Справа №295/7236/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Зосименка О.М.,

секретаря с/з Майчука Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення,

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом в якому із урахуванням зміни предмету та підстав позову, викладених в заяві від 21.07.2015 року, просив суд усунути перешкоди у користуванні майном, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3 з вищевказаного будинку, без надання іншого житла.

В обгрунтування позовних вимог вказав, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19.02.2015 року розірвано шлюб, укладений між ним та ОСОБА_3. Вказуючи, що є єдиним власником вищевказаного будинку в якому зареєстрована його колишня дружина та посилаючись на ст.ст. 405,406 ЦК України, вважає що підстави для сервітуту, а саме користування колишньою дружиною спірним будинком, після розірвання шлюбу припинилися.

Одночасно, посилаючись на статті 316,317,319,321,383,386 ЦК України, 150 ЖК України, ст.48 ЗУ «Про власність» просив суд захистити його порушене право на користування майном як власника будинку шляхом виселення відповідача зі спірного будинку.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги із урахуванням заяви від 21.07.2015 року, підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні та її представник ОСОБА_5 заперечили проти задоволення позову, вказавши, що до будинку є прибудови, зроблені під час сімейного життя та посилаючись на ст. 156 ЖК України, просили відмовити в задоволенні позову, зазначаючи, що будинок є єдиним житлом відповідача.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 24.06.1987 року позивачем отримано в дар 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.13).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від02.04.2004 року у справі №2-3079/04 позивачу виділено у власність кімнату 2-4, площею 11,0 кв.м, сарай Б1, площею 10,4 кв. м, сарай В, площею 7,1 кв. м, туалет У, 65/100 дерев'яної огорожі та 65/100 металевої огорожі по АДРЕСА_1.(а.с.16).

Згідно довідки ПП «ВЖРЕП-4» №709 від 07.04.2015 року по АДРЕСА_1 зареєстрована, зокрема ОСОБА_3 (а.с.26).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19.02.2015 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 на даний час проживає у спірному будинку по АДРЕСА_1, що не заперечувалося і позивачем у справі.

Відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до статей 156, 64 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як встановлено під час розгляду справи жодної угоди про порядок користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 між сторонами по справі укладено не було.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 вселилася в спірний будинок та була зареєстрована в ньому зі згоди власника будинку, а тому на законних підставах набула права користування даним будинком.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Крім того, в судовому засіданні представником позивача в якості підстав позову були вказані норми ст. 391 та 405, 406 ЦК України.

Із урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин вселення ОСОБА_3 у спірний будинок та визначені позивачем предмету й підстав позову, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача по справі із даного будинку за необґрунтованістю вимог.

Також в судовому засіданні не знайшло свого обґрунтування посилання позивачем як на підставу позову на положення ст. 406 ЦК України, яка передбачає підстави припинення сервітуту, оскільки в силу вимог статей 401 та 402 ЦК України позивач взагалі не надав суду доказів його встановлення.

Не підлягають до задоволення й вимоги щодо визнання відповідача, такою, що втратила право користування вищевказаним будинком, оскільки норма статті 405 ЦК України передбачає можливість втрати права на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік особою, яка є членом сім'ї власника житла, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач проживає на даний час у спірному будинку,та як вбачається із змісту заяви від 21.07.2015 року, відповідач взагалі не визнається позивачем як член його сім'ї.

Окрім цього, як випливає із змісту позовних вимог визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі статей 405, 496 ЦК України та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення є різними способами захисту порушеного права, проте позивач свої вимоги в силу наданих йому цивільним процесуальним законодавством прав більше не уточнював та не надав належних й допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог із посиланням на відповідні статті цивільного та житлового законодавства, які регулюють дані правовідносини.

З огляду на викладене вище та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, статтями 316, 319, 321,391, 402, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 156, 162 ЖК України, суд,

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М. Зосименко