьому права безплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі (а.с. 8-10 т. 1).

З свідоцтва про смерть від 10 квітня 2012, серія НОМЕР_2, виданого Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, вбачається, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 138 (а.с. 7 т. 1).

Згідно довідки № 48 від 20.06.2006 року, виданої Львівським обласним державним клінічним наркологічним диспансером, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, на обліку в диспансері не перебуває (т. 1 а.с. 30).

Відповідно до медичної довідки від 20.06.2006 року Серії НОМЕР_3 про проходження обов'язкового попереднього та періодичного психіатричного огляду, у ОСОБА_8 психіатричних протипоказань для провадження юридичних дій не виявлено (т. 1 а.с. 31).

Довідкою № 994 від 24 липня 2012 року, яка видана Львівським обласним державним клінічним наркологічним диспансером, підтверджується, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, на обліку в диспансері не перебував (т. 1 а.с. 32).

З квитанцій ВАТ «Львівобленерго», ЛМКП «Львівводоканал», ВАТ «ЛьвівГаз», ЛКП «Навколо базару» за період з 2006 року по 2012 рік, які виписані на ім'я ОСОБА_4, вбачається, що оплату комунальних послуг по квартирі НОМЕР_1 за адресою - АДРЕСА_1, здійснювала ОСОБА_4 (т. 1. а.с. 196-210).

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Відповідно дост. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-5ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Отже у відповідності до вищевказаної статті для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність одночасно двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Проте, саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судова колегія вважає, що відсутні підстави для визнання договору довічного утримання недійсним з тих підстав, які заявлені в суді першої інстанції.

Тяжка обставина - це оцінювана категорія і має визначатися судом з урахуванням усіх обстави справи.

Ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи позивачкою не було надано жодного доказу, що саме на час укладення правочину існували такі обставини, які змусили ОСОБА_8 невідкладно вчинити правочин на невигідних для нього умовах.

Обґрунтовуючи тяжкі обставини, через які нібито ОСОБА_8 було укладено спірний договір, позивачка вказує на заборгованість по комунальних платежах по квартирі в сумі 2700,00 грн., проте колегія суддів приходить до переконання, що саме дана заборгованість не була тією загрозою через яку останій міг втратити житло - квартиру НОМЕР_1 за адресою - АДРЕСА_1, а належних доказів протилежного позивачкою не представлено. Необхідно зазначити, що представник позивачки в додаткових поясненнях до позовної заяви (а.с. 34-35 т. 2) вказує, що вартість аналогічних квартир на момент укладення спірного договору становила приблизно 55000-67000 умовних одиниць.

Встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_8 проходив медичне обстеження в лютому 2006 року, а стаціонарно лікувався лише в червні 2006 року. Доказів того, що останній в подальшому проходив чергові обстеження або лікування, позивачкою не надано та не доведено, що саме через брак коштів на лікування останній уклав спірний договір.

Оскільки, як вже зазначалось вище, саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що вищезазначені доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Не можна також вважати, що правочин був укладений на вкрай невигідних для ОСОБА_8 умовах, оскільки такі не підтверджені належними доказами, а посилання представника позивачки на те, що вартість квартири в десятки раз перевищує вартість, за якою квартира була реально відчужена, - є безпідставним.

Слід зазначити, що цивільним законодавством не вимагається щоб вартість переданого відчужувачу майна була еквівалентною вартості наданих набувачем послуг, оскільки договір довічного утримання відноситься до алеаторних (ризикових) правочинів.

Алеаторність договору довічного утримання викликана тим, що цей правочин не має завідомо визначеного терміну його дії, оскільки він обумовлений тривалістю життя відчужувача (моментом його смерті) і загальний обсяг зустрічного надання (тобто довічного утримання) залежить від імовірної за часом настання події - моменту смерті відчужувача майна.

У зв'язку з алеаторним характером договору довічного утримання вартість майна, яке передається відчужувачем, не обов'язково має бути еквівалентною вартості надаваного набувачем утримання. Більше того, у вартості зазначених цінностей можуть бути досить істотні розбіжності, оскільки зазначений договір є правочином з певними елементами невизначеності. Внаслідок цього на момент укладення договору справжній загальний обсяг (вартість) довічного утримання, яке має бути надано набувачем, за цим правочином встановити неможливо.

Елемент ризику, який приймає на себе кожна із сторін, полягає у вірогідності того, що чи один, чи інший контрагент фактично отримає зустрічне задоволення меншого обсягу, ніж ним самим надано за період життя відчужувача, сторони не спроможні заздалегідь встановити обсяг або саму можливість отримання певного блага за правочином на момент його вчинення.

З матеріалів справи вбачається, що за рахунок укладеного договору довічного утримання ОСОБА_8 отримував визначене договором достатнє, якісне та необхідне матеріальне забезпечення.

Також необхідно зазначити, що з позовами про розірвання договору довічного утримання через невиконання відповідачкою умов договору, чи з позовом про визнання його недійсним ОСОБА_8 за життя не звертався, відомостей про те, що він мав такий намір, однак був позбавлений можливості його реалізувати, матеріали справи не містять.

Встановлено, що з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним ОСОБА_2 до ОСОБА_4 звернулась після смерті спадкодавця, проте не довела будь-якими належними доказами, що за відсутності тяжкої обставини, яка на її думку мала місце, правочин ОСОБА_8 не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Аналізуючи дослідженні судом докази, матеріали справи, встановлені обставини та положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини, судова колегія вважає, що твердження позивачки щодо недійсності договору довічного утримання не ґрунтуються на законі, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин вчинено ОСОБА_8 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах .

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивачки з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.