Справа №173/2568/14-ц
Провадження №2/173/24/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої - судді Петрюк Т.М.

При секретарі Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області до ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, Київський національний торгівельно-економічний університет про стягнення витрат на навчання, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_4 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області з позовом про стягнення витрат на навчання до відповідача ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, Київський національний торгівельно-економічний університет, згідно якого просить зобов»язати ОСОБА_2, відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання в Київському національному торгівельно-економічному університеті в розмірі 85870.27 грн., посилаючись на наступне: 10.02.2009 року між Київським національним торгівельно-економічним університетом з однієї сторони, головним управлінням пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області з другої сторони та ОСОБА_2В, з третьої сторони укладено договір № 25 про наступне.

Відповідно до розділу 1 Університет в межах державного замовлення проводить підготовку студена ОСОБА_2, за спеціальністю «Фінанси», спеціалізацією «страховий менеджмент» за направленням для роботи в органах Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Згідно п. 2.3.2 відповідач зобов»язаний прибути після закінчення університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Договір № 25 укладений відповідно до чинного законодавства, є правочином, умови якого зобов»язані виконувати всі сторони договору.

Відповідно до п. 2.3.2 договору відповідач після закінчення Університету зобов»язаний прибути до управління Пенсійного Фонду України у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області, де відпрацювати не менше трьох років.

Однак відповідачем не було дотримано вимог п. 2.3.2 Договору № 25, так як відповідач не прибув до місця направлення після закінчення навчання, у зв»язку з чим у ОСОБА_1 управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, як у третьої сторони договору № 25 виникли підстави для подачі позовної заяви про стягнення з відповідача коштів на навчання, що й стало підставою звернення до суду

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному об»ємі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_2В проти задоволення позовних вимог заперечував при цьому пояснив, що на його думку ГУПФУ у Дніпропетрвоській1 області є неналежним позивачем, так як його навчання за рахунок державного бюджету здійснював університет. Тому позивач не має права вимагати від відповідача повернення коштів за навчання до державного бюджету, оскільки інтереси позивача жодним чином не порушені. Позивач може лише вимагати від нього відпрацювати за розподілом протягом трьох років. Крім того відсутній розрахунок суми за навчання, яку позивач просить стягнути з відповідача і порядок відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними угоди про працевлаштування на сьогоднішній день не прийнятий на законодавчому рівні. Таким чином відсутній механізм визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування. ЗУ «Про вищу освіту» не містить умов обов»язковості відпрацювати три роки та відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету України вартості навчання. Крім того на момент укладення договору відповідачу не виповнилось 18 років і він не мав повної цивільної дієздатності та міг вчиняти даний правочин без згоди батьків. А позивачем не надано доказів того, що батьки відповідача були ознайомлені зі змістом договору та схвалили його. Крім того він даний договір не підписував, так як в договорі проставлений не справжній підпис від імені відповідача, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3В,. проти задоволення позовних вимог заперечувала при цьому пояснила, що у неї трагічно загинув чоловік і її син залишився сиротою. Коли син поступав на навчання її запросила до себе начальник УПФУ у Верхньодніпровському районі та запропонувала укласти такий договір з метою, щоб її син поступив на бюджет. Так як вона матеріально не забезпечила то погодилась з цим. Але в неї виникло питання про те, що після закінчення навчання її повинен буде обов»язково відпрацьовувати в органах пенсійного Фонду, що не зовсім її влаштовувало із-за малої заробітної плати. Але її запевнили, що відпрацьовувати необов»язково, крім того до закінчення навчання може змінитись законодавство і вона погодилась з цим. Хто підписав договір від імені її сина вона не знає. Крім того її син вступив на навчання в 2008 році, а договір укладений чомусь лише в 2009 році, що також ставить під сумнів його достовірність.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: представник Київського національного торгівельно - економічного університету в судове засідання не з»явився про час та м місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавши осіб, що брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задовленню за наступними підставами.

Судом встановлено, що згідно наданої суду копії договору 10.02.2009 року між Київським національним торгівельно-економічним університетом з однієї сторони, ОСОБА_4 управлінням пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області з другої сторони та ОСОБА_2В, з третьої сторони укладено договір № 25 про наступне.

