Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, відділ державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області, про зобов'язання вчинити певні дії, скасування виконавчого напису, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просила зобов'язати відповідача перерахувати суму боргу за договором позики від 19 листопада 2008 року, переглянути строк і умови дії цього договору та скасувати виконавчий напис нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 20 грудня 2009 року, а також постанову державного виконавця Єрмак Г.В. від 04 лютого 2010 року про відкриття виконавчого провадження. Вимоги обґрунтовані тим, що 19 листопада 2008 року між нею та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого відповідач повинен був передати їй 27 600 доларів США, що еквівалентно 162 288 грн. Проте фактично вона отримала від відповідача 15 000 доларів США зі сплатою 7 % річних строком до 19 листопада 2009 року. За умовами договору позики вона повинна була сплачувати ОСОБА_4 щомісячно 6 174 грн, що еквівалентно 1050 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Позивач належним чином виконувала умови договору, а у квітні 2009 року запропонувала відповідачу повернути частково суму боргу в розмірі 8 000 доларів США, однак останній відмовився від цієї пропозиції й надалі ухилявся від отримання періодичних платежів, у зв'язку з чим вона змушена була повертати кошти поштовими відправленнями. 20 грудня 2012 року відповідач отримала виконавчий надпис нотаріуса про звернення стягнення на квартиру, належну позивачу, на підставі якого 04 лютого 2010 року відкрито виконавче провадження. Посилаючись на те, що вона належним чином виконувала зобов'язання відповідно до умов договору позики, а дії відповідача по зверненню стягнення на предмет іпотеки є неправомірними, просила позов задовольнити

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 липня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 19 листопада 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 5813, за умовами якого відповідач передав позивачу кошти в розмірі 162 288 грн, що еквівалентно 27 600 доларів США, а відповідач зобов'язалася повертати суму позики кожного місяця до 19 числа по 6 147 грн, що еквівалентно 1 050 доларів США, та повернути до 19 листопада 2009 року 94 374 грн, що еквівалентно 16 050 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 19 листопада 2008 року між ОСОБА_4 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 5814, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку відповідачу трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Оціночна вартість предмета іпотеки становить 246 900 грн.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 зобов'язань за договором позикодавець звертався до приватних нотаріусів Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з заявами про повідомлення ОСОБА_3 про необхідність повернення грошей у розмірі 24 450 доларів США станом на 10 квітня 2009 року та в розмірі 143 766 грн станом на 19 листопада 2009 року.

12 грудня 2009 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вчинив виконавчий напис, яким пропонував звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна ОСОБА_3, запропоновано задовольнити вимоги ОСОБА_4 у розмірі 143 755 грн та вартість нотаріальних послуг у розмірі 14 374 грн 55 коп.

Постановою державного виконавця Єрмак Г.В від 04 лютого 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису від 20 грудня 2009 року про звернення стягнення на майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3

Актом опису й арешту майна від 02 квітня 2010 року серії АА № 766305 описано та накладено арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог про зобов'язання перерахувати суму боргу за договором позики та переглянути строк і умови дії договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності позовних вимог.

Такі висновки судів відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ст. 1051 ЦК України).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 60, 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для внесення змін до договору позики, виходячи з того, що позивачем не доведено укладення договору під впливом обману та отримання нею коштів у розмірі меншому, ніж вказано у договорі позики. Суди попередніх інстанцій також правильно відмовили у задоволенні іншої частини позовних вимог, оскільки виконавчий напис нотаріуса та винесена на його підставі постанова про відкриття виконавчого провадження вчиненні з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик