Справа №488/4780/14-ц 22.09.2015 22.09.2015 22.09.2015
Провадження №22-ц/784/2256/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 488/4780/14-ц Головуючий І інстанції Селіщева Л.І.
Провадження № 22-ц/784/2256/15 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі Богуславській О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Миколаївській області, Управління Держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області та Миколаївської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та визнання недійсним витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, який в подальшому уточнювала, і в якому посилалась на те, що відповідно до рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2012 року рішення Корабельного районного суду від 25.07.2011 року, в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання права власності по 1/2 частині земельної ділянки площами по 498,5 кв. м., та в частині відмови у задоволенні вимог про реальний поділ виділеної 1/2 частини земельної ділянки, площею - 498,5 кв. м., а також в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку площею 997 кв.м., по вул. Літовченка, 139-б в м. Миколаєві залишено без з змін. Згідно зазначеного рішення від 09.04.2012 року встановлено, що вимоги ОСОБА_1 про виділення його частки земельної ділянки площею 498,5 кв.м. по вул. Літовченка , 139-Б в м. Миколаєві не можуть бути задоволені як передчасні, оскільки право спільної часткової власності сторони не зареєстрували, а тому висновок Корабельного районного суду від 25.07.2011 року про відмову в задоволенні вимог про реальний поділ земельної ділянки залишено без змін. Відповідач ОСОБА_1 не зареєструвавши у державному реєстрі речових прав спільну часткову власність на земельну ділянку, площею 0,0997 га, замовив у ДП «Центр державного земельного кадастру» виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: м. Миколаїв, вул. Литовченка, 139-Б, при цьому поділ земельної ділянки відбувся без її участі і без погодження з її боку межі поділу земельної ділянки як співвласник земельної ділянки. ОСОБА_1 отримав Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, площею 0,0499 га разом із кадастровим планом, на якому зазначена та частина земельної ділянки, яку побажав ОСОБА_1, а реєстраційна служба Миколаївського МУЮ Миколаївської області видала ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач ОСОБА_1, нехтуючи висновками суду, здійснив поділ земельної ділянки одноосібно та своїми діями фактично відсторонив її від законного права виділення належної їй частини земельної ділянки. Ні підставі вищевикладеного, просила суд скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку індексний № 25161206 від 05.08.2014 р. площею 0,0499 га, зареєстровану за ОСОБА_1 за адресою: м. Миколаїв, вул. Литовченка, 139-Б, за реєстраційним № 01 та визнати недійсним витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, та свідоцтво про право власності за індексним № 25162412 від 05.08.2014 року. Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки у державному земельному кадастрі від 21.07.2014 року за кадастровим № :06:026:0014, площею 0,0499 га, зареєстровану за ОСОБА_1, та визнати недійсним витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ014 від 22.07.2014 року. Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0499 га, зареєстровану за ОСОБА_1, та визнати недійсним витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, та свідоцтво про право власності. Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки у державному земельному кадастрі площею 0,0499 га, зареєстровану за ОСОБА_1 та визнати недійсним витяг з державного земельного кадастру. Витребувати у ОСОБА_1 витяг з державного реєстру речових прав та свідоцтво про право власності на земельну ділянку та витяги з державного земельного кадастру про земельні ділянки, надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою : м. Миколаїв, вул. Літовченка, 139-Б, зареєстровані за ОСОБА_1

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.08.2014 року, за індексним номером: 25161206, яке було видано ОСОБА_1 реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0499 га, яка розташована у м. Миколаєві, по вул. Литовченка, 139-Б, з кадастровим номером :06:026:0014 та визнано недійсним Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером: 25162412 від 05.08.2014 року. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,0499 га, яка розташована у м. Миколаєві, по вул. Литовченка, 139-Б, з кадастровим номером :06:026:0014 у Державному земельному кадастрі, та визнано недійсним Витяг з Державного земельного кадастру за № НВ-014 від 21.07.2014 року. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1, Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Миколаївській області, Управління Держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області та Миколаївської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» судовий збір - по 60 грн. 90 коп. із кожного.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивачка не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з,явилися,хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови: сторони були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи і мали реальну можливість як дати свої пояснення по справі, так і надати всі наявні у них докази. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що позивачка та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 по 2006 роки. У шлюбі придбали незакінчений будівництвом житловий будинок по вул. Литовченка 139-Б, у м. Миколаєві, з готовністю 10 %, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_1 21.11.1997 року ОСОБА_1 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії І-МК № 012907, згідно якого йому належить земельна ділянка, площею 997 кв.м. для обслуговування індивідуального житлового будинку. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2011 року та рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2012 року, був проведений поділ майна подружжя ОСОБА_1, і згідно вказаних судових рішень за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було визнано право власності по 1/2 частині земельної ділянки, площею по 498,5 кв.м., та виділено кожному із них по 1/2 частині будівельних матеріалів та зовнішніх інженерних мереж, які були використані при самочинному будівництві житлового будинку за вказаною адресою, готовністю 20 %, на суму - по 66 381 грн. кожному. Крім того, судом було встановлено, що домовленості щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 між ними досягнуто не було.

Приймаючи рішення по справі, суд також виходив з того, що за захистом своїх прав щодо володіння, користування чи поділу земельної ділянки, площею 0,0997 га, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Литовченко 139-Б, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не звертались. Не дивлячись на відсутність домовленості, відповідач ОСОБА_1 без згоди та відома позивачки замовив у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр Державного земельного Кадастру» технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, площею 0,0997 га за вищевказаною адресою. В подальшому МРФ ДП «Центр Державного земельного Кадастру» виготовила документацію із землеустрою щодо поділу вищевказаної земельної ділянки на частки, що були визначені рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2011 року, тобто по 1/2 частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 В результаті цього із земельної ділянки, площею 0,0997 га, з кадастровим номером :06:026:0012, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Литовченко 139-Б, були сформовані дві окремі ділянки: земельна ділянка, площею 0,0499 га, із кадастровим номером :06:026:0014; та земельна ділянка, площею 0,0498 га, із кадастровим номером :06:026:0013.

Відповідно до пояснювальної записки до технічної документації із землеустрою, при узгодженні зовнішніх меж земельних ділянок зацікавленими сторонами претензій не заявлено (а.с. 19). Між тим, доказів погодження меж із суміжними землекористувачами, у тому числі з позивачкою, яка є співвласником вказаної земельної ділянки, матеріали технічної документації не містять, хоча відповідно до ч.2 ст. 198 ЗК України, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами є обовязковим елементом кадастрової зйомки.

ОСОБА_1 отримав два Витяги із Державного земельного кадастру: за № НВ-014 від 22.07.2014 року на земельну ділянку, площею 0,0499 га, із кадастровим номером :06:026:0014; та за № НВ-014 від 22.07.2014 року на земельну ділянку, площею 0,0498 га, із кадастровим номером :06:026:0013.

Жодних даних про ОСОБА_2 як співвласника (власника) земельної ділянки вищевказані Витяги з Державного земельного кадастру не містять, а формою власності кожної із земельних ділянок зазначена - приватна власність. Після отримання витягів з ДЗК, відповідач ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку, площею 0,0499 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :06:026:0014, та отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.08.2014 року, за індексним № 25161206. Вказане Свідоцтво йому було видано Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.

Також, судом було встановлено, що згода позивачки ОСОБА_2 як співвласника земельної ділянки, не витребовувалась. Із наявної у матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, станом на 05.08.2014 р. вбачається, що на момент видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право власності від 05.08.14 р. на земельну ділянку площею 997 кв.м., що розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Литовченко 139-Б, був чинним арешт, накладений ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.03.2009 р. (по цивільній справі № 2-37/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності).

Тому суд дійшов висновку про те, що права позивачки як співвласника земельної ділянки, були порушені і підлягають поновленню.

Висновки суду відповідають як обставинам справи, так і вимогам закону зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не прийняв до уваги те, що позивачка не надала суду документ, який посвідчує її право власності на земельну ділянку у відповідності до вимог ст. 125 та 126 Земельного кодексу України, а саме державний акт чи договір оренди, а тому її права не могли бути порушені, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

До 02.05.2009р. документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, дійсно виступав виключно державний акт. У зв,язку з прийняттям Закону України від 05.03.2009р. № 1066 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об,єднання земельних ділянок» відбулося спрощення процедури переходу права власності на земельну ділянку, із земель приватної форми власності. Вказаним Законом України було внесено зміни у ст. 126 ЗК України в частині визначення документів, якими може посвідчуватись право власності на землю. Такими документами ЗК України визнав не тільки державний акт про право власності на земельну ділянку, а й цивільно-правову угоду щодо відчуження земельної ділянки, укладену у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою, а також свідоцтво про право на спадщину, Тобто з 02.05.2009р. отримання державного акта на право власності на земельну ділянку стало необхідним лише у разі набуття права власності із земель державної чи комунальної форми власності, а також при зміні меж чи цільового призначення землі. В той же час державний акт, що посвідчував виникнення права власності на таку земельну ділянку, залишався документом, який мав супроводжувати земельну ділянку протягом всього часу її існування. Таким чином, згідно з п. «а» частини 2 ст. 126 ЗК України у редакції, що діяла з 02.05.2009р. по 01.01.2013р., документом , який підтверджує набуття права власності на земельну ділянку, що на момент відчуження перебувала в приватній власності, може виступати будь який договір, за яким набувається у власність земельна ділянка ( купівля продаж, дарування, міна тощо). Відповідний договір разом з державним актом на право власності на земельну ділянку, яка була відчужена, є належним правовстановлюючим документом, на підставі якого може бути проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. У разі зміни співвласника або набуття права спільної власності на земельну ділянку орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, також вносить зміни до державного акта на право власності на землю щодо співвласників земельної ділянки. Крім того, частиною 1 ст. 87 ЗК України встановлено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає також і за рішенням суду. Згідно з ч.4 ст. 86 ЗК України право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. В той же час, вказану норму ЗК України слід розглядати в комплексі з положеннями ч.1 та 9 ст.126 ЗК України, згідно з якими право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч.2 цієї статті( тобто, окрім випадків, коли перехід права власності на земельну ділянку відбувається на підставі на підставі цивільно-правових угод, без зміни меж та цільового призначення земельної ділянки). Згідно з підпунктом 10 п.27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, відноситься до документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Проте, оскільки у ЗК України рішення суду не вказане як документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку, зазначений документ є підставою для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку згідно пп.2.3 п.2 наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 22.06.2009р. № 325 «Про затвердження Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою».

З системного аналізу зазначеного випливає, що набуття права власності на земельну ділянку за діючим законодавством відбувається також і за рішенням суду, яке є підставою для отримання державного акта на право власності на земельну ділянку. В такому випадку особа стає власником землі саме з моменту винесення рішення суду, а не з моменту отримання нею державного акта на право власності на земельну ділянку.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка набула, а відповідач втратив право власності на ? частину спірної земельної ділянки на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2011 року та рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2012 року. Те, що сторони не здійснили реєстрації переходу прав власності на земельну ділянку та не отримали відповідні державні акти, не позбавляє позивачку права власності на ? частині цієї земельної ділянки і не поновлює право власності відповідача на всю земельну ділянку, яке він мав до рішення суду.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що він був вимушений займатися реєстрацією земельної ділянки самостійно після рішення суду, так як позивачка не бажала цим займатися, а тому він скористався своїм правом на отримання у володіння та користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розмір належної йому частки, тобто він ніяким чином не порушив права позивачки, а тому рішення слід скасувати, не є підставою для скасування рішення суду, так як після винесення рішення суду про визнання права власності на ? ч. земельної ділянки як за позивачкою, і за відповідачем, вони як співвласники земельної ділянки повинні користуватися та розпоряджатися даною земельною ділянкою за взаємною згодою, в тому числі і вирішувати питання щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою чи її розподілу. У разі не досягнення згоди, спір з цього приводу має вирішуватися виключно судом. Однак, відповідач до суду з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою чи про розподіл її після зазначеного вище рішення суду не звертався і визначив частину земельної ділянки, яку побажав отримати у власність одноособово без згоди позивачки чи без рішення суду з цього питання. Позивачку ж не влаштовує те, яким чином відповідач одноособово фактично розділив земельну ділянку, привласнивши собі право суду. Не заслуговує на увагу з зазначених вище підстав також посилання апелянта на те, що він вибрав собі ту земельну ділянку, від якої відмовлялася позивачка під час розгляду справи в 2011-2012роках, так як після винесення рішення про відмову у реальному розподілу земельної ділянки, відповідач повинен був звернутися до суду з новим позовом і отримати рішення суду про розподіл земельної ділянки чи встановлення порядку користування земельною ділянкою. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивачки та необхідності їх поновлення.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що жодним нормативним актом не передбачено обовязкове погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем, не відповідає вимогам ч.2 ст. 198 ЗК України, в якій зазначено, що погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами є обовязковим елементом кадастрової зйомки.

Не відповідає матеріалам справи також посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що права позивачки порушені не були, а тому не має підстав для визнання свідоцтва право власності на земельну ділянку недійсним, так як виготовляючи технічну документацію відповідач керувався виключно інтересами позивачки, виділивши собі праву частину земельної ділянки, від якої позивачка відмовилася, оскільки позивачка заперечує цей факт, посилаючись на те, що на тій ділянці, право власності на яку відповідач оформив на себе залишилася більша частина господарських будівель і споруд.

Колегія суддів погоджується з тим, що на час видачі відповідачу свідоцтва про право власності від 05.08.2014 року арешт на спірну ділянку був скасований ухвалою Корабельного райсуду м. Миколаєва від 30.05. 2014р. Однак це не впливає на правильність прийнятого рішення з інших підстав, зазначених вище.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення, так як фактично містять субєктивне тлумачення апелянта норм матеріального та процесуального права і направлені на переоцінку доказів, які судом першої інстанції були належним чином досліджені та оцінені.

Керуючись ст.. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді