справа № 1416/5442/15-ц
номер провадження 4-с/489/42/15
Ухвала

Іменем України

24 вересня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

заявника ОСОБА_1

державного виконавця Шамрай Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві скаргу ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі державний виконавець) та зобовязання вчинити певні дії

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в якій просив скасувати постанову державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 10.07.2015, а також зобовязати державного виконавця зняти арешт, накладений на все його майно.

У обґрунтування вимог вказав, що Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-5906 від 27.11.2008 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину. Виконавчий документ знаходиться на примусовому виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі відділ державної виконавчої служби).

Станом на 10.07.2015 утворилася заборгованість в розмірі 17262,50 грн., яку він погасив 01.08.2015. Через це, звернувся до державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з майна в чому йому відмовлено з посиланням на те, що при незавершеному виконавчому провадженні арешт може бути знято тільки за рішенням суду.

У судовому засіданні заявник скаргу підтримав та просив задовольнити.

Державний виконавець проти задоволення скарги заперечувала, так як арешт майна боржника є гарантією виконання рішення суду.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали скарги і оцінивши зібрані у ній докази, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За правилами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 № 6, розяснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, повязані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 57 наведеного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (частина перша), а його накладення державним виконавцем може здійснюватися, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (частина друга) .

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.10.2008 по справі № 2-5906/08 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі ? частки усіх видів заробітку щомісячно, витрати повязані з оздоровленням ОСОБА_3 у розмірі 200 грн. щомісячно, аліменти повязані з надходженням у відпустці за доглядом дитини до досягнення ОСОБА_3 трьох річного віку в розмірі 500 грн. та судові витрати.

Виконавчі листи про стягнення аліментів на дитину та додаткових витрат на її утримання знаходяться на примусовому виконанні в державній виконавчій службі.

Станом на 01.07.2017 по вказаним виконавчим листам утворилася заборгованість в сумі 17262,50 грн., через що державний виконавець прийняла постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою наклала арешт на все майно ОСОБА_3 та заборону на його відчуження.

За правилами частинами третьої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Зі змісту оспорюваної постанови видно, що арешт на майно ОСОБА_1 накладено в межах суми звернення стягнення 17262,50 грн. та заборонено здійснювати його відчуження в межах суми боргу.

Таким чином, державним виконавцем визначено суму заборгованості ОСОБА_3 в межах якої і накладено арешт на все його майно, що є правомірним.

Листом відділу державної виконавчої служби від 05.08.2015 № 01.05.25592/4 заявник підтвердив, що станом на 01.08.2015 заборгованість відсутня.

Цим листом йому розяснено, що у випадку незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знято тільки за рішенням суду.

З матеріалів виконавчого провадження встановлено, що заявник на депозитний рахунок державної виконавчої служби в погашення заборгованості спочатку сплатив 17000,00 грн., а в подальшому 1200,00 грн. та 1000,00 грн., які перераховано на рахунок стягувача.

Як пояснила державний виконавець, на теперішній час у боржника існує переплата.

Відповідно до частини пятої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

За таких обставин, враховуючи відсутність в державного виконавця повноважень на скасування арешту та заняття заборони на його відчуження, які вжито на забезпечення погашення боргу в сумі 17262,50 грн., який утворився станом на 01.07.2015, у межах якого накладено арешт, суд приходить до висновку про задоволення скарги в частині скасування арешту з майна боржника та зняття заборони на його відчуження, накладених оспорюваною постановою.

Щодо покладення на державного виконавця обовязку зняти арешт з майна, ця вимога є зайвою, тому задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 383-387 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати арешт майна боржника та заборону на його відчуження, накладених постановою Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 10.07.2015 в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5906, виданого Ленінським районним судом м.Миколаєва 27.11.2008.

У іншій частині вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.В.Коваленко