Справа № 348/1505/14-ц
Провадження № 22-ц/779/315/2015
Головуючий у 1 інстанції Мужик І.І. І. І.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В,Д.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання договорів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки удаваними в частині покупця, визнання покупцем квартири та земельної ділянки, визнання даної квартири та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину квартири та земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 23 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Надвірнянського районного суду від 23.12.2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання договорів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки удаваними в частині покупця, визнання покупцем квартири та земельної ділянки, визнання даної квартири та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину квартири та земельної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи та неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. У зв'язку із цим, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що суд належним чином не врахував покази свідків, зокрема ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_6, які підтвердили, що спірна квартира і земельна ділянка куплялись за спільні кошти саме подружжям, а не ОСОБА_3 Такі самі обставини справи могли підтвердити інші свідки (батько, мати та брат), однак суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання щодо їх допиту. По суті суд жодними доказами не спростував її позовних вимог, які підтверджені належними показами свідків.

Апелянт вважає оспорювані правочини удаваними. Після народження другої дитини вона з ОСОБА_4 вирішили придбати іншу більшу квартиру шляхом продажу двохкімнатної, яка знаходилась у їх власності. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 24.06.2005 року вони продали квартиру ОСОБА_9 за суму еквівалентну 14500 доларів США. Дані кошти забрав собі ОСОБА_4 Після цього відповідач запевнив, що в найкоротші строки придбає для сім'ї нове житло. Через місяць ОСОБА_4 повідомив, що знайшов квартиру у приватному будинку, біля якого є земельна ділянка та, що всі документи по купівлі квартири оформить самостійно.

В липні 2005 року ОСОБА_4 повідомив, що придбав житло для сім'ї, а саме квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку за суму 10000 доларів США. Вона не перевіряла документи на придбану нерухомість, так як довіряла своєму чоловіку. В 2006 році ОСОБА_4 зареєстрував її та дітей у квартирі. На придбаній земельній ділянці ними самовільно був побудований житловий будинок.

В 2009 році стосунки між подружжям погіршились і ОСОБА_4 та його батьки почали погрожувати її виселенням. Рішенням Надвірнянського районного суду від 08.05.2012 року шлюб між ними розірваний, а неповнолітніх дітей залишено проживати разом з нею.

Копію оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2005 року вона отримала випадково тільки в 2013 році. Відповідно до вимог ст.235 ЦК України, даний договір є удаваним правочином, оскільки насправді покупцем спірної квартири була вона та її колишній чоловік - ОСОБА_4, а не ОСОБА_3 Про всі умови договорів купівлі-продажу домовлявся ОСОБА_4,а тому і квартира, і земельна ділянка повинні були придбані у їхню власність, оскільки купівля здійснювалась за спільні кошти подружжя.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи апелянта та її представника, заперечення ОСОБА_3 та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам процесуального права.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що не має підстав для визнання правочинів удаваними, оскільки такий факт матеріалами справи та належними і достовірними доказами не доведений. Крім того, оспорювані позивачем два договори купівлі-продажу квартири і земельної ділянки від 14.07.2005 року та від 06.08.2005 року укладені відповідно до вимог закону, а тому підстав для їх визнання недійсними не має.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1999 року по 06.05.2012 року. Від шлюбу в сторін народилось троє дітей, які на даний час проживають разом з позивачем і знаходяться на її утриманні та вихованні.

У власності ОСОБА_4 з 02.07.2001 року знаходилась двохкімнатна квартира АДРЕСА_2. 24 червня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого останньому була продана вищезазначена квартира.

14 липня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №Д-403. Згідно даного договору ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3. Згодом, 06.08.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,578 га для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №687.

Позивач не погоджується з даними договорами купівлі-продажу, які укладались на ім'я ОСОБА_3 та вважає їх удаваними.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання спірних договір удаваними з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись з позовом до суду про визнання правочинів удаваними, ОСОБА_2 не довела ту обставину, що під час укладення договорів купівлі-продажу сторони (ОСОБА_3 та ОСОБА_6.) мали намір приховати будь-який інший правочин, який вони насправді вчинили. Більше того, ОСОБА_2 не заперечує, що між сторонами насправді було укладено договори купівлі-продажу, тобто сторони договору дійсно мали намір продати та придбати квартиру і земельну ділянку, а тому відсутній сам факт удаваного правочину. На думку колегії суддів, за спірними договорами виникли саме ті права та обов'язки сторін, що випливали зі змісту договорів. Такі обставини справи нічим не спростовуються.

Для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

В той же час, ОСОБА_2 не погоджується з особою покупця, яка придбала спірне нерухоме майно та вважає, що саме вона та її чоловік мають виступати покупцями за даними договорами. Однак, такі обставини не можуть слугувати підставою для визнання договорів удаваними, оскільки основною підставою для визнання договору удаваним слугує те, що правочин вчиняється з метою приховати інший правочин, тобто між сторонами насправді мають встановитися інші правовідносини, а ні ж ті, які передбачені умовами договору. В даному випадку стверджувати про це не має жодних підстав.

Крім того, як вбачається із п.13 договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, продавець і покупець підтвердили, що цей договір не є удаваним або мнимим правочином і відповідає їх дійсним намірам. Такі ж умови, наведені і в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2005 року (а.с.8-10, т.1).

Не заслуговують на увагу доводи апелянта з приводу того, що факт укладення удаваних правочинів можуть підтвердити відповідні свідки.

Згідно з ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Однак, позивач, окрім пояснень свідків, які в більшості пов'язані з нею родинними стосунками, ніяких доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надала. Крім того, такі пояснення свідків є непереконливими, оскільки спростовуються, зокрема поясненнями ОСОБА_8, ОСОБА_7 та іншими показами.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Додатково, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначено у ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, згідно договорів купівлі-продажу, набув права власності на спірну квартиру та земельну ділянку. Тобто на даний час він являється законним власником нерухомого майна і у суду не має підстав для позбавлення його права, гарантованого Конституцією України та законами України.

Враховуючи все вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 та відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий А.І. Шишко

Судді: Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк