АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Старавто» закритого акціонерного товариства «КиївстарДж.Ес.Ем.» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення за лікарняними листами за період непрацездатності та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до дочірнього підприємства «Старавто» /надалі ДП «Старавто»/ закритого акціонерного товариства «Київстар Дж.Ес.Ем.» /надалі ЗАТ «КиївстарДж.Ес.Ем./ про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення за лікарняними листами за період непрацездатності та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його було незаконно звільнено з посади заступника директора з експлуатації дочірнього підприємства «Старавто» згідно п.1 ст. 36 КЗпП, остільки угода про припинення трудового договору була підписана ним під моральним тиском й у подальшому він відкликав свій підпис та згоду на звільнення за угодою сторін, а також безпідставно відмовлено в оплаті листків непрацездатності.

Із огляду на це, ОСОБА_1 просив суд поновити його на роботі, стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виплату по листам непрацездатності, а також моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, в якому позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Як убачається з матеріалів справи і встановлено судом, 01 січня 2002р. між сторонами було укладено трудовий договір № 2, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора, а 01 грудня 2008р. переведений на посаду заступника директора з експлуатації ДП «Старавто» ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем.» /а.с.4,78 т.1/.

Встановлено, що засновником ДП «Старавто» ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем.» є ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем» /а.с.41-71/.

Відповідно до матеріалів справи 26 грудня 2014 р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив звільнити його з займаної посади за угодою сторін з 31 грудня 2014р. й на підставі якої засновником було прийнято рішення №4 від 26 грудня 2014р. про задоволення заяви про звільнення позивача з роботи з 31 грудня 2014р. за угодою сторін й рекомендовано директору товариства вказане рішення впровадити згідно з чинним законодавством /а.с.74,75 т.1/.

Аналогічного змісту вимога позивача - про звільнення його з роботи з 31 грудня 2014р. міститься й у додатковій угоді № 1 до трудового договору № 2 від 26 грудня 2014р. /а.с.76 т.1/.

Наказом № 528 0С від 29 грудня 2014р. директора ДП «Старавто» ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем.» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України /а.с.83/.

Отже, ОСОБА_1 звертався до відповідача про звільнення з власноручно викладеною заявою про звільнення його з роботи за угодою сторін, а також наполягав на його звільненні з роботи з 31 грудня 2014р. відповідно до додаткової угоди до трудового договору.

Зі справи убачається, що у подальшому позивач мав намір анулювати досягнуту домовленість про звільнення його з роботи за угодою сторін.

Разом із тим, відповідно до керівних роз'яснень, що містяться у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП /за згодою сторін/ договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Із урахуванням зазначеного, подальший вияв бажання ОСОБА_1 анулювати домовленість про його звільнення у відсутність згоди на це адміністрації підприємства, не свідчить про незаконність його звільнення.

За таких обставин, районний суд правомірно визнав звільнення ОСОБА_1 з роботи таким, що відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, на підставі поданої ним заяви та додаткової угоди № 1 до трудового договору, а його волевиявлення про звільнення було добровільним.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про звільнення з роботи не з власної волі й написання відповідної заяви під тиском адміністрації підприємства ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку в рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Із долучених до справи доказів, в тому числі й з пояснень свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не вбачається застосування щодо ОСОБА_1 тиску під час написання ним заяви про звільнення, чи додаткової угоди до трудового договору.

Позивача звільнено з роботи не за ініціативою адміністрації, а за угодою сторін, у відповідності до положень ч.1 ст.36 КЗпП України, в той час як ч.3 ст.40 КЗпП України встановлено заборону розірвання трудового договору з особою під час її тимчасової непрацездатності лише при умові звільнення за ініціативною власника або уповноваженого ним органу.

За таких обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправомірність його звільнення в період тимчасової непрацездатності.

Встановлено, що листок непрацездатності серії АГЗ № 679731, виданий АЗСМ №10 КМП УГМСД Голосіївського району м. Києва 29 грудня 2014р., який засвідчував непрацездатний стан ОСОБА_1 з 29 грудня 2014р. по 05 січня 2015р., відповідачем правомірно оплачено, оскільки вказаний листок було відкрито, як первинний, в період, коли позивач перебував з товариством у трудових стосунках.

Твердження апеляційної скарги про необхідність оплати й інших листів непрацездатності, виданих ОСОБА_1 в період з 05 січня 2015р. по 30 січня 2015р., колегія суддів визнає безпідставними.

Відповідно до Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом МОЗ України 09 квітня 2008р. N 189, зареєстрованого в МЮ України 4 липня 2008 р. за N 589/15280, випадок тимчасової непрацездатності - це тимчасова непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров'я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - "стати до роботи". У разі, якщо особа стала непрацездатною з приводу того самого захворювання, травми до виходу на роботу або відпрацювала неповний робочий день, випадок тимчасової непрацездатності не переривається. При виникненні іншого захворювання, травми, відпустки в зв'язку з вагітністю випадок тимчасової непрацездатності вважається новим.

Встановлено, що підставою до відкриття 29 грудня 2014р. АЗСМ №10 КМП УГМСД Голосіївського району м. Києва на ім'я ОСОБА_1 листка непрацездатності, було виявлене у нього захворювання й після відновлення його працездатності, 05 січня 2015р., листок було закрито. /а.с.6 т.1, а.с. 12 т.2/.

Разом із тим, із долучених до справи доказів убачається, що 05 січня 2015р. дорожньою клінічною лікарнею №2ДТГО «Південно-Західної залізниці» на ім'я ОСОБА_1 було відкрито листок непрацездатності у зв'язку з виявленим у нього захворюванням: СКХ. Конкремент правого сечоводу й після закриття якого 15 січня 2015р. з відміткою «продовжує хворіти», поліклінікою лікарні було визнано доведеним непрацездатний стан позивача з цих же причин до 30 січня 2015р. /а.с.7,8 т.1, а.с. т.2/.

Отже, матеріалами справи доведено, що листок непрацездатності, виданий ОСОБА_1 АЗСМ №10 КМП УГМСД Голосіївського району м. Києва, засвідчив його непрацездатний стан з 29 грудня 2014р. по 05 січня 2015р. з причин хвороби : гострий риніт, гострий фарингіт та гіпертонічний криз, проте іншим медичним закладом 05 січня 2015р. позивач був визнаний непрацездатним у зв'язку з виявленням у нього іншого захворювання - СКХ. Конкремент правого сечоводу.

Враховуючи згадане Положення про експертизу тимчасової непрацездатності та обставини справи, правових підстав до обов'язку товариства вчиняти дії по оплаті листків непрацездатності, відкритих на ім'я ОСОБА_1 05 січня 2015р. та 16 січня 2015р., немає.

За наведених підстав та з урахуванням змісту Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що відкриттям 05 січня 2015р. листка непрацездатності було порушено вимоги п.1.8 Інструкції «Про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» та вважає за необхідне у мотиви прийнятого в цій частині рішення внести відповідні виправлення.

Колегія суддів визнає безпідставними посилання апеляційної скарги про те, що додаткова угода №1до трудового договору в розумінні положень ст.ст. 203, 215 ЦК України є нікчемною.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.

Отже, правовідносини між сторонами є трудовими, предметом трудового договору є праця людини, а тому трудовий договір з доповненнями до нього - не є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, у зв'язку з чим правові підстави застосування до виниклих правовідносин ст.ст.203,215 ЦК України, відсутні.

Колегія суддів враховує і ту обставину, що волевиявлення ОСОБА_1 розірвати трудовий договір за угодою сторін засвідчено ним не лише у додатковій угоді до договору, а й у власноручно викладеній заяві /а.с.74 т.1/.

Відповідно до даних, які містяться у матеріалах справи, 31 грудня 2014р. відповідачем на адресу місця проживання ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку було направлено копію наказу про припинення трудового договору, розрахунковий листок, а також рекомендовано звернутися за отриманням трудової книжки /а.с.77 т.1/

Встановлено, що згадане поштове відправлення позивачем отримано 10 січня 2015р. /а.с.78 т.1/.

Зі справи вбачається, що з наказом про припинення трудового договору ОСОБА_1 ознайомлений 30 січня 2015р. /а.с.83 т.1/. Видано йому й трудову книжку /а.с.82 т.1/.

З урахуванням викладеного та матеріалів справи у їх сукупності, районний суд обґрунтовано встановив відсутність у справі доказів, які б свідчили про порушення трудових прав ОСОБА_1 під час звільнення.

Разом із тим, відмовляючи у позові з підстав його недоведеності, суд першої інстанції одночасно виходив також і з того, що ОСОБА_1 пропустив передбачений положеннями ст.233 КЗпП України місячний строк звернення у суд з позовом за захистом своїх прав.

При цьому районний суд не врахував керівні роз'яснення, що містяться у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін… Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Отже, встановивши незаконність вимог ОСОБА_1, суд відмовив у задоволенні позову і за його необґрунтованістю і за пропущенням строку звернення до суду з цим позовом, що є неприпустимим.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що така підстава відмови у позові, як пропущення строку звернення до суду, підлягає виключенню із мотивувальної частини рішення суду.

З урахуванням викладеного, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року змінити в частині правового обґрунтування.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/5505/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9741/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.