АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Невідомої Т.О., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 8 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 2 липня 2013 року у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Mitsubishi Lancer", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого вона є, та автомобіля марки "Mitsubishi Lancer", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.

Зазначена пригода сталася з вини ОСОБА_2, яку постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 2 серпня 2013 року було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивачки ОСОБА_1 зазнав механічних пошкоджень.

Згідно звіту № 10 С/09/13 від 9 вересня 2013 року про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля "Mitsubishi Lancer", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 27194 грн. 41 коп.

Крім того, для відновлення свого порушеного права позивачем були понесені витрати на проведення оцінки вартості матеріальної шкоди в розмірі 700 грн., а також на проведення рихтувально-малярних робіт пошкодженого транспортного засобу в розмірі 229 грн. 32 коп.

Посилаючись на викладене, позивачка з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в розмірі 39998 грн. 42 коп., моральну шкоду в розмірі 5000 грн., а також судові витрати в розмірі 574 грн. 84 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 8 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 27423 грн. 73 коп., моральну шкоду в розмірі 2000 грн., витрати за проведення оцінки розміру матеріальної шкоди в розмірі 700 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 325 грн. 93 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 384 грн. 56 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції змінити і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоду в розмірі 39998 грн. 42 коп. Скаржник зазначає, що суд неправомірно відмовив їй у задоволенні позову в цій частині, оскільки збільшення позивачем позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції є вимогою про стягнення матеріальної шкоди у повному обсязі, з урахуванням збитків, яких позивач зазнала у зв'язку з невиконанням відповідачем свого обов'язку, та збільшення розміру відповідальності відповідача за рахунок інфляційних процесів, які мали місце за час невиконання цього обов'язку.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 2 липня 2013 року у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Mitsubishi Lancer", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_1, та автомобіля марки "Mitsubishi Lancer", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.

Зазначена пригода сталася з вини ОСОБА_2, яку постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 2 серпня 2013 року було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України.

Згідно звіту № 10 С/09/13 від 9 вересня 2013 року про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля "Mitsubishi Lancer", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 27194 грн. 41 коп. (а. с.11-20).

За проведення оцінки вартості матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригода, позивачем були понесені витрати в розмірі 700 грн., що підтверджується квитанцією № від 10 вересня 2013 року (а. с. 30).

Крім того, позивачем були понесені витрати з оплати послуг, наданих ТОВ "Ніко-Україна", по здійсненню рихтувально-малярних робіт для відновлення пошкодженого транспортного засобу в розмірі 229 грн. 32 коп., що підтверджується квитанцією № 6861/з28 від 4 вересня 2013 року (а. с. 34).

Також установлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що обов'язок по відшкодуванню майнової шкоди, заподіяної позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, законом покладено на відповідача, розмір такої шкоди є обґрунтованим та доведеним, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. При цьому, зобов'язання щодо відшкодування шкоди, які виникли між сторонами, є деліктними зобов'язаннями, не ґрунтуються на договірних грошових зобов'язаннях, а тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються, отже, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" № 4 від 1 березня 2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 застрахована не була, то на неї законом покладається обов'язок по відшкодуванню в повному обсязі майнової шкоди, заподіяної позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли деліктні зобов'язання, а тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в даному випадку не підлягають застосуванню.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів суду не надано.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 8 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Т.О. Невідома

Л.Д.Поливач