Справа №487/5857/14-ц 05.10.2015 05.10.2015 05.10.2015
Провадження №22-ц/784/1738/15
Головуюча першої інстанції: Агєєва Л.І.
Категорія-44 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І
У Х В А Л А

Іменем України

2015 р., жовтня місяця, 05 дня м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н..В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем: Харитоновою І.В.

за відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13. 02.2015 р., у справі за

позовом

публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» ( далі - ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради) про виселення,

встановила:

11.06.2014 р. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_8 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ОСОБА_6 про виселення.

Позивач зазначав, що за договором від 17.01.2007 р. відповідач ОСОБА_8 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного з Банком про отримання кредиту на суму 50.000 дол. США.

Іпотекодавець порушив умови кредитного договору та не повернув вчасно кредитні кошти, внаслідок чого рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.07.2013 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Зазначені обставини в силу вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» є підставою виселення усіх мешканців з іпотечного житла».

12.02.2014 р Банком було направлено та отримано відповідачами повідомлення про необхідність виселення із займаного іпотечного житла ( а.с.-14-16).

Посилаючись на те, що відповідачі безпідставно займають зазначене житлове приміщення та вимогу про добровільне виселення не виконали, чим створюють перешкоди Банку з реалізації права іпотекодержателя, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від13. 02.2015 р. позов Банку задоволено та постановлено про виселення із спірної квартири усіх мешканців.

Цим же рішенням вирішено питання про відшкодування позивачу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у виселенні, посилаючись на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, справа розглянута без участі відповідачів, не враховано, що з цих самих підстав уже ухвалено рішення про відмову у виселенні, крім того порушені права дітей, оскільки договір іпотеки укладено без дозволу органу опіки.

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Судом встановлено, що в іпотеку передано квартира, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Іпотекодавець та його дружина отримали повідомлення про виселення, але його не добровільно не здійснили( а.с.13-14)

За таких обставин суд прийшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для їх виселення разом з неповнолітніми членами сім'ї без надання їм іншого постійного житла, ухваливши рішення, яке відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про необхідність закриття провадження у справі за позовом банку не заслуговують на увагу, оскільки попереднє рішення Заводського районного суду м Миколаєва від 11.07.2013 р., яким відмовлено у задоволенні вимоги Банку про виселення, ухвалене з інших підстав.

А саме, суд виходив з того, що Банком не виконано вимоги частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР щодо направлення попередньої вимоги іпотекодавцю та членам його сім'ї про виселення.

У даній справі Банк послався на виконання цього обов'язку та в обґрунтування вимог про виселення надав відповідні докази.

За таких обставин немає підстав вважати, що рішення у даній справі ухвалене з тих же підстав, що і попереднє судове рішення з таким же предметом позову.

Посилання апеляційної скарги на розгляд справи за відсутності відповідачів також не заслуговують на увагу, оскільки з цих підстав рішення не може бути скасоване, адже не надано доказів того, що розгляд справи за відсутності відповідачів призвів до її неправильного вирішення по суті вимог.

Що стосується доводів про порушення прав дітей, передбачених ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян» , то вони також не можуть бути визнані обґрунтованими, адже на час укладення договору іпотеки діти іпотекодавця не мали ні права власності, ні права користуваня іпотечним житлом, а їх вселення до квартири без реєстрації місця проживання та без дозволу іпотекодержателя після укладення іпотечного договору, не породжує підстав недійсності цього договору з мотивів його укладення без дозволу органу опіки.

Інші доводи апеляційної скарги також не можуть бути враховані при перегляді рішення місцевого суду, оскільки його висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13. 02.2015 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І.Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В.Серебрякова