Справа № 755/9255/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, з послідуючим зняттям вказаних осіб з реєстраційного обліку в квартирі за вказаною адресою, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 03 листопада 1999 року. В 2011 році, за згодою позивача, у квартирі були зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, племінники позивача, які є громадянами Російської Федерації, іншого житла на території України не мали, маючи намір працевлаштуватись відповідачам необхідна була реєстрація. Відповідачі протягом не тривалого часу мешкали в квартирі позивача, знайшовши постійне місце роботи винаймали окреме житло, а через рік повернулись до Російської Федерації, обидва працюють та постійно проживають в м. Москва. Зважаючи на те, що відповідачі зареєстровані в квартирі позивача, нарахування за житлово-комунальні послуги проводиться з урахуванням відповідачів, при цьому всі обов'язки по утриманню житла вимушена нести позивач, як власник житла, оскільки відповідачі не сплачують за житлово-комунальні послуги, не несуть інших витрат на утримання житла, що спонукало позивача звернутись за захистом своїх інтересів до суду шляхом пред'явлення позову про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, оскільки відповідачі більше одного року не проживають в цій квартирі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною у позовній заяві, відповідачі направили на адресу суду заяви про визнання позову разом з клопотанням про розгляд справи у їх відсутність. (а.с. 50-51)

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні, підтвердив, що з 2012 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1, власником якої є позивач, в цій квартирі не проживають, на даний час постійно проживають та працюють у м. Москва Російської Федерації.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що за її особистим проханням позивач, яка є власником квартири АДРЕСА_1, зареєструвала у цій квартирі її двох синів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідачів у справі, прописка була необхідна їм для працевлаштування в місті Києві. Однак, в 2013 році відповідачі вирішили повернутись до Російської Федерації, оскільки найшли роботу в м. Москва, з цього часу у квартирі позивача не проживають, за житлово-комунальні послуги не сплачують, що створює незручності позивачу, яка самостійно несе тягар утримання житла та сплачує за житлово-комунальні послуги з урахуванням відповідачів.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Уповноважений представник третьої особи - Дніпровського районного відділу Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, в судове засідання не з'явився, третя особа подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх уповноважених представників.

Заслухавши пояснення позивача, третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 03 листопада 1999 року, видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 27 жовтня 1999 року за №926-С. (а.с.7)

Відповідно до відомостей, викладених у довідці Житлово-будівельного кооперативу «Економіст» (форма №3) від 23 квітня 2015 року (вих. №15), в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (з 1974 року), ОСОБА_4 (з 2004 року); ОСОБА_2 (з 2011 року); ОСОБА_3 (з 2011 року); ОСОБА_5 (з 2012 року); ОСОБА_6 (з 2012 року). (а.с.6)

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що з 2012 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в квартирі АДРЕСА_1, власником якої є позивач, особисті речі відповідачів у квартирі відсутні, наміру проживати в спірній квартирі відповідачі не мають, за комунальні послуги не сплачують та не несуть інших витрат по утриманню житла, ці обставини визнані відповідачами в межах даного спору шляхом подання заяв про визнання позову, які долучено до матеріалів справи, а обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню, як це передбачено ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідачі більше року у квартирі не проживають, за комунальні послуги не сплачують, наміру вселятись до спірної квартири не мають, тому з урахуванням ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення, суд визнає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

В порядку ст. 217 Цивільного процесуального кодексу України, суд задовольняючи позов, в порядку виконання рішення суду покладає виконання цього рішення в частині зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1, на Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.383, 391, 405 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України ,суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Виконання рішення суду в частині зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1, покласти на Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я