Справа №489/3698/14-ц 26.01.2015 26.01.2015 26.01.2015
Провадження №22-ц/784/149/15
Провадження №22-ц/784/149/15 Суддя суду першої інстанції Спінчевська Н.А.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

26 січня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 грудня 2014 року, ухваленого за позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5, до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») і ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що з 1999 року він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 року народила дитину - ОСОБА_5, батьком якої в актовому записі про народження дитини було записано його.

У 2005 році він продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та придбав житловий будинок АДРЕСА_3 в місті Миколаєві, в якому проживав разом з родиною.

Починаючи з 2007 року стосунки між ним та ОСОБА_6 погіршились та він запропонував в рахунок аліментних зобов'язань на дитину, передати у власність неповнолітньої дочки обумовлений будинок. У зв'язку з тим, що оформлення права власності на неповнолітню дитину, створювало певні складнощі, 24 квітня 2007 року між ним та ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу вищевказаного житлового будинку.

Разом з тим, у той же день, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки для забезпечення зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 24 квітня 2007 року, а також за договором про надання споживчого кредиту за №0 від 24 квітня 2007 року, які були укладені між банком та ОСОБА_6 Предметом іпотеки був житловий будинок АДРЕСА_3 в місті Миколаєві.

Посилаючись на те, що укладаючи договір іпотеки ОСОБА_6 фактично розпорядилася правом користування спірним будинком їх дочки, оскільки на час укладення договору іпотеки малолітня дитина проживала у вказаному будинку, а орган опіки та піклування не надавав згоди на укладання вказаного іпотечного договору, позивач просив суд визнати недійсними договір іпотеки та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 28 вересня 2012 року.

23 червня 2014 року Ленінським районним судом міста Миколаєва постановлена ухвала про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування. Вказана ухвала занесена до журналу судового засідання відповідно до вимог ч.5 ст.209 ЦПК України (а.с.78).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на те, що при ухваленні рішення місцевим судом не враховані всі обставини справи та його доводи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід відхилити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір іпотеки укладено з додержанням вимог законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Колегія суддів з таким висновком місцевого суду погоджується з огляду на наступне.

Згідно ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203, 215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» від 02 червня 2005 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Згідно зі ст.ст.31,32 ЦК України, 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), батьки не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У п.44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладання договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 у простій письмовій формі був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого остання отримала кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 45 850 швейцарських франків строком до 21 квітня 2028 року, в обмін на зобов'язання сплатити проценти за користування кредитом, комісію в порядку і на умовах, визначених договором.

Також, у той же день між сторонами був кладений договір про надання споживчого кредиту за № 0 шляхом відкриття поновлювальної кредитної лінії в національній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 1 424 грн. 47 коп.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, за умовами якого остання надала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме - житловий будинок АДРЕСА_3 в місті Миколаєві, загальною площею 90.7 кв.м., житловою площею 63.7 кв.м.

Вказаний будинок був придбаний ОСОБА_6 у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №978.

При цьому, у п.4 обумовленого договору продавець стверджував, що на момент укладення договору, вказаний житловий будинок не перебуває під арештом чи забороною відчуження, судового спору по ньому немає та ніякі інші особи, малолітні (неповнолітні) діти на нього прав (в тому числі права проживання) не мають.

З копії нотаріальних справ щодо посвідчення вищевказаних договору іпотеки та договору купівлі - продажу слідує, що при їх посвідчені приватному нотаріусу на підтвердження факту реєстрації та проживання в спірному житловому будинку було надано довідку Житлово - експлуатаційної контори «Південь» від 21 квітня 2007 року за №643, відповідно до якої за адресою предмета іпотеки - АДРЕСА_3, ніхто не зареєстрований (а.с.39).

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що під час укладення іпотечного договору відповідач ОСОБА_6 повідомляла іпотекодержателя або приватного нотаріуса про наявність права неповнолітньої дитини на користування зазначеним будинком, який є предметом іпотеки.

Натомість, у пп.1.3 договору іпотеки іпотекодавець гарантував, що укладенням договору іпотеки не будуть порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей (а.с.51-53).

До того ж, існує нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6, яка ніким не скасована та в якій зазначено, що внаслідок передачі в іпотеку житлового будинку нею не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб (а.с.70).

Отже, з системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що на час укладення оскаржуваного договору іпотеки неповнолітня дочка сторін у спірному житловому будинку зареєстрована не була, а нотаріус при посвідченні договору іпотеки переконався в тому, що неповнолітня дитина не мала права власності та користування предметом іпотеки.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Втім, із досліджених судом доказів вбачається, що неповнолітня дитина на час укладення іпотечного договору не мала майнових прав на спірний будинок, а також право користування ним.

Так, за відомостями адресно - довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Миколаївській області, слідує, що неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованою не значиться (а.с. 27,130).

Факт постійного проживання неповнолітньої дитини в іпотечному житловому будинку не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами, як того вимагають положення ст.ст.57-60 ЦПК України.

Довідка Миколаївської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів мистецтв і прикладних ремесел експериментального навчального закладу всеукраїнського рівня «Академія дитячої творчості» Миколаївської міської ради Миколаївської області від 05 вересня 2014 року, на яку посилається позивач, не є таким доказом, оскільки взагалі не містить відомостей щодо місця проживання чи місця реєстрації неповнолітньої дитини ОСОБА_5 (а.с.113).

Не є таким доказом і довідка, що видана адміністрацією Дошкільного навчального закладу №17 від 12 вересня 2014 року, оскільки вона не підтверджує той факт, що саме на час укладення іпотечного договору неповнолітня дитина фактично проживала у іпотечному будинку (а.с.112).

Окрім того, з довідки Служби у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської області від 20 квітня 2007 року слідує, що неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час посвідчення правочину, не мала права власності чи користування житловим будинком АДРЕСА_3 в місті Миколаєва (а.с.37).

До того ж, в матеріалах справи містяться суперечливі відомості щодо місця реєстрації та проживання матері дитини - ОСОБА_6 на час укладання договору іпотеки, оскільки в договорах про надання споживчого кредиту від 24 квітня 2007 року місцем її проживання зазначена квартира АДРЕСА_2 (а.с. 54-59, 60-62).

За таких обставин, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що укладення договору про передачу в іпотеку житлового будинку не порушує прав та законних інтересів неповнолітньої дитини, оскільки вона не була власником житлового будинку, а також не була зареєстрована в іпотечному майні та не мала права користування спірним будинком.

Вирішуючи спір, місцевий суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Щодо доводів позивача про те, що оскаржуваний договір іпотеки укладено без його згоди, то вони не заслуговують на увагу, оскільки договір іпотеки від 24 квітня 2007 року був укладений банком з ОСОБА_6, таким чином позивач не був стороною в договорі, у зв'язку з чим при укладенні вказаного договору не були порушені його права.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, та помилкового тлумачення особою, яка подала апеляційну скаргу, умов застосування до спірних правовідносин норм чинного законодавства, з яким колегія суддів погодитись не може за вищезазначених підстав.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом першої інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мали місце, носили формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: