Справа №592/8257/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Литовченко О. В.
Номер провадження 22-ц/788/252/15 Суддя-доповідач - Собина Ольга. Іванівна.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

Головуючого - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Маслова В. О.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

31 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом і остаточно свої вимоги мотивував тим, що у відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк» йому неодноразово відмовляють у оплаті рахунків без надання картки клієнта банка, мотивуючи це внутрішнім розпорядженням керівництва банку, непридатністю програмного забезпечення для проведення будь-яких операцій без картки, тощо. У зв'язку з цим, він неодноразово звертався до працівників, телефонував на лінію клієнтської підтримки, звертався письмово з проханням про надання йому відомостей про банківські операції проведення яких неможливе за відсутністю картки клієнта банку. Незважаючи на його прохання, обґрунтованої відповіді йому надано не було. Систематично відмовляючи йому у наданні послуг, а так само у наданні інформації про причини відмови відповідач порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачі» та принижує його, як другосортну людину лише з тієї причини, що він не бажає користуватися карткою клієнта банку відповідача. У зв'язку з приниженням його честі та гідності фізичної особи через ненадання відповіді на звернення та відмову у проведенні платежів просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі десяти гривень.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 грудня 2014 року у позові ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому зазначає, що відповідач увесь час наполягав, що надав належну і вчасну відповідь йому, але жодних доказів цього не надавав. Незважаючи на це, суд у рішенні зазначає, що відповідь була надана, насправді відповідач їх не надав. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд посилається на те, що моральна шкода полягає у розповсюджені інформації третім особам, а оскільки немає розповсюдження інформації то немає і моральної шкоди. Позивач вважає, що така позиція суду суперечить діючому законодавству.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з інформаційним запитом, в якому просив повідомити про можливість здійснення ним касових операцій у відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк» без використання картки даного банку і про наявність будь-яких обмежень щодо касового обслуговування для клієнтів, які не користуються картками зазначеного банку (а.с.2).

24 жовтня 2012 року відповідач надав позивачу письмову відповідь за №

20.1.0.0.0/7-121011/1189 з якої вбачається, що відповідач приніс позивачу вибачення за незручності, однак зазначив, що наявність карти є способом ідентифікації, а проведення касових операцій без ідентифікації клієнта є неможливим (а.с.2).

24 червня 2014 року позивач вдруге звернувся до Голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» з інформаційним запитом, в якому просив повідомити про причини не обслуговування клієнтів, які не мають картку банку та надати йому копію відповідного розпорядження з цього приводу а (а.с.3).

12.07.2014 року відповідачем було надано позивачу письмову відповідь на його звернення за № 20.1.0.0.0/7-120419/214 в якому зазначено про можливість обслуговування без наявності пластикової картки в касі банку та в ТСО, а при обслуговуванні у спеціаліста по обслуговуванню клієнта наявність картки є обов'язковою, оскільки наявність картки є способом ідентифікації клієнта і технічно зазначений спеціаліст не може здійснювати операції без картки. (а.с.28).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є виключним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

ОСОБА_3 обґрунтовує свій позов порушенням відповідачем його прав як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про надані послуги. Механізм захисту прав споживачів визначений Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року (в редакції Закону № 3161-VІ від 01.12.2005 р.).

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. № 5, від 27 лютого 2009 р. № 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Згідно з чинною редакцією п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У ст. 1 Закону «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу, якою передбачені підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана в зв'язку з пошкодженням або знищенням майна споживача або каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідальність у виді відшкодування моральної шкоди в зв'язку з порушенням прав споживача у сфері надання йому банківських послуг не передбачена вказаним Законом.

Також місцевий судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідачем надавались позивачу письмові відповіді на його запити про відмову в здійсненні касових операцій без наявності картки і наголошувалось про необхідність ідентифікації клієнта за допомогою карти і про неможливість, у зв'язку із цим проведення касових операцій.

Крім того, статтею 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки зобов'язані ідентифікувати клієнтів відповідно до законодавства України. Законодавство України не містить переліку документів, на підставі яких банк зобов'язаний проводити банківські операції та ідентифікувати клієнтів. Тому, банк вправі самостійно вирішувати перелік офіційних документів клієнта, на підставі яких, на його думку, можливо достовірно встановити необхідні відомості, що вимагаються при заповненні касових документів.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що дії працівників відповідача щодо відмови позивачу у здійсненні касових операцій без ідентифікації особи за допомогою картки клієнта є правомірними і відповідають вимогам діючого законодавства і не потягли за собою заподіяння позивачеві моральної шкоди, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що позиція суду є упередженою, так як докази, які б свідчили про упередженість головуючого судді, в матеріалах справи відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -