Справа №2-172/2241/14
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

(з а о ч н е)

14 травня 2015 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Борисов С.А.,

при секретарі Міронові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ювілейне цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» та Публічного Акціонерного Товариства «Укрсиббанк» про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

Представник позивача - ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву про розгляд справи без їх участі, а також у якій підтримав пред'явлений позов у повному обсязі та просив задовольнити його, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27.03.2008 року та договором іпотеки №0/00/3 від 27.03.2008 року) в рахунок погашення заборгованості, що виникла у ОСОБА_1 перед банком, а також визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на іпотечне майно (розташоване за адресою: АДРЕСА_1) та виселити із зняттям з реєстрації відповідачку та всіх інших осіб, які зареєстровані та перебувають за вищевказаною адресою.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, представник ПАТ «Дельта Банк» надав письмові заперечення, у яких наводить підстави про необґрунтованість та безпідставність пред'явлених вимог, тому просив у їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву про розгляд справи без їх участі та просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 на підставі необґрунтованості та безпідставності пред'явлених позовних вимог, вважаючи їх такими, що суперечать нормам чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 27.03.2007 між АКІБ «УКРСИББАНК» (правонаступником всіх прав та зобов'язань якого, на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року є ПАТ «УКРСИББАНК», яке у свою чергу, згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року передало право вимоги за вищевказаним кредитом ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 180 000,00 доларів США, який зобов'язувалася повернути у повному обсязі в строк до 26.03.2029 року або достроково зі сплатою процентів за користування кредитом і АКІБ «УКРСИББАНК» свої зобов'язання за Договором виконав, надавши відповідачці кредит у зазначеній сумі.

Також, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором 27.03.2008 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №0/00/3, відповідно до якого іпотекодавець, передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею: 109,4 кв.м, з яких житлова площа становить - 40,4 кв.м.

Обтяження вказаного нерухомого майна іпотекою було зареєстроване Банком у порядку, передбаченому законом у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора, відповідно до ст.514 ЦК України, переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу вказаних норм 08.12.2011 року Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК» відступило свої права вимоги заборгованості за Кредитними договорами (у тому числі за вище вказаним кредитним договором) Публічному акціонерному товариству «ДЕЛЬТА БАНК», що підтверджується випискою з Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та актом прийому передачі Документації.

У порушення умов Кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 192321,27 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 05.05.2014 року є еквівалентом 2 192 462,48 грн., що підтверджується відповідною довідкою про стан заборгованості.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Так, статтею 629 ЦК України передбачено, що Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Та передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно договору забезпечення, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, договором забезпечення Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як встановлено судом, Позичальник не виконав основного зобов'язання, а тому Позивач набув право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

У відповідності до ст.35 Закону України «Про іпотеку» 08.05.2014 року Позивач направив на адресу Відповідача вимогу про усунення порушення, про погашення заборгованості за кредитним договором та про виселення, з попередженням, що у випадку невиконання вимоги Позивач змушений буде звернути стягнення на предмет потеки.

Станом на дату звернення до суду вимога ПАТ «Дельта Банк» про усунення порушення не виконана, особи, які проживають у житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки добровільно не виселилися, - спір продовжує залишатися невирішеним.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно ст. 16 ЦК України, визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом, в тому числі і визнання права.

Вказана норма кореспондує приписам ст. 346 ЦК України згідно яких право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Викладена позиція Банку підтверджується керівними роз'ясненнями, що наведенні у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Частиною ч.3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Підстави та порядок виселення передбачений Законом України «Про іпотеку» та Житловим кодексом Української PCP, зокрема, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно з ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Статтею 109 Житловим кодексом Української PCP визначено, що «Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті».

Як встановлено у судовому засіданні, відповідач та особи, які проживають у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки вимогу Банку про виселення добровільно не виконали, тому наявні підстави вважати, що у найближчий термін вони також не звільнять предмет іпотеки у добровільному порядку. За таких обставин, відповідач та інші мешканці житлового приміщення, яке є предметом іпотеки підлягають виселенню у судовому порядку.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Окрім, того п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що Державна реєстрація прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили.

Таким чином, з огляду на положення вищевказаних норм закону, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави на суму заборгованості за кредитним договором та передачу застави в заклад банку суд вважає обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідачки за первісним позовом ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3654,00 грн. сплачені позивачем при подачі позову.

Що стосується вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 р., що укладений між Публічним акціонерним товариством «УКРСИББАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» недійсним без застосування наслідків його недійсності, суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними з наступних підстав.

Так, свої доводи за зустрічним позовом ОСОБА_1 аргументує тим, що договір купівлі-продажу вимоги за кредитами договором факторингу, який, на думку позивачки, первісний кредитор не мав права укладати та новий кредитор не набув права вимоги до неї, Проте суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 з вищенаведених підстав.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно з ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Даний Договір був укладений з дотриманням всіх вимог, передбачених статтею 203 ЦК України, підтвердження чого є нотаріальне посвідчення.

Також, цей Договір укладено у відповідності до пункту 3 статті 656, статей 512-516 Цивільного кодексу України, означений Договір не є Договором факторингу, не передбачає надання фінансових послуг Новим кредитором - Кредитору, щодо стягнення боргу з боржника, встановлює зобов'язання Нового кредитора щодо самостійного (за рахунок власних коштів і на власний ризик) стягнення боргу, тому не підпадає під дію ЗУ «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч.2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 10.07.2007 року, в якій зазначено, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі її у розпорядження визначеної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

Враховуючи викладене, оспорюваний договір за правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором Факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Зокрема, згідно з ч.3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлене договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт, а сторонами ж у договорі купівлі-продажу є Покупець і Продавець, тобто дані договори мають різний суб'єктний склад.

Так, відповідно до договору купівлі продажу - прав вимоги від 08 грудня 2011 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно п 2.1 якого, з урахуванням положень цього Договору, продавець цим погоджується продати (відступити) Права вимоги за кредитами та передати їх Покупцеві, а Покупець цим погоджується придбати Права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі.

Пунктом 1.1 цього Договору встановлено, що право вимоги за кредитами означає всі права вимоги Продавця в якості кредитодавця по відношенню до Позичальників в якості позичальників стосовно кредитів за відповідними Кредитними договорами, зокрема та не виключно по Договору про надання споживчого кредиту №0 від 27.03.2008 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, а також по відношенню до осіб, що надають забезпечення, за відповідним Договором забезпечення.

Отже, на підставі вищезазначеного договір купівлі - продажу прав вимоги від 08.12.2011 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» не є договором факторингу, а отже не може бути визнаний недійсним на підставі порушень вимог ст.1078 ЦК України

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Ні ОСОБА_1, ні її представником не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3654,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88, 212, 215, 214, 224 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 11, 13-16, 526, 527, 530, 554, 589, 1049, 1054, 1078 Цивільного кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності - задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_2) за кредитним договором №0 від 27.03.2008 року у розмірі 192 321,27 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 05.05.2014 складає 2 192 462,48 грн., перед Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК» (Код , адреса місця знаходження: 01001, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36, корп. Б) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотеко держателю - Публічному акціонерному товариству «ДЕЛЬТА БАНК» вказаного предмета іпотеки у власність.

Визнати за Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК» (Код , адреса місця знаходження: 01001, м. Київ, вул. Щорса, буд. №36, корп. Б) право власності на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Виселити та зняти з реєстрації місце проживання та перебування ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 в дані про яких внесенні до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи.

Зобов'язати ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) передати ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності, державний акт), ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об'єкт нерухомості (технічний паспорт на будинок), та інші документи передбачені Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму судового збору у розмірі 3654,00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя С.А. Борисов