Справа №591/523/13 Головуючий у суді у 1 інстанції - Янголь Є.В.
Номер провадження 22-ц/788/264/15 Суддя-доповідач - Маслов В. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

27 січня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Левченко Т. А. , Шевченка В. А. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Сумської міської ради, Прокуратура м. Суми про визначення місця проживання дитини та визначення способів участі у вихованні дитини,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2014 року в задовленні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Встановлено порядок участі ОСОБА_4 у вихованні сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у формі періодичних побачень з сином кожної суботи або неділі, за домовленістю з матір'ю дитини ОСОБА_3, з 09:00 год. до 20:00 год. з урахуванням стану здоров'я дитини та протягом трьох тижнів в період літніх канікул за погодженням з ОСОБА_3 В задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального права, необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду зібраним у справі доказам, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. Зазначає, що ОСОБА_4 впродовж довгого часу не піклувався за сина, не надавав матеріальної допомоги на його утримання. При цьому вказує, що висновок місцевого суду про проживання сторін однією сім'єю до 2011 року є помилковим, оскільки вони проживають окремо з 2007 року. Зазначає, що відповідачу не чиняться перешкоди у спілкуванні із сином. Вважає, що ОСОБА_4 не виконує своїх батьківських обв'язків без поважних на те причин.

Заслухавши пояснення представника прокуратури м. Суми Воробей Л.В., яка вважала рішення місцевого суду правильним, а апеляційну скаргу необґрунтованою, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення місцевого суду залишенню без зміни, виходячи з ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, з 26 грудня 2003 року по 24 січня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвами про одруження та розірванням шлюбу, копії яких є на а.с. 10, 11, т. 1.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається з свідоцтва про народження, копія якого є на а.с. 12, т. 1, де сторони записані відповідно батьком і матір'ю дитини.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2007 року у справі про розірвання шлюбу між сторонами, копія якого знаходиться на а.с. 110, т. 1, визначено місце проживання малолітнього сина разом з матір'ю - ОСОБА_3

В судовому засіданні місцевого суду встановлено, що малолітній син сторін проживає разом з матір'ю, позивачкою за первісним позовом по справі, після розірвання шлюбу сторони проживали разом та підтримували шлюбні відносини до лютого 2011 року, остання обставина підтверджуються поясненнями свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10, допитаними в суді першої інстанції, та матеріалами справи, а саме фотокартками на а.с. 69 - 75, т.1, договорами з туристичними фірмами про спільний відпочинок сторін у 2009, 2010 р.р. у Парижі, Хорватії, Домініканській Республіці на а.с. 113 - 115, т. 1, 4 - 7, 11 т. 2.

Він є прилежним парафіянином мусульманської громади міста Суми, зарекомендував себе глибоко віруючою людиною. Про це йдеться у характеристиці голови мусульманської громади міста Суми на а.с. 113, т.2.

Також встановлено, що ОСОБА_5 з 27 квітня 2012 року працював в м. Москві на посаді прораба, за місцем проживання у м. Суми та у смт Недригайлові характеризується позитивно, у його помешканні створені належні умови для перебування дитини, вказані обставини підтверджуються актом обстеження умов проживання, довідкою з місця роботи, характеристиками а.с. 97, 99, т. 1, 111 - 112, т.2.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 пояснили, що ОСОБА_4 чиняться перешкоди у спілкуванні з сином та однією з причин розлучення сторін було прийняття відповідачем релігії іслам.

Служба у справах дітей Сумської міської ради, висновок якої є на а.с. 94 - 95, т.1, вважає за можливе не позбавляти батьківських прав ОСОБА_4 та визначити участь батька у вихованні дитини, враховуючи завантаженість дитини у загальноосвітній школі та інші чинники, що не порушували б звичний для дитини спосіб життя.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав батьків є ухилення від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що позбавлення батьківських прав можливе при наявності передбачених законом підстав, однак такий захід суд може застосувати у виняткових випадках, з урахуванням ряду обставин.

При постановленні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, судом були враховані обставини, що мають значення для вірного вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано суду достатніх доказів про умисне ухилення відповідачем від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, а також інших доказів, які були б підставою для позбавлення його батьківських прав в порядку ст. 164 СК України.

В апеляційній скарзі не наведено мотивів, які б ставили під сумнів законність судового рішення.

Доводи апелянтки про те, що суд допустив припущення, вважаючи, що відповідачу чиняться перешкоди у спілкуванні з сином не знайшли свого підтвердження по справі та не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Місцевий суд з цього приводу допитав ряд свідків, які пояснили, що ОСОБА_4 чинилися перешкоди у спілкуванні з сином. Крім того вказане питання досліджувалося і службою у справах дітей Сумської міської ради, якою також встановлено, що хоча відповідач не докладав необхідних зусиль щодо виконання батьківських обов'язків, але має бажання в подальшому спілкуватись із дитиною, приймати участь у її вихованні, сплачувати аліменти.

Твердження апелянтки, що місцевий суд помилково вважав, що сторони проживали однією сім'єю до 2011 року є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема фотокартками на а.с. 69 - 75, т.1, договорами з туристичними фірмами про спільний відпочинок сторін на а.с. 113 - 115, т. 1, 4 - 7 т. 2.

Позивачка не надала суду належних доказів, які б свідчили про таке нехтування ОСОБА_4 обов'язку щодо утримання їх спільного сина, яке б давало підставу для позбавлення батьківських прав. Крім того, несплата аліментів на утримання дитини не є обов'язковою передумовою для задоволення позову ОСОБА_3 та автоматично не тягне за собою такого наслідку, як позбавлення батьківських прав.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

За викладених обставин і фактів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, у відповідності зі ст.212 ЦПК України дав оцінку зібраним доказам і вирішив спір у відповідності з законом, тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2014 року в оскарженій частині у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -