РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/8174/13-ц

2/643/40/15

28.01.2015 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Задорожної А.М.,

за участю секретаря судового засідання Тугайбей В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності та витребування з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

31.05.2013р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила витребувати майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3; скасувати запис про реєстрацію прав власності в державному реєстрі правочинів на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3; поновити реєстрацію в Державному реєстрі правочинів на вказану квартиру за нею. /а.с. 2-5/

03.02.2014р. представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 уточнила позовні вимоги та просила скасувати запис про реєстрацію прав власності в Державному реєстрі правочинів, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 /а.с. 96-101/

02.06.2014р. представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 подала до суду уточнену позовну заяву, в якій пред'явила вимоги до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і просила витребувати із чужого незаконного володіння відповідачів майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати за нею право власності на вказану квартиру. /а.с. 129-135/

Ухвалою суду від 02.06.2014р. до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ОСОБА_4

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 20.03.2007 року реєстраційний номер № 866, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Право власності на вищевказану квартиру виникло у неї на законних підставах. Відносно своєї квартири вона не здійснювала ніяких договорів відчуження. На даний час, квартира АДРЕСА_1 вибула із законного володіння у незаконний спосіб та зареєстрована за ОСОБА_4, а останнім передана за договором купівлі-продажу від 06.10.2009 року ОСОБА_2, ОСОБА_3

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні наполягали на задоволенні позову, посилаючись на обставини, що зазначені у ньому.

Відповідач ОСОБА_4, який відбуває покарання у Криворізькій виправній колонії №80, подав до суду заяву, в якій вказав, що позов визнає у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки вважали, що квартира ними придбана у встановленому законом порядку та вони є добросовісними набувачами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного:

Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2007р. визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 від 25.04.2007р., предметом якого є квартира АДРЕСА_1. /а.с. 20-21/

01.10.2009р. на підставі вищевказаного рішення за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1. /а.с. 22/

02.10.2009р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_7 подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_4 /а.с. 23-24/

На підставі вказаного дарування право власності було зареєстровано за ОСОБА_4 /а.с. 25/

06.10.2009р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продав ОСОБА_8 і ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. /а.с. 26-27/

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 02.09.2013 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України.

Дані злочини ОСОБА_7 та ОСОБА_4 вчинила за наступних обставин:

ОСОБА_4 діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння чужим майном громадян, за попередньою змовою з ОСОБА_7 та іншими особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, здійснили злочинний план по заволодінню майном громадян за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 і ОСОБА_7, а також особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, з метою створення видимості законності здійснюваних ними дій і незаконного заволодіння правом власності на квартиру АДРЕСА_1, отримали в своє розпорядження виготовлені при не встановлених обставинах завідомо підроблені документи, а саме, договір купівлі - продажу від 25.04.2007 року, згідно якого ОСОБА_9 продала ОСОБА_7 зазначену квартиру, та рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2007 року, що містило завідомо не правдиві данні відносно розгляду цивільної справи № 2-7509/07, згідно якого за ОСОБА_7 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначені підроблені документи - рішення Московського районного суду м. Харкова, а також договір купівлі - продажу 25.09.2009 року були надані ОСОБА_7 разом з ОСОБА_4, в КП «Харківське міське БТІ», для оформлення права власності.

На підставі даних підроблених документів 25.09.2009 року співробітниками КП «Харківське міське БТІ» був виготовлений технічний паспорт на дану квартиру на ім'я ОСОБА_7, як на законного власника.

Після чого, 01.10.2009 року в КП «Харківське міське БТІ» була проведена реєстрація права власності на об'єкт нерухомості, що насправді належав ОСОБА_9, на ім'я ОСОБА_7, в результаті чого ОСОБА_9 втратила право власності на об'єкт нерухомості, тобто на квартиру, по зазначеному адресу, а правовстановлюючими документами, що закріпляли право власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, заволоділи ОСОБА_4, ОСОБА_7, разом іншими особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, спричинивши таким чином потерпілій ОСОБА_9 матеріальні збитки на суму 405000 гривень, що являється особливо великим розміром.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_7 та особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, провели оформлення різноманітної документації з метою надання своїм злочинним намірам видимості законних дій.

Так, 02.10.2009 року ОСОБА_4 вклав договір дарування квартири АДРЕСА_1, з ОСОБА_7, який насправді її власником не був. Згідно зазначеного договору ОСОБА_7 здійснив відчуження ОСОБА_4 зазначеної квартири, на підставі чого 05.10.2009 року КП «Харківське міськ БТІ» провело реєстрацію права власності на даний об'єкт нерухомості за ОСОБА_4 При вкладанні договору ОСОБА_7 разом з ОСОБА_4 використав завідомо підроблені документи, а саме: договір купівлі - продажу від 25.04.2007 року, згідно якого ОСОБА_9 продала ОСОБА_7 зазначену квартиру, рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2007 року, що містило завідомо неправдиві дані відносно розгляду цивільної справи № 2-7509/07, згідно якого за ОСОБА_7 визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1, довідку з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію, нібито видану дільницею №35 КП «Жилкомсервіс», які насправді цими установами та підприємством не видавались, вручивши їх 02.10.2009 року нотаріусу ХМНО ОСОБА_10 в приміщенні за адресою АДРЕСА_2. Зазначені документи в числі інших послужили підставою для укладення договору дарування і відчуження квартири на користь ОСОБА_4

