АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/768/15
Справа № 638/9707/14-ц
Категорія: житлові Головуючий 1 інст. - Лазюк С.В.
Доповідач - Макаров Г.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Органа опіки та піклування Харківської міської ради, Дзержинський РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації та зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Органа опіки та піклування Харківської міської ради, Дзержинський РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області про вселення, -

встановила:

13.06.2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 10 вересня 2001 року його мати - ОСОБА_4, придбала трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. 05.11.2003р. ОСОБА_4 зареєструвала у квартирі за вказаною адресою його колишню дружину - ОСОБА_1, та його дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі договору піднайму житлової площі від 05.11.2003 року. Цей договір було укладено між матір'ю позивача - ОСОБА_4 та відповідачем на один рік і примірник знаходився у сторін та у дільниці № 4 КП «Жилкомсервіс» м. Харкова. У квартирі відповідачі ніколи фактично не проживали. Відповідач має власну квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка належить їй на праві приватної власності, де вона разом з дочкою, ОСОБА_3, постійно проживає по теперішній час. ІНФОРМАЦІЯ_5 року мати позивача - ОСОБА_4, померла. Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Позивач зазначив, що є єдиним спадкоємцем, який у визначений законом час прийняв спадщину і зареєструвався у вказаній квартирі. 08 серпня 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано Дзержинським відділом актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 483. Відповідач не є членом його сім'ї, вона була лише зареєстрована у спірній квартирі, у якій ніколи не мешкала, а позивач вимушений сплачувати комунальні послуги за неї та їх дочку. Самостійно відповідачі відмовляються знятися з реєстраційного обліку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про вселення.

В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом відповідач посилається на те, що вона та її дочка були на законних підставах зареєстровані у спірній квартирі з заявою матері ОСОБА_2, а не на підставі договору піднайму, як вказує у свої заяві позивач. У вказаній квартирі вона та її дочка не проживають з поважних причин, а саме тому, що ОСОБА_2 чинить перешкоди, самовільно виселив їх з квартири, змінив замки на вхідні двері у квартирі, та взагалі ніколи не пускає їх у квартиру. Оскільки відповідач вважає, що виселення з квартири було незаконним, а припинення сімейних відносин не позбавляє її та її дочку права користування займаним приміщенням, вона звернулася до суду з позовом про вселення.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав просив в позові відмовити, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити.

Представник третьої особи - Органа опіки та піклування Харківській міської ради, в судове засідання не з'явився, надав до суду свої заперечення, у яких просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відносно зняття з реєстрації неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовити та слухати справу за відсутністю їх представника.

Представник третьої особи - Дзержинський РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області, в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю їх представника.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації задоволені. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано Дзержинський РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області анулювати реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2014 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, застосування закону, який не поширюється на спірні правовідносини, оскільки задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд не прийняв до уваги, що вона з дочкою не мала можливості мешкати в квартирі з поважних причин, так як позивач ОСОБА_2 чинив їм перешкоди у проживанні у даній квартирі, а саме самовільно їх виселив, змінив дверні замки та не пускає їх до квартири.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомочне, якщо інше не витікає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно до ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням положень ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних стосунків з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків із власником.

Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.11 вказаного Закону та «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» затвердженого Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 р. за № 2109/22421 реєстрація місця проживання та зняття з реєстрації здійснюється органом реєстрації, яким є Державна міграційна служба.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції встановив такі факти та відповідні їм правовідносини:

10 вересня 2001 року мати позивача - ОСОБА_4 придбала трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

05 листопада 2003 року з дозволу власника спірної квартири були зареєстровані дружина позивача - ОСОБА_1 та їх дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В цій квартирі відповідачі ніколи фактично не проживали. Відповідач має власну квартиру, яка належить їй на праві приватної власності, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, де вона постійно мешкає разом з дочкою ОСОБА_3.

За життя колишній власник спірної квартири ОСОБА_4 неодноразово зверталася до відповідача ОСОБА_1 з проханням знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, що підтверджується повідомленням від 15 травня 2005 року.

08 серпня 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. При цьому місце проживання дитини за згодою сторін було визначене місцем проживання матері, тобто відповідач, не є членом родини позивача, а право неповнолітньої дитини ОСОБА_3 на житло, передбачене ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечене.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Спірну квартиру ОСОБА_2 отримав у спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 січня 2014 року (а.с. 10).

Позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12) та зареєстрований за вказаною адресою з 02.04.2014 року.

Згідно довідки дільниці №4 КП «Жилкомсервіс» в квартирі АДРЕСА_1 відповідачі зареєстровані з 05.11.2003 року. Судом було встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач та неповнолітня дочка ніколи там не проживали, комунальні послуги ОСОБА_1 не сплачувала. Дочка ОСОБА_3 ніколи не знаходилась на обліку у дитячій поліклініки №4 Дзержинського району м. Харкова, тобто за адресою спірної квартири, що підтверджується відповіддю головного лікаря ХМДП №4 від 21 червня 2013 року за № 278. Навчається у гімназії , яка знаходиться у центрі міста Харкова по вул. Римарській.

Відповідач не є членом сім'ї позивача, оскільки шлюб між ними розірваний на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2006 року та відповідачі не мешкають в квартирі більш ніж 11 років.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з врахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності на квартиру припиняє право членів сім'ї на користування цією квартирою.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника квартири на відчуження цього об'єкта, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач набув право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 січня 2014 року, виходив з того, що після зміни власника спірної квартири відповідач не набула самостійного права на житло з підстав передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК, ст.ст. 61, 64 ЖК).

Таким чином за відсутності у відповідача законних підстав для проживання у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, та за відсутності такої згоди власника, наявні законні підстави для захисту порушеного права позивача щодо користування та розпорядженням належним йому майном.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Наведені у рішенні мотиви, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції, щодо задоволення позову в частині зобов'язання Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області анулювати реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1, судова колегія вважає необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення в цій частині, з порушенням норм матеріального права, так як покладення судом на третю особу, яка у даній справі не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, обов'язку зняти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з реєстрації, відповідно до норм чинного цивільно-процесуального законодавства є неможливим. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється Міграційною службою на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1. слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 309, 313, 316, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2014 року - змінити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області анулювати реєстрацію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: -