Справа № 296/8183/14-ц
Провадження № 2/296/471/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

при секретарі Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання членом сім'ї квартиронаймача та визнання права на житло, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась у вересні 2014 року до суду із вказаним позовом, в якому просила суд визнати її членом сім'ї гр. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що помер ІНФОРМАЦІЯ_4 р., який був наймачем квартири АДРЕСА_1. Також просила визнати за нею право постійного користування вказаною квартирою.

На обґрунтування заявлених вимог позивач у своєму зверненні вказала, що з 2009 року вона проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. У даному помешканні проживав її батько ОСОБА_3, який помер у 2014 році. За життя її батько являвся відповідальним квартиронаймачем, при цьому вона навчалась і закінчила у 2012 році загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 8 м. Житомира та отримала атестат про повну загальну середню освіту.

В подальшому, в період 2012-2014 років позивач навчалась у Житомирському професійному ліцеї харчових технологій на денній формі навчання і весь цей час також проживала в квартирі свого батька за вищевказаною адресою. 03.05.2014 року позивачка зареєструвала шлюб із гр. ОСОБА_4, з яким вона, за дозволом батька проживала та продовжує проживати у вказаному помешканні, хоча її чоловік на житло не претендував і на даний час не претендує. Після смерті її батька у травні 2014 року, вона залишилась і надалі, як планував покійний батько, проживати у його квартирі.

26.08.2014 року КВЖРЕП № 8 було надано інформацію за запит її адвоката про те, що до дня смерті ОСОБА_3 з ним фактично проживала дружина ОСОБА_2 та дочка від першого шлюбу, тобто позивач. Дана обставина заперечується позивачем, оскільки вона самостійно проживала у квартирі без батька протягом тривалого часу, а той із дружиною ОСОБА_2 проживав окремо в сільській місцевості. Після смерті її батька ОСОБА_2 фактично не проживала у вищевказаній квартирі, і лише останнім часом іноді приїжджала у гості та жила по декілька днів.

В подальшому їй стало відомо, що за зверненням ОСОБА_2 до суду було винесено рішення про визнання за ОСОБА_2 права постійного користування квартирою. Таким чином, позивач зрозуміла, що дружина її покійного батька вирішила самостійно приватизувати дану квартиру.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримала позовні вимоги повністю та просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності.

Третя особа та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову і просили у ньому відмовити за безпідставністю, вказуючи зокрема на рішення судів про визнання позивачки у 2006 році такою, що втратила право на користування спірною квартирою, а також встановлення судом у 2014 році, в ході розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 про визнання членом сім'ї померлого ОСОБА_3, факту проживання у спірному помешканні саме ОСОБА_2 із наймачем ОСОБА_3.

Заслухавши учасників судового процесу, свідків, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно розглянувши докази, які мають значення для справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 з 2009 р. і по час розгляду справи в суді, проживає як дочка наймача без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. Вказана обставина встановлена в ході допиту судом свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також підтверджується інформацією КП «ВЖРЕП № 8» у листі № 730 від 26.08.2014 р. та акті від 22.08.2014 р. (а.с.15,16). У відповідності до вказаного повідомлення КП «ВЖРЕП №8» наймачем даної квартири, до моменту смерті (а.с.10), являвся гр. ОСОБА_3, який є батьком позивачки (а.с.8). Після смерті батька позивачка продовжила сплачувати комунальні послуги на ім'я ОСОБА_3, оскільки за рішенням МВК № 688 від 25.09.2008 року (а.с.15) особовий рахунок відкрито і по даний час на її батька. На підтвердження цього факту позивач надала відповідні квитанції (а.с.21-24).

У відповідності до керівних роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. із змінами, внесеними за Постановами ПВСУ № 2 від 10.03.1989 р., № 13 від 25.12.1992 р., № 15 від 25.05.1998 р., «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням.

Однак, відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України, «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.ч.1,2 ст.64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст.65 ЖК УРСР) У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилася як член сім'ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».

З огляду на таку правову позицію Верховного Суду України, із законодавчих підстав визначених у ст.ст.64,65 ЖК УРСР, факти встановлені у представлених третьою особою рішеннях судів (а.с.63,66) не дають правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі.

Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані, спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо вказані особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно вищенаведеної постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати нам права на жиле приміщення належить будь - якому членові сім'ї наймача.

Статтею 10 ЦК України визначено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Частиною другою цієї статті визначено, коли у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).

Зазначене право наведено в пункті 31 частини 1 та конкретизовано у статті 31 частини 2 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» від 14 вересня 2006 року № 137-V. Відповідно до статті 31 частини 2 Хартії держави зобов'язуються вживати заходів, спрямованих на сприяння доступові до житла належного рівня; встановлювати на житло ціни, доступні для малозабезпечених осіб.

Також статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України згідно Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 р., визначено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною другою цієї статті Конвенції визначено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Конвенцією про права дитини Організації Об'єднаних Націй, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, статті 3, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Прикладом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по відношенню до України є рішення Європейського суду з прав людини від 02.03.2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України». Так, у даному рішенні Європейського суду визначено Загальні принципи, які необхідно застосовувати при вирішенні подібної справи в розумінні визначених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прав на житло: у п.40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем; у п.41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла; у п.42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»; у п.43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені, його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності; у п.44. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено (рішення Богунського райсуду від 07.12.2006 р. у справі № 2п-5249 - а.с.63), особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

У Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла), у пункті 3.1. зазначається, що Україна є соціальною, правовою державою, в якій найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека; зміст і спрямованість діяльності держави в соціальній сфері визначають права і свободи людини та їх гарантії (статті 1, 3 Конституції України). Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату(частини перша, друга статті 47 Основного Закону України).

Як зазначалось вище, права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов'язковість (частина перша статті 9 Конституції України). Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (пункт 1 статті 25). Аналогічне положення міститься в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня, 1973 року N 2148-VIII, у якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права.

Отже, право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина друга статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України).

Статтею 15 ч.1 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позивачка набула права користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, оскільки право користування виникло на законних підставах. Позивач вселилася до спірної квартири за згодою наймача, постійно проживала разом з ним тривалий час, з моменту вселення, набуття повноліття, і по даний час нею виконуються всі обов'язки наймача квартири, при цьому факт відсутності реєстрації у спірній квартирі не має правового значення у відповідності до п. 15 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України. Проживання позивачки ОСОБА_1 у вказаному жилому приміщенні носить постійний характер протягом тривалого часу.

При цьому з аналізу вищевикладених норм права, зокрема рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року і ст. 24 Конституції України, суд вважає, що права позивача ОСОБА_1, як дочки померлого наймача ОСОБА_3, та третьої особи у справі ОСОБА_2, як дружини останнього, є рівними як відносно права постійного користування квартирою АДРЕСА_1, так і права вказаних осіб на приватизацію даного житла.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 15, 30, 60, 62, 208, 209, 212 -215 ЦПК України, ст. ст. 3, 64 СК України, ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 64, 65 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, членом сім'ї наймача за адресою: АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право постійного користування квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Р. А. Галасюк