Після чого ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 і особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, з метою заволодіння чужими грошовими коштами, ввели в оману відносно права власності на квартиру АДРЕСА_1, подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, у яких ОСОБА_4 обманним шляхом створив уявлення про себе, як про законного власника зазначеної квартири, що має намір її продати. Використовуючи довірливі відносини, що склалися з ОСОБА_3 та ОСОБА_2, достовірно знаючи про наміри останніх придбати житло, зловживаючи довірою останніх, ОСОБА_4, ввів їх в оману відносно того, що вказана квартира перебуває у нього у власності.

06.10.2009 року подружжя ОСОБА_3, та ОСОБА_2, будучи введеними в оману відносно намірів ОСОБА_4, не усвідомлюючи протиправність і злочинний характер його дій, знаходячись в приміщенні нотаріуса ХМНО ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_3, уклали з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, згідно котрого останній продав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Також ОСОБА_4 використав виготовлені при невстановлених обставинах завідомо підроблені документи, а саме: довідку № 4106 від 06.10.2009 року, нібито видану ОСОБА_4 службою обліку, контролю та розрахунків з населенням ВАТ «Харківгаз», а також довідку з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію №1405 від 05.10.2009 року, нібито видану ОСОБА_4 дільницею № 35 КП «Жилкомсервіс», хоча насправді такі документи зазначеними підприємствами не видавалися. Ці довідки ОСОБА_12 для підтвердження права власності на квартиру пред'явив 06.10.2009 року при укладенні договору купівлі - продажу квартир, знаходячись в приміщенні нотаріуса ХМНО ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_3.

Згідно договору купівлі - продажу від 06.10.2009 року ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2, приблизно о 16 годині, знаходячись в приміщенні нотаріуса за вказаною адресою, передали ОСОБА_4 гроші в сумі 27367 евро, що згідно курсу НБУ склало 320194 гривень.

Заволодівши шахрайським шляхом зазначеними грошовими коштами ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 і особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили потерпілим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 320194 гривень, що являється особливо великим розміром.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.04.2014р. вирок Московського районного суду м. Харкова від 02.09.2013р. було змінено в частині розподілу судових витрат. В іншій частині вирок залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам законодавства. Такий правочин є недійсним з моменту його вчинення, незалежно від того, чи визнав таким його суд.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Отже, договір купівлі-продажу квартири від 25.04.2007 року згідно якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_7 спірну квартиру є нікчемним відповідно до обставин, котрі передбачені ст. 228 ЦК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.12.2009р. визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, р. №144 від 02.10.2009р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО між ОСОБА_7 та ОСОБА_4; зобов'язано КП «Харківське МіськБТІ» скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на АДРЕСА_1, за р. №28424623 від 05.10.20009р.; зобов'язано КП «Харківське МіськБТІ» поновити реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на АДРЕСА_1. /а.с. 30-32/

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.02.2010р. рішення Московського районного суду м. Харкова від 23.12.2009р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. /а.с. 34-35/

Рішенням Московського районного суду від 23.12.2009 року та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2010 року по справі було встановлено факт, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2007 року по справі № 2-7509/07 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання права власності за договором купівлі - продажу від 25 квітня 2007 року б/н між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, на підставі якого було зареєстроване КП «Харківським міським бюро технічної інвентаризації» право власності за ОСОБА_7 жодним чином не виносилось, за цим номером зареєстрована інша справа, між іншими особами, по іншій квартирі.

З листа Московського районного суду від 19.10.2009 року убачається, що цивільної справи за № 2-7509/07 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання права власності за договором купівлі - продажу від 25 квітня 2007 року б/н між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 за вказаним номером не знаходилось. /а.с. 29/

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 предбачено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Відповідачі вважають себе особами, які не знала і не могла знати про те, що особа, у якої річ придбано, не має права її відчужувати, тобто є добросовісним набувачем у силу частини 1 статі 388 ЦК України.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно із частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1. було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2. було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3. вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння.

У речово-правових відносинах не застосовується способи захисту прав, встановлені для зобов'язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК України (аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2012 р. у справі N 6-107цс12).

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу.

Таким чином, врахувавши, що власником спірного нерухомого майна є позивачка ОСОБА_1 і воно вибуло з її володіння не з її волі, а у зв'язку з шахрайськими діями з боку відповідача ОСОБА_4, вважає, що позовні вимоги позивачки про визнання за нею права власності на квартиру та витребування її з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню.

Суд не погоджується з вимогами позивачки про витребування квартири із незаконного володіння ОСОБА_2 і ОСОБА_3, виходячи з наступного:

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, момент вчинення правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Оскільки між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом спору, однак право власності в установленому законом порядку зареєстровано за ОСОБА_4, то у задоволенні позову в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 330, 334, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позову задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Витребувати у ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02.02.2015р.

Головуючий Задорожна А.М.