Відповідно до розділу 1 Університет в межах державного замовлення проводить підготовку студена ОСОБА_2, за спеціальністю «Фінанси», спеціалізацією «страховий менеджмент» за направленням для роботи в органах Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Згідно п. 2.3.2 відповідач зобов»язаний прибути після закінчення університету на місце направлення, а саме до управління Пенсійного Фонду України у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Необхідність відпрацювання відповідача в управлінні Пенсійного Фонду України у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області підтверджується пропозицією УПФУ у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області щодо кандидатури вступу на навчання до Київського національного торгівельно-економічного університету у 2008 році ОСОБА_2, карткою працевлаштування випускника ОСОБА_2 Витягом з журналу обліку направлення на роботу випускників Київського національного торгівельно-економічного університету

Проте після закінчення університету відповідач відмовився працювати за направленням три роки в УПФУ у Верхньодніпровському районі, що підтверджується копією трудової книжки відповідача. Згідно якої вбачається, що відповідач 09.12.2013 року був прийнятий на роботу до Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-будівельного господарства України. Заявою відповідача на ім»я начальника УПФУ у Верхньодніпровському районі згідно якої ОСОБА_2В,. відмовився від працевлаштування за направленням в УПФУ у Верхньодніпровському районі від 09.07.2013 року.

Тобто судом встановлено, що відповідачем було порушено взяті на себе зобов»язання щодо відпрацювання за направленням протягом не менше трьох років в УПФУ у Верхньодніпровському районі.

відповідно до ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про освіту» встановлено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів направляються на роботу і зобов»язані відпрацювати за направленням і в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2 Указу Президента України "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів" від 23.01.1996 р. № 77/96 особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Пунктом 3 цього ж Указу постановлено Кабінету Міністрів України затвердити у місячний строк порядок формування державного контракту на підготовку спеціалістів для роботи в державному секторі народного господарства, форму угоди, зазначену в п. 2 цього Указу, умови працевлаштування випускників, які направляються на роботу в державний сектор народного господарства, та порядок відшкодування випускниками до державного бюджету вартості навчання у разі порушення ними умов угоди щодо працевлаштування

На виконання Указу Президента України від 23.01.1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» в редакції Указу президента України від 16.05.1996 року № 343 ст.197 Кодексу Законів про працю України було розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.1996 року № 992.

П. 4 вищевказаного Порядку передбачено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду згідно з додатком за №1.

Таким чином, послання третьої особи ОСОБА_3, на те, що її син вступив до навчального закладу в 2008 році, а угода датована 2009 роком, що ставить під сумнів її достовірність суд вважає безпідставними, так як згідно зазначеної вище норми дана угода складається не в момент вступу студента на навчання, а після його зарахування на навчання за державним замовленням.

Положенням п. 6 Порядку № 922 встановлено, що згідно з угодою випускник зобов»язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою.

Відповідно до п. 8 Порядку № 922 випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Відповідно до п. 14 Порядку № 922 у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення зі служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у зв»язку з набранням законної сили вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв2язку з позбавлення військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов»язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовнику всі витрати.

Таким чином на час укладення договору № 25 від 10.02.2009 року законодавством встановлювався обов»язок студента відпрацювати протягом трьох років після закінчення навчання в установі( організації,підприємстві) з якою укладена відповідна угода. А у випадку відмови від такого відпрацювання відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Проте судом встановлено, що в договір № 25 від 10.02.2009 року в графі студент підписаний не ОСОБА_2, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 2618-15 від 02.07.2015 року. Даним висновком судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис в графі «Студент» договору № 25 від 10.02.2009 року про підготовку фахівця, укладеному між Київським національним торгівельно-економічним університетом, ОСОБА_4 управлінням пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області та ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_2

Так як договір №25 від 10.02.2009 року є багатостороннім правочином на нього відповідно до ст. 203 ЦК України поширюються вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відповідно до абз.1 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною, (сторонами).

Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що договір № 25 від 10.02.2009 року є не вчиненим зі сторони відповідача ОСОБА_2

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Так як ні ЗУ «Про освіту», ні іншими и нормативними актами, що регулюють правовідносини в даній сфері не передбачено недійсність договору про підготовку фахівця при недодержанні простої письмової його форми, то договір № 25 від 10.02.2009 року не є недійсним і породжує наслідки для сторін, що його уклали.

Навіть, якщо відповідач заперечує факт укладання цього договору зі своєї сторони, то оцінюючи інші надані сторонами докази, судом встановлено, що відповідач знав про його існування, погоджувався з його умовами, так як протягом навчання не ставив питання щодо його розірвання чи визнання недійсним. Про що свідчить і заява відповідача на ім»я начальника УПФУ у Верхньодніпровському районі згідно якої він відмовляється відпрацьовувати три роки в УПФУ у Верхньодніпровському районі. Відповідно за даною підставою суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Безпідставним суд вважає і посилання відповідача про те, що на час укладання договору він не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. Так як згідно даних паспорта та року складання договору № 25 від 10.02.2009 року відповідачеві ОСОБА_2В,, виповнилось 17 років. Тобто відповідач мав часткову дієздатність. Обсяг прав та обов»язків такої особи визначений ст. 32 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ст. 222 ЦК України правочин, який вчинений за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) піклувальника не є недійсним так як може бути схвалений ними в подальшому.

Судом встановлено, що третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3В,. знала про укладення даного договору і була зацікавлена в його укладенні за тими підставами, щоб її син навчався на бюджетній формі навчання в зв»язку з тяжким матеріальним становищем. Будь-яких дій, щодо заперечення укладання договору, його розірвання, визнання недійсним не вчиняла, тобто схвалювала його існування.

Тому за даною підставою відмова у задоволенні позовних вимог також не може бути.

Безпідставними суд вважає і посилання відповідача на те, що ГУПФУ у Дніпропетровській області є неналежним позивачем та. що на даний час законодавчо не визначений механізм відшкодування до державного бюджету затрат на навчання у випадку відмови від працевлаштування на підставі укладеної угоди. Так як ГУПФУ у Дніпропетровській області є стороною договору № 25 від 10.02.2009 року тому може ставити вимоги щодо відповідальності сторони, яка неналежним чином виконала чи не виконала свої обов»язки за дорговором.

Також на думку суду не є підставою звільнення від відповідальності відсутність встановленого законом механізму визначення затрат на навчання, які підлягають поверненню, так як при навчанні за бюджетною формою, держава здійснювала відповідні затрати на навчання студента, їх розмір підтверджується наданим судом розрахунком, підписаний керівником та головним бухгалтером навчального закладу, скріплений печаткою. В чому неправильність цього розрахунку відповідач не обґрунтовує, відповідно суд вважає розмір даних витрат достовірними та такими, що існували в дійсності.

В свою чергу судом встановлено, що на час розгляду справи та ухвалення рішення відбулись зміни у законодавстві.

Так, 15.04.2015 року Кабінетом міністрів України прийнято постанову N 216 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. N 992", відповідно до якої скасовано п. 8 Порядку № 922 працевлаштування випускників вищих навчальних закладів.

Таким чином скасовано норму щодо обов'язковості відпрацювання випускниками вищих навчальних закладів та відшкодування ними вартості навчання (крім осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю). Зазначену постанову прийнято на реалізацію основних положень Закону України "Про вищу освіту".

Таким чином, відмінено будь-яку примусовість у працевлаштуванні і відтепер випускник має вільно обирати місце майбутньої роботи на підприємстві, в організації чи установі будь-якої форми власності. Скасовано також обов'язкове підписання тристоронніх угод, видачу випускникові направлень на роботу та довідок про самостійне працевлаштування.

При цьому посилання представника позивача на те, що дані зміни поширюються лише на правовідносини, які виникли з моменту прийняття даної постанови та в майбутньому, суд вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у час, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналізуючи положення ст.. 52 ЗУ «Про освіту», Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів № 922 від 22.09.1996 року, Постанови Кабінету Міністрів України № 216 від 15.04.2015 року можна зробити висновок, що ЗУ «Про освіту» та Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів встановлювалась в відповідальність випускників вищих навчальних закладів щодо відшкодування затрат на навчання у випадку відмови від працевлаштування за направленням. Постановою КМ України від 15.04.2015 року така відповідальність скасована. Тому хоч в самій постанові не вказується на те, що її дія поширюється на правовідносини, які виникли до її прийняття, але виходячи із загальних засад дії нормативних актів у часі, положень Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, а її норми, які є нормами прямої дії, ч. 2 ст. 5 ЦК України можна зробити висновок про те, що положення Постанови Кабінету Міністрів України № 216 від 15.04.2015 року поширюються на правовідносини, які виникли до її прийняття. Так як даною постановою скасовується відповідальність випускників вищих навчальних закладів щодо відшкодування затрат на навчання у випадку відмови від працевлаштування за направленням.

Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов»язання ОСОБА_2 відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в Київському національному торгівельно-економічному університеті в розмірі 85870 грн. 97 коп.

Так як у задоволенні позовних вимог суд відмовляє в повному об»ємі відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача не підлягає стягненню судовий збір на користь держави, позивач ГУПФУ у Дніпропетровській області відповідно до п. 18 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 10.60,88,212-215ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог про зобов»язання ОСОБА_2 відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в Київському національному торгівельно-економічному університеті в розмірі 85870 грн. 97 коп., позивачу ОСОБА_1 управлнін6ню пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області відмовити

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з моменту його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд. Особи, які брали участь у судовому засіданні, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення

Рішення набирає чинності після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо така скарга не подавалась. У випадку подання апеляційної скарги, рішення суду набирає чинності після розгляду справи судом апеляційної інстанції, якщо рішення не було скасоване не або змінене.

Суддя Петрюк Т.М.