Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.01.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Кеміня М.П.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , третя особа - фізична особа - підприємець ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідачів посилаючись на те, що на пiдставi договору дарування вiд 02 серпня 2007 року вона набула право власностi на 1/2 частину нерухомого майна - автомийки, перебудованої з власних примiщень за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої 445,7 м.кв. Вищевказанi приміщення складаються iз ресторану " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (загальною площею - 274, 9 кв.м.) та автомийки "ІНФОРМАЦІЯ_2"(загальною площею - 197,8 кв.м.) У провадженнi Ужгородського мiськрайонного суду Закарпатської областi знаходиться цивiльна справа за первiсним позовом ОСОБА_2 до неї та її зустрiчним позовом до ОСОБА_2 про видiл частки iз спiльного часткового майна в натурі, в яких ними обома заявлено вимоги при виділення в натурі майна - приміщень вказаного ресторану. Судом по справі рішення не прийнято, призначено будiвельно-теxнiчну експертизу. Відповідачі чинять їй та ФОП ОСОБА_5 перешкоди у користуваннi, розпорядженнi, а також здiйсненнi господарської дiяльностi у примiщеннях ресторану.

Так, близько 6 років підприємницьку дiяльнiсть в примiщеннях автомийки i ресторану, власники здійснювали в наступному порядку - один мiсяць ОСОБА_2 займалась автомийкою в той час, як ОСОБА_4 (чи за договором донька ФОП ОСОБА_5.) рестораном, в наступний мiсяць навпаки i т.д.

У сiчнi 2014 року спiввласники домовились, що строк роботи збільшується в такому самому порядку з одного мiсяця до трьох місяців.

01.06.2014 року підприємницьку дiяльнiсть в ресторані зriдно погодженого сторонами графiку повинна була здiйснювати спiввласник майна ОСОБА_4

31.05.2014 року, інший спiввласник ОСОБА_2 безпiдставно стала забороняти їй працювати в ресторані, мотивуючи це тим, що у неї є рiшення суду, що дозволяє не допускати iншого спiввласника в ресторан. Разом з тим, будь-якого судового рiшення надано не було.

01.06.2014 року відповідачі виштовхали її разом з ОСОБА_5 з приміщення ресторану, нанесли їм тілесні ушкодження та не дали їй працювати у ресторані з приводу чого нею направлено до Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатськiй областi повiдомлення про вчинення відповідачами самоуправства, хулiганства, мордування та середньої тяжкостi тілесних ушкоджень. Вiдомостi про вчинення злочинiв внесено до Єдиного реєстру досудових розслiдyвань.

06.06.2014 року відповідчач ОСОБА_3 виштовхав її з рестрану і з охоронцем фірми "Зодiак" і зачинили на ключ вхідні дверi.

31.07.2014 року ОСОБА_5, на пiдставi угоди та доручення від позивача прийшла в ресторан для здiйснення господарської дiяльноcтi, однак відповідачі та охоронцi приватної фiрми "Зодiак" не допустили її всередину примiщень ресторану, використовуючи при цьому фiзичну силу.

Вчинення вiдповiдачами систематичних перешкод, недопуск до здiйснення господарської дiяльностi порушує її право власності, вона позбавлена можливості понад два місяці користуватися своїм майном, втрачає заробіток. Неправомірними діями відповідачів їй завдано моральної шкоди, яка полягає у перенесенні постiйних глибоких фiзичних та дyшевних страждань та переживань, погіршенні загального самопочуття, зміні звичайного способу життя. Моральну шкоду оцінює в розмірі 15000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила зобов'язати відповідачів усунути їй перешкоди у користувaннi, володiннi та розпорядженнi yciмa примiщеннями ресторану , загальною площею 274,9 кв.м., шляхом надання постiйного безперешкодного доступу їй, та iншим уповноваженим від її імені особам і їх працiвникам у користуваннi та розпорядженнi вищевказаними примiщеннями (в тому числi для здiйснення у примiщеннях ресторану підприємницької дiяльностi), а також заборонити відповідачам в подальшому чинити у будь-якому виглядi їй перешкоди, та iншим уповноваженим від її iмeнi особам і їx працiвникам у користувaннi та розпорядженнi вищевказаними примiщеннями (в тому числi для здiйснення у примiщеннях ресторану підприємницької дiяльностi), стягнути солiдарно з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмiрi 15000 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2014 позов задоволено частково, зобов»язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_4 у володінні та користуванні усіма приміщеннями ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 274,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом надання постійного безперешкодного доступу позивачеві ОСОБА_4, а також іншим уповноваженим особам від її імені до вищевказаних приміщень та користування ними, в тому числі для здійснення у приміщеннях ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» підприємницької діяльності. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача 10 000 грн. моральної шкоди та 343,60 грн. судових витрат., у решті позову - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати зазначене рішення, та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначають, що суд не врахував, що позивачка ніколи не здійснювала господарську діяльність в ресторані, не мала жодних дозвільних документів на здійснення такої діяльності; натомість суд залишив поза увагою той факт, що з 2006 року саме ОСОБА_2 здійснювала господарську діяльність у даному закладі, у неї наявні всі дозвільні документи на здійснення такої діяльності; також судом не враховано, що ОСОБА_2 у 2008 році укладено з міськрадою договори оренди земельних ділянок під альтанками, які розташовані на території тераси ресторану, не враховано судом, що у 2010 році нею, згідно договору купівлі - продажу придбано земельну ділянку, яка розміщена саме під рестораном; суд неправильно застосував до даних правовідносин вимоги ст. 391 ЦК України та порушив права ОСОБА_2, як іншого співвласника майна; суд безпідставно дійшов висновків про завдання та відшкодування позивачу моральної шкоди.

В судовому засіданні представник апелянтів ОСОБА_6 підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні подану апеляцію заперечили, просять її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні і розпорядженні належним їй майном, а саме не допускають позивача до користування приміщеннями ресторану для здійснення в ньому підприємницької діяльності, та наявності підстав для відшкодування відповідачами завданої моральної шкоди позивачу.

Проте з такими висновками не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ч.2 ст. 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Матеріалами справи встановлено , що на пiдставi договору дарування вiд 02 серпня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом за реєстром №4834 позивач ОСОБА_4 набула право власностi на 1/2 частину нерухомого майна - автомийки, перебудованої з власних примiщень за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої складає 445,7 м.кв.(а.с.22)

Згідно договору купівлі - продажу від 30.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом за реєстром № 1816, відповідач ОСОБА_2, придбала у власність 1/2 частину автомийки, перебудованої з власних примiщень за адресою: АДРЕСА_1 загальна площа якої складає 445,7 м.кв.(а.с.83 - 86)

Вищевказанi приміщення складаються iз ресторану "ІНФОРМАЦІЯ_1" (загальною площею - 274,9 кв.м.) та автомийки "ІНФОРМАЦІЯ_2"(загальною площею - 197,8 кв.м.) .

Таким чином, дане майно належить позивачу ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності по 1/2 частині і вони є співвласниками вказаного майна.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідачі створюють їй перешкоди у користуванні і розпорядженні належним їй майном та просила зобов'язати відповідачів усунути їй перешкоди у користувaннi, володiннi та розпорядженнi yciмa примiщеннями ресторану, загальною площею 274,9 кв.м., шляхом надання постiйного безперешкодного доступу їй, а також iншим уповноваженим від її імені особам та їх працiвникам у користуваннi та розпорядженнi вищевказаними примiщеннями (в тому числi для здiйснення у примiщеннях ресторану підприємницької дiяльностi), та заборонити відповідачам в подальшому чинити їй у будъ-якому виглядi перешкоди щодо цих приміщень.

Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Тобто, даною статтею визначено порядок здійснення права спільної часткової власності.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, приміщеннями ресторану співвласники майна користувалися почергово. Відповідач ОСОБА_2 заперечила дані обставини і стверджує, що з моменту набуття у власність нею вище вказаного майна приміщення ресторану використовуються нею для здійснення господарської діяльності, а позивач ОСОБА_4 здійснювала підприємницьку діяльність, використовуючи приміщення автомийки.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем, відповідно до зазначених вимог закону, не подано доказів і не доведено його твердження про те, що приміщеннями ресторану співвласники майна користувалися почергово, тобто саме такий порядок володіння та користування майном, про який вказує позивач.

Більше того, дане твердження позивача спростовується матеріалами справи.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 10 жовтня 2006 року зареєструвалася приватним підприємцем з основним видом економічної дiяльностi - дiяльнiсть ресторанів, надання послуг мобiльного харчування (код 56.10 КВЕД). 03 листопада 2006 року ОСОБА_2 отримала дозвiл на торгiвлю в кафе по АДРЕСА_1 (мiсцезнаходження кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1»). 08 листопада 2006 року отримала першу лiцензiю на роздрiбну торгiвлю алкогольними напоями та послідуючі такі ж ліцензії у 2007р.,2008р.,2009р.,2010р., отримала торговий патент на право здiйснення торговельної дiяльностi у сферi громадського харчування за вказаною адресою., а також укладала договори щодо обслуговування даного кафе, в тому числі і договори оренди земельних ділянок під альтанками, які розташовані на території тераси ресторану, (а.с.100- 128). Крім того, відповідач ОСОБА_2 за договором купівлі - продажу від 12.10.2010р. посвідченого приватним нотаріусом за реєстром № №3388 придбала земельну ділянку частина якої знаходиться під приміщенням ресторану, що визнано в судовому засіданні сторонами.

Натомість позивач ОСОБА_4 набула право власності на 1/2 частину спірного майна 02 серпня 2007 року, тобто після того як відповідач ОСОБА_2 уже здійснювала господарську у сферi громадського харчування за вказаною адресою. Такого виду дiяльностi як дiяльнiсть ресторанів, надання послуг мобiльного харчування у позивача ОСОБА_4 до середини 2014 року не було зареєстровано, на протязі 2006-2014років ОСОБА_4 або ОСОБА_5 дозволу на торгівлю в приміщенні ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» не видавалося (а.с.74).

Нотаріально посвідчені письмові заяви ПП ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, та трудові угоди ФОП ОСОБА_5 з працівниками, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, не є належними і допустимими доказами, які підтверджують порядок володіння користування спільним майном між співвласниками майна.

Жоден з співвласників не заявляв вимоги щодо встановлення порядку та користування майном, що є спільною частковою власністю, в тому числі рестораном, і такий спір не вирішувався.

Справа за первiсним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та зустрiчним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про видiл частки iз спiльного часткового майна в натурі, в яких обома сторонами заявлено вимоги при виділення в натурі майна - приміщень вказаного ресторану, яка знаходиться у провадженні Ужгородського міськрайонного суду, на даний час не розглянута і рішення по ній не ухвалено. Тобто, жодному із співласників майно у натурі не виділено.

З врахуванням наведеного, а також враховуючи вимоги ст.358 ЦК України, якою врегульовано порядок здійснення права спільної часткової власності і яка є спеціальною нормою, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, як співвласником майна обрано неналежний спосіб захисту, а саме - усунення їй перешкод у користувaннi, володiннi та розпорядженнi yciмa примiщеннями ресторану, в тому числi для здiйснення у примiщеннях ресторану підприємницької діяльності, тобто конкретно визначеного майна, оскільки такий спосіб захисту права спільної часткової власності: за відсутності згоди між співвласниками або домовленості (договору) щодо володіння та користування спільним майном, без встановлення порядку та користування майном, що є спільною частковою власністю або без виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, не ґрунтується на законі.

Крім того, позивачем, відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України не подано належних і допустимих доказів, які б підтверджували створення відповідачами перешкод позивачу у користуванні і розпорядженні майном, що належить їй на праві спільної часткової власності і таких матеріали справи не містять.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди ( ч. 3 ст. 386 ЦК України)

Відповідно до ч.1ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала , за наявності її вини.

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт вчинення відповідачами щодо позивача неправомірних і винних дій, спричинення позивачу відповідачами моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.4 ст.60 ЦПК України).

Суд першої інстанції вказаних фактичних обставин справи та вимог закону не врахував та помилково задовольнив частково заявлені позовні вимоги

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_4 у заявленому позові з вищенаведених підстав.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів -,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2014 року - скасувати, ухваливши по справі нове рішення.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - фізична особа - підприємець ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя - доповідач :

Судді :