Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/400/15 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф,
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2014 року за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 22.10.2006 р. з відповідачем був укладений кредитний договір №ZРААКХ14020025, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 836,02 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509. 526. 527. 530, 1054 ЦК України зобов'язання за вказаним договором не виконав, не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором.

Станом на 21.03.2014р. відповідач має заборгованість у сумі 19221,67 грн.. яка складається із заборгованості по процентам у сумі 4406,97 грн., заборгованості по комісії у сумі 180.60 грн., пені у сумі 13242,59 грн., а також штрафів у сумі 500,00 грн. фіксована частина і 891,51 грн. процентна складова, які позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати Банку по оплаті судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором №ZРААКХ14020025 від 22.10.2006 року заборгованість по процентам в сумі 4406,97 грн., заборгованість по комісії в сумі 180,60 грн., заборгованість по пені в сумі 2511,70 грн., штраф в сумі 500 грн., штраф в сумі 354 грн. 93 коп., а всього 7954,20 грн. , витрати по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 526, 527, 530 ЦК України, якими передбачені загальні умови виконання зобов'язання; виконання зобов'язання належними сторонами та строк (термін) виконання зобов'язання. Також суд правильно застосував до даний правовідносин приписи статей 546, 549 ЦК України, якими визначені види забезпечення виконання зобов'язання; надано поняття неустойки та частину 2 статті 258 ЦК України - щодо позовної давності в один рік стосовно вимог про стягнення пені.

Задовольнивши позовні вимоги ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що 22.10.2006 року між сторонами укладено кредитний договір №ZРААКХ14020025, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 836,02 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки боржник зобов'язання за вказаним договором виконував не в повній мірі, не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, суд дійшов висновку про стягнення з боржника на корить банка заборгованості по процентам в сумі 4406,97 грн., заборгованості по комісії в сумі 180,60 грн., заборгованості по пені (за останній рік) в сумі 2511,70 грн., штрафів - 500 грн. та 354 грн. 93 коп., а також судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що судом першої інстанції не досліджено Умови надання споживчого кредиту, які надавалися споживачеві на час укладення кредитного договору. Апелянт посилається на те, що під час розгляду справи суд досліджував та посилався на Умови, в яких відсутня дата їх прийняття або затвердження, відсутні дані, що саме ці Умови діяли на час укладення сторонами даного кредитного договору.

Ці доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді справи.

З матеріалів справи видно, що 22.10.2006р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ZPAARX 14020025. на підставі якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 836,02 гри. на строк 12 місяців з 22.10.2006р. по 21.10.2007р., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 15,05 грн. та одноразової винагороди у сумі 109.05 грн.

Позичальник зобов'язався здійснювати погашення заборгованості щомісяця в період сплати, за який приймається період з 22 по 28 число кожного місяця, шляхом надання Банку грошових коштів (щомісячний платіж) у сумі 89,40 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Укладений між сторонами договір складається із заяви ОСОБА_2 від 22.10.2006р.. Умов надання споживного кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) та тарифів банку (а. с. 5-9).

В заяві позичальника визначено, що при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом в розмірі 11,88% річних в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (а. с. 5).

Наданими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), затвердженими наказом від 24.05.2005р. №С-89. передбачені, зокрема, такі положення.

Згідно п.5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 даних умов (погашати кредит та сплачувати відсотки у порядку та строки відповідно до заяви, п.п. 4.1, 4.2 Умов та Тарифів), позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

Пунктом 5.3 наданих до позову Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Терміни позовної давності, відповідно до п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») сторонами встановлені тривалістю 5 років (а. с. 9).

При розгляді справи в суді першої інстанції судом взято до уваги посилання відповідача ОСОБА_6 на іншу редакцію Умов надання споживного кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) яка не містить положень щодо штрафів та позовної давності тривалістю 5 років. Надані представником відповідача Умови були досліджені судом (а. с. 49-51).

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд першої інстанції, оцінивши у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України, надані сторонами докази, вказав, що надані представником відповідача Умови не приймаються, оскільки представником відповідача не доведено, що на час підписання кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту у наданій ним редакції і що саме вони разом із заявою ОСОБА_2 складають укладений між сторонами договір, фотокопія цих Умов не завірена належним чином.

