Номер провадження: 22-ц/785/4426/15
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення прибудови,

встановила:

24 січня 2015 року Одеська міська рада (далі - ОМР) звернулася до суду з позовом про зобов'язання відповідачів власними силами і за свій рахунок звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, шляхом знесення самочинно збудованого приміщення, загальною площею 48,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с.24-26).

Вказана квартира розташована на другому поверсі двоповерхового будинку і складається з двох житлових кімнат площами 17,2 кв.м. та 26,9 кв.м. загальною площею 65,4 кв.м.

Крім того позивач зазначив, що ОСОБА_3, не маючи права власності чи користування земельною ділянкою біля спірної квартири, не маючи дозволу на будівництво та затвердженого проекту, самочинно добудувала на окремій земельній ділянці приміщення площею 48,6 кв.м.

На приписи начальника дільниці №3 КП ЖКС "Пересипський" від 02.12.2013 року про надання дозвільних документів на прибудову не реагувала, у зв'язку з чим 11.12.2013 року відносно ОСОБА_3 було складено протокол про порушення ст.150 КпАП України (а.с.13).

Посилаючись на те, що відповідачами було здійснено будівництво приміщення без відповідного дозволу на земельній ділянці, що належить позивачеві та не надавалася у користування відповідачам, позивач просив його вимоги задовольнити.

У судове засідання представник позивача подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі, розглянувши справу за його відсутності, при цьому погодився на розгляд справи в заочному порядку у випадку неявки відповідачів.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року позовна заява ОМР була задоволена.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ставлять питання про скасування вищевказаного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОМР, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності відповідачу по справі - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу (а.с.24-26). Вказана квартира розташована на другому поверсі двоповерхового будинку і складається з двох житлових кімнат площами 17,2 кв.м. та 26,9 кв.м. загальною площею 65,4 кв.м.

Відповідач ОСОБА_3, яка є донькою власника зазначеної квартири - відповідача ОСОБА_4, не маючи права власності чи користування на земельну ділянку біля будинку АДРЕСА_2 та не маючи дозволу на будівництво та затвердженого проекту, самочинно здійснила реконструкцію квартири, добудувавши приміщення площею 48,6 кв.м.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 на приписи начальника дільниці №3 КП ЖКС "Пересипський" від 02.12.2013 року про надання дозвільних документів на прибудову не реагувала, 11.12.2013 року відносно неї було складено протокол про порушення ст.150 КпАП України (а.с.13).

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в порушення чинного законодавства України відповідачі здійснили самочинне будівництво, оскільки згідно ч.1, ч.2, ч.4 ст.376 ЦК України споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу.

Враховуючи, що власник земельної ділянки - ОМР заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка самочинно його здійснила на його земельній ділянці, суд дійшов висновку про необхідність знесення цього будівництва відповідачами.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Дійсно, у відповідності до ч.1, ч.2, ч.4 ст.376 ЦК України споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка самочинно його здійснила на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідачі не надали суду жодних доказів правомірності будівництва на земельній ділянці, яка належить ОМР, та яка не надавала згоди на будівництво на ній і не вирішувала питання про виділення земельної ділянки в користування відповідачів.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що вона зверталась до ОМР із заявою про надання їй в користування земельної ділянки під будівництво, однак їй у цьому було відмовлено, є безпідставним, оскільки будівництво здійснювалось з 2010 року, а до ОМР ОСОБА_3 вперше звернулась лише вкінці 2014 року після надання їй припису на знесення самочинного будівництва, та в 2015 році - після виникнення цього спору (а.с.61, 97-101).

Також не є підставою для здійснення самочинного будівництва та обставина, що сім'я ОСОБА_3 нараховує 7 осіб, однак мешкають вони у житловому приміщенні будинку, який не приданий для проживання і підлягає знесенню, оскільки зазначені обставини дають право ОСОБА_3 та членам її родини на покращення житлових умов іншим способом, передбаченим чинним житловим законодавством України, а не шляхом здійснення самочинного будівництва.

При цьому суд правомірно виходив із вимог ст.14 Конституції України, згідно якої земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та об'єктом права власності Українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Також суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ст.ст. 12, 83, 125, 152 ЗК України, у відповідності до яких до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить в т.ч. розпорядження землями територіальних громад. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Саме власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Крім того, згідно ст.9 Закону України "Про архітектурну діяльність" будівництво (реконструкція) об'єкту здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

Статтею 5 Закону України "Про основи містобудування" від 16.11.1992 року за №2780-12 передбачено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпеченні: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови. Згідно п. 4 ч.2 ст.17 вказаного Закону України містобудівна документація є основою для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування території.

У відповідності до ст.ст. 23, 24 Закону України "Про планування і забудову території" будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з діючим законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними та місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацію. Фізичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад чи їх виконавчих органів у разі делегування їм таких повноважень, дозвіл на будівництво об'єкту містобудування.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції також обґрунтовано виходив із того, що у відповідності до п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Оскільки відповідачі відповідним чином на заходи реагування з боку ОМР не реагують та відмовляються у добровільному порядку знести самовільне будівництво та звільнити земельну ділянку, яка їм не належить, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність зобов'язання їх звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, шляхом знесення самочинно збудованого приміщення, загальною площею 48,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Що стосується доводів апелянтів про те, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, то вони є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, протокол про порушення відповідачем ОСОБА_3 ст.150 КпАП України було складено 11.12.2013 року (а.с.13) і лише після цього на її адресу були направлені вимоги щодо звільнення земельної ділянки.

Що ж стосується Постанови № 738 у справі про адміністративне правопорушення від 28.10.2010 року, на яку посилається відповідач ОСОБА_3, то зазначена Постанова винесена щодо перебудови у дворі будинку гаражу в кімнату, а тому не стосується даного спору (а.с.65).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко