Справа № 462/2349/11 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/2407/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Брикайло М.В.

з участю: ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5, його представника - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 серпня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення з кожного з відповідачів по 792 608,85 грн. боргу.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 05.12.2007 року він позичив подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 1 млн. 500 тис. грн. для придбання офісних приміщень по АДРЕСА_1, які вони повинні були повернути до 05.12.2009 року, про що є відповідна розписка ОСОБА_4 Зазначені об"єкти були придбані відповідачами, проте йому було повернуто лише 210 тис. грн.. Крім того, сума боргу відповідачів з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з січня 2010 року до вересня 2012 року становить 1478766 грн. 30 коп., а три проценти річних - 106451 грн. 49 коп. Ураховуючи наведене позивач просив стягнути з кожного із відповідачів на його користь по 792608.00 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 серпня 2014 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про повернення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 792608 (сімсот дев'яносто дві тисячі шістсот вісім) гривень 85 коп. боргу; 838 грн. 50 коп. судового збору та 60 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Всього стягнуто 793507 (сімсот дев"яносто три тисячі п'ятсот сім) гривень 35 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 792608 (сімсот дев"яносто дві тисячі шістсот вісім) гривень 85 коп. боргу; 838 грн. 50 коп. судового збору та 60 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Всього стягнуто 793507 (сімсот дев"яносто три тисячі п'ятсот сім) гривень 35 коп.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, в апеляційній скарзі просила рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 793507.35 грн. - скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення яким в цій частині позову відмовити.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 серпня 2014 року - залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з неї 792608 85 грн. боргу, 838.50 грн. судових витрат та 60.00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу - скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що довіреність, видана нею 01.04.2006 р. на представництво ОСОБА_4 інтересів ОСОБА_2, надавала право ОСОБА_4 укладати від її імені дозволені законом правочини цивільно - правового характеру. Стверджує про те, що вона уповноважувала ОСОБА_4 лише на представництво своїх інтересів з питань вчинення правочинів щодо розпорядження (без права дарування), володіння і користування всім її майном, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось. Апелянт зазначає, що їй не було відомо про те, що її чоловік ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_5 1500000.00 грн., згоди на це вона не давала та не уповноважувала його на вчинення таких дій. ОСОБА_4 позичав гроші не в інтересах сім"ї, тому у неї не виникає обов"язку по поверненню боргу. На її думку розписка від 05.12.2007 року складена пізніше, ніж вказана в ній дата і така складена з метою повернути майно, одержане нею при його поділі

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу таким вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_5, суд першої інстанції з урахуванням змісту розписки ОСОБА_4 від 05.12.2007 року та довіреності ОСОБА_2 від 01.04.2006 року, виходив з того, що укладення ОСОБА_4 договору позики з позивачем було здійснено за мовчазною згодою дружини, а кошти витрачено в інтересах сім"ї на придбання об"єктів нерухомості, які в подальшому були поділені порівну як спільна сумісна власність подружжя, тому ОСОБА_5 має право на повернення позичених коштів шляхом стягнення їх з кожного з відповідачів у рівних частках. Позичаючи за погодженням із дружиною кошти у ОСОБА_5 у вищевказаній сумі, ОСОБА_4 діяв у межах наданих йому дружиною ОСОБА_2 повноважень, зазначених у її довіреності від 01.04.2006 року.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення виходив із того, що грошові кошти за борговою розпискою отримано ОСОБА_4 в інтересах сім"ї та використано ним на потреби сім"ї, відтак кожен із відповідачів повинен нести відповідальність за невиконання за договором зобов"язань (за неповернення суми боргу за розпискою).

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що від діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого із подружжя має бути подана письмово. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї.

Частинами 2, 3 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї і одержане за договором використано на її потреби.

Отже, об"єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов"язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов"язки для другого з подружжя, якщо його укладено в інтересах сім"ї, а одержане за цим договором майно фактично використано для задоволення потреб сім"ї.

Позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором або законом (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі, коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБ України (ст. 1048 ЦК).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов"язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.02.1984 року, який був розірваний 18.02.2010 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова.

Судом також встановлено, що 05 грудня 2007 року ОСОБА_4 видав розписку про те, що за погодженням з дружиною ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_5 кошти в розмірі 1 500 000 грн. для придбання двох офісних приміщень в новобудові за адресою АДРЕСА_1. Вказані кошти відповідач зобов'язувався повернути до 05 грудня 2009 року.

Вказана розписка з врахуванням положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, є належним доказом на підтвердження укладення договору позики.

З довіреності від 01.04.2006 року, вбачається, що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 лише на представництво її інтересів з питань вчинення правочинів щодо розпорядження (без права дарування), володіння, користування всім її майном, з чого б воно не складалося й де б воно не знаходилось.

Виходячи з мети, з якою була надана довіреність, а саме, представництво інтересів з питань вчинення правочинів щодо розпорядження (без права дарування), володіння і користування майном, зазначеною довіреністю ОСОБА_4 було надано виключне право на вчинення від імені ОСОБА_2 конкретних юридичних дій, пов"язаних виключно з належним їй майном, а тому позичати кошти від її імені на підставі довіреності від 01.04.2006 року вона ОСОБА_4 не уповноважувала.

Ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції не змогли пояснити, що перешкоджало ОСОБА_2 написати чи підписати розписку, надати у письмовій формі згоду на укладення договору позики (написання розписки).

З матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2007 року ОСОБА_2 особисто, а не ОСОБА_4 на підставі довіреності від її імені, уклала договір із ЗАТ «Компанія з управління активами «Карпати - інвест» договір купівлі - продажу цінних паперів, за умовами якого нею бронювалося право на отримання нежитлового приміщення №2 у житловому будинку №23 по АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 бронювалося право на отримання нежитлового приміщення №5 за цією ж адресою, та як ствердила в суді особисто вносила грошові кошти за дане приміщення.

З матеріалів справи також вбачається, і це не заперечували ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_4, що на момент придбання офісних приміщень у сім"ї ОСОБА_4 були кошти, які знаходилися на рахунках у банківських установах.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що офісні приміщення були придбані за рахунок позичених у ОСОБА_5 коштів, витрачені ОСОБА_4 в інтересах сім"ї, ґрунтуються на припущеннях, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження придбання офісних приміщень саме за позичені у ОСОБА_5 кошти. Суд першої інстанції не врахував положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок суду першої інстанції про те, що отримані ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1500000.00 грн. були витрачені в інтересах сім"ї не підтверджені належними та допустимими доказами.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 792608.85 грн. боргу, суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 заперечила надання нею згоди на укладення договору позики, її згода у письмовій формі на укладення договору позики в матеріалах справи відсутня, а наявна у матеріалах справи довіреність від 01.04.2006 року не є доказом такої письмової згоди, оскільки цією довіреністю вона уповноважила ОСОБА_4 на вчинення конкретних дій, пов"язаних виключно з належним їй майном, а тому позичати кошти від її імені на підставі довіреності від 01.04.2006 року ОСОБА_4 уповноважений не був.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення богу за розпискою від 05.12.2007 року, не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення: 1) неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи неповне з"ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскаржуване рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 792608.85 грн. боргу; 838.50 грн. судового збору та 60.00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього 793507.35 грн. слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення на його користь 792608.85 грн. боргу за договором позики від 05.12.2007 року.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 серпня 2014 року в частині задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 792608 (сімсот дев'яносто дві тисячі шістсот вісім) гривень 85 коп. боргу; 838 грн. 50 коп. судового збору та 60 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього 793507 (сімсот дев'яносто три тисячі п'ятсот сім) гривень 35 коп. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення на його користь 792608 (сімсот дев"яносто дві тисячі шістсот вісім) гривень 85 коп. боргу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.