Суд зазначив, що неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором та наявність заборгованості по кредитному договору у заявленому позивачем розмірі відповідачем не заперечується.

З матеріалів справи видно, що 19.04.2012р. позичальником було здійснено часткове погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується випискою по рахунку та меморіальними ордерами від 19.04.2012р., з яких вбачається, що на погашення заборгованості по кредитному договору ОСОБА_2 сплатив 836,05 грн. на погашення заборгованості по кредиту і 1600,95 грн. на погашення заборгованості по процентам (а. с. 24).

Зарахування вказаних сум па погашення кредиту та процентів відображено у розрахунку заборгованості (а. с. 4).

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 19.04.2012р. по кредитному договору від 22.10.2006р. існувала заборгованість по кредиту у сумі 836,05 грн. та заборгованісгь по процентам у сумі 5142,32 грн.

У зв'язку зі здійсненими 19.04.2012р. платежами заборгованість по тілу кредиту була повністю погашена, заборгованість по процентам зменшилася і після 19.04.2012р. становила 4406,97 грн. Після 19.04.2012р. проценти не нараховувалися.

Також за період з 22.11.2006р. по 22.10.2007 р. щомісячно нараховувалася комісія у сумі 15,05 грн. відповідно до умов договору. Заборгованість по комісії за вказаний період становить 180,60 грн.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись приписами статей 526, 527, 530, 610, 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог банку про стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості за процентами - 4406,97 грн. і заборгованості по комісії - 180,60 грн.

Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача неустойки, суд посилався на положення статей 546, 549 ЦК України, згідно яких штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання .

З огляду на п. 5.1 Умов надання споживчого кредиту позивачем нарахована пеня за період з 22.12.2006р. по 21.03.2014р. за ставкою 0,15% від суми простроченого платежу, загальний розмір якої станом на 21.03.2014р. становить 13456,35 грн.

З урахуванням приписів частини 2 статті 258 ЦК України, якою встановлено, шо позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та з огляду на заяву відповідача про застосування позовної давності (у відповідності до ч. 2 ст. 258 ЦК України), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнув на користь банку з відповідача пеню за період з 21.03.2013р. по 21.03.2014р. у сумі 2511,70 грн., - за розрахунком, який є в матеріалах справи (а. с. 48).

Також суд правильно стягнув передбачені договором, а саме, пунктом 5.З. Умов надання споживчого кредиту штраф у сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та штраф у розмірі 5 % від суми заборгованості, який становить 354,93 грн.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосуються незгоди з судовим рішенням, оскільки він вважає, що суд повинен був врахувати сплив позовної давності, про застосування якої ним було заявлено при розгляді справи, та відмовити у задоволенні позову.

Ці доводи спростовуються наступним.

Під час судового розгляду справи відповідач заявив про застосування строку позовної давності.

Суд першої інстанції, як вбачається з матеріалів справи, вирішив це питання у відповідності до вимог закону. Так, суд зазначив, що за змістом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, яка за домовленістю сторін може бути збільшена згідно ст. 259 ЦК України.

Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») терміни позовної давності сторонами встановлені тривалістю 5 років (а. с. 9).

Кредитний договір був укладений на строк до 21.10.2007 р. включно.

Стаття 264 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебіг) позовної давності, до нового строку не зараховується.

Перебіг позовної давності перервався вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу,

З матеріалів справи видно, що судом першої інстанції враховано те, що внесенням 19.04.2012р. платежів на погашення заборгованості за кредитним договором, відповідач здійснив дії, які свідчать про визнання ним свого боргу. Так, відповідач ОСОБА_2 19.04.2012 року вніс в рахунок погашення заборгованості за кредитом 836, 05 грн. та 1600 грн. 95 коп. (а. с. 24).

Після переривання перебіг позовної давності починається заново, з даним позовом Банк звернувся 02.04.2014 р. - в межах строку позовної давності.

Із апеляційної скарги вбачається, що інші доводи не мають належного обґрунтування у чому полягає порушення вимог матеріального і процесуального права, а тому не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: