Ухвала іменем україни
21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зміну способу стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 03 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 19 березня 2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 було розірвано шлюб. Від шлюбу мають двох спільних дітей - доньку, 2004 року народження, та сина, 2006 року народження.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 21 січня 2011 року у цивільній справі № 2-49/2011 було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 листопада 2010 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Посилаючись на те, що присуджений порядок сплати аліментів є для позивача незручним, оскільки вона постійно проживає в Туречинні, не працює, просила суд змінити спосіб стягнення аліментів та щомісячно стягувати з неї аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5, 2004 року народження, та ОСОБА_8, 2006 року народження, у твердій грошовій сумі, у розмірі 600 грн на кожну дитину з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення старшою з дітей повноліття.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 03 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 серпня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, від імені якої діє ОСОБА_7, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що наведені в позовній заяві обставини, яким обґрунтовано позов, не дають підстав для зміни способу стягнення аліментів, не доведено, що така зміна не буде порушувати права та законні інтереси дітей.

Проте погодитись із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення судів не відповідають.

Судом установлено, що рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 21 січня 2011 року присуджено до стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей 1/3 частини її заробітку, доходу, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 листопада 2011 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а. с. 9-10).

З копії свідоцтва про шлюб (а. с. 13) вбачається, що ОСОБА_4. 01 травня 2009 року уклала шлюб з громадянином Турецької республіки ОСОБА_10 (а. с. 13). Від шлюбу має сина, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 14).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 05 лютого 2014 року, справа № 6-143 цс13.

Таким чином, вирішуючи спір, судом не враховано доводи позивача про те, що вона бажає утримувати своїх дітей до їх повноліття, разом з тим у неї змінилися життєві обставини, позивач не має постійного заробітку, проживає за межами території України, а сума, яку вона просить стягнути з неї на утримання дітей перевищує встановлену раніше за рішенням суду. Відмовляючи в задоволенні позову, суд своє рішення належним чином не мотивував, зокрема не встановив, яким чином зміна способу присудження аліментів буде порушувати права дітей.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 03 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 серпня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк