Справа № 461/693/15 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/3155/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Бурка В.В." на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 лютого 2015 року у справі за позовом Фермерського господарства "Бурка В.В." до УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної (не доодержаних доходів) та моральної шкоди завданої в результаті незаконного рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 лютого 2015 року у задоволенні позову Фермерського господарства "Бурка В.В." до УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної (не доодержаних доходів) та моральної шкоди завданої в результаті незаконного рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Львівській області відмовлено.

Вказане рішення оскаржив представник ФГ "Бурка В.В." - Бурка В.В.

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в користь фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича кошти в сумі 10000000 грн. на відшкодування матеріальної (недоодержаних доходів) та моральної шкоди, завданої в результаті незаконного рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Львівській області Мироненко В.В. Вважає рішення незаконним, оскільки таке не ґрунтується на законності, верховенстві права, прийняте без дотримання Конституції та законів України. Зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Вважає, що його позов є належно обґрунтованим із долученням відповідних доказів. Обставини, на які вони посилаються у позовній заяві поданими ними доказами підтверджуються. Відповідачем же навпаки жодних доказів на спростування доводів позовної заяви не представлено.

В судове засідання представники сторін не з'явилися, причин неявки не повідомили. Однак, незважаючи на неявку представників сторін, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що сторони належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представників сторін суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, а конкретно із позовної заяви (а.с. 1-5) ФГ "Бурка В.В.", що є юридичною особою звернулось в суд з даним позовом до двох інших юридичних осіб: УДВС ГУЮ у Львівській області та держави Україна в особі Державної казначейської служби, у якому заявлено дві позовні вимоги: про стягнення 8 млн. грн. матеріальної шкоди (недоодержаних доходів) та 2 млн. грн. моральної шкоди в результаті приниження честі, гідності та ділової репутації. Позивач вважає, що такі вимоги є підставними та підлягають до задоволення, оскільки такі два види шкоди йому спричинені внаслідок винесення державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Мироненком В.В. незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження від 19.07.2012 року.

Що стосується вимоги про стягнення матеріальної шкоди, то така, на думку, колегії суддів, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень ст.ст. 1 і 12 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Також, згідно п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.03.2013 року №3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Відповідно до змісту абз. 10 п.п. 3.2 п.3 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №10 від 24.10.2011 року "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК.

Так, як вбачається із наведеного вище спір виник між юридичними особами; шкода, на думку позивача, спричинена внаслідок неправомірного рішення суб'єкта владних повноважень (державного виконавця); таке рішення прийнято в порядку виконання судового рішення адміністративного суду (Постанови Львівського окружного адміністративного суду у справі 2а-2357/11/1370); вимоги про визнання неправомірним рішення суб'єкта владних повноважень не заявлено.

Вказане, також, узгоджується із п. 27 Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України №8 від 20.05.2013 року "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів", згідно змісту якого суди повинні враховувати, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративними судами, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Пов'язаними з вимогами про стягнення заробітної плати слід вважати вимоги про відшкодування шкоди, завданої саме невиплатою заробітної плати (грошового утримання).

Крім цього, вказане не суперечить і п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 7.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", згідно якого при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Так, вказана постанова стосується, зокрема і рішень державного виконавця, винесених лише під час виконання судових рішень у цивільних справах, у даному ж спорі питання стосується рішення державного виконавця при виконанні судового рішення у адміністративній справі.

Зважаючи на вказане суд першої інстанції не вправі був відкривати провадження у справі між цими сторонами за цією вимогою, розглядати справу та ухвалювати рішення, а відкрите провадження підлягало закриттю.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Зважаючи на вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позову Фермерського господарства "Бурка В.В." до УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди (не доодержаних доходів) завданої в результаті незаконного рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Львівській області слід скасувати, а провадження у справі в частині цієї вимоги - закрити.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то дійсно у відповідності до згаданих процесуальних норм, а також п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.03.2013 року №3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року, вимога про стягнення моральної шкоди, що спричинена приниженням ділової репутації юридичної особи підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, однак у задоволенні такої судом вірно відмовлено.

Дійсно у відповідності до змісту п. 4 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у приниженні ділової репутації юридичної особи. Та згідно ч.1 цієї ж статті особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Також, згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Крім цього, відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Однак, статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім цього, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у зв'язку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" №4 від 31.03.1995 року обов'язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні.

Згідно змісту п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Зважаючи на наведене при вирішенні даного спору про стягнення моральної шкоди слід встановити: факт заподіяння позивачу шкоди, суть якої повинна полягати у приниженні ділової репутації позивача; протиправність діяння відповідача (відповідачів); наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача (відповідачів).

При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Згідно змісту п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Виключення становить надане в статті 2 Закону України від 7 грудня 2000 року N 2121-III "Про банки і банківську діяльність" поняття ділової репутації, яка визначається як сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону. Зазначене поняття застосовується до правовідносин, на які поширюється цей Закон.

Зважаючи на вказане позивачу слід було б навести обставини та подати докази, які б вказувати та підтверджували те, яким чином принижено його (ФГ "Бурка В.В.") ділову репутацію при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження та в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода.

Дійсно, судовим рішенням адміністративного суду (Постанова Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012 року у справі №2а-6888/12/1370 а.с. 10-11) згадана постава державного виконавця про закінчення виконавчого провадження - скасована як незаконна.

Однак належних та допустимих доказів про те, що винесенням такої постанови державним виконавцем принижено ділову репутацію ФГ "Бурка В.В." та відповідно спричинено моральну шкоду позивачем не подано та судом відповідно не здобуто.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, що на думку позивача спричинена приниженням честі та гідності позивача, то у цій частині така теж до задоволення не підлягає, оскільки як вбачається із наведених вище норм матеріального права та роз'яснень щодо їх застосування такі поняття не стосуються юридичних осіб, яким є позивач, а притаманні лише фізичній особі.

Зважаючи на вказане, оскільки вказана вимога не доведена у задоволенні такої судом першої інстанції відмовлено підставно, а доводи апеляційної скарги рішення суду в цій частині не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає. Зважаючи на вказане рішення суду в частині відмови у задоволенні позову Фермерського господарства "Бурка В.В." до УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в результаті приниження честі, гідності та ділової репутації слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 4, 308, 310, 313, 314 ч.1 п.1, 3, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Фермерського господарства "Бурка В.В." - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 лютого 2015 року - в частині відмови в задоволені позову Фермерського господарства "Бурка В.В." до УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди (не доодержаних доходів) завданої в результаті незаконного рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Львівській області - скасувати, а провадження у справі в частині цієї вимоги - закрити.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : В.Я. Бакус

Т.А. Гірник