Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи 310/322/15-ц головуючий у 1-й інстанції Полянчук Б.І.
провадження № 22-ц/778/4065/15 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухарь С.В., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року про відмову у закритті провадження по справі за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі головного управління Держземагенства в Запорізькій області до Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту, зобов'язання зробити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі головного управління Держземагенства в Запорізькій області до Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта, зобов'язання зробити дії.

Представник ОСОБА_2 заявила клопотання про закриття провадження по справі в частині визнання незаконним та скасування розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації №522 від 25.09.2009 року, оскільки даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі відмовлено.

На зазначену ухвалу суду ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подалаапеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвали суду, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу, якою закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

У відповідності зі ст. 15 ЦПК України компетенція судів щодо розгляду цивільних справ в порядку цивільного судочинства поширюється на справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відмовляючи у закритті провадження у справі в частині визнання незаконним та скасування розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації № 522 від 25.09.2009 року, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір за своїм субєктним та предметним складом не є адміністративною справою, оскільки не містить в собі публічно-правового спору, який виник за участю субєктів власних повноважень, оскільки виникає із цивільно-правових відносин що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю фізичною особою.

Колегія суддів вважає, що висновок суду є правильним.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року визначено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно з п. 7 цієї постанови Пленуму, земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК України, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності", про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Згідно з п. п. 21, 27 цієї ж постанови Пленуму, якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Враховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Незважаючи на те що стороною у даній справі є суб'єкт владних повноважень, вищевказаний спір не є публічно-правовим, оскільки виникає із цивільно-правових відносин що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю фізичною особою.

Крім того, згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що ухвала суду постановлена із дотриманням норм процесуального права.

Доводи апелянта про те, що висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в силу ст.214 та 360-7 ЦПК України не можуть застосуватися до спірних правовідносин безпідставні, оскільки зазначеними статтями передбачено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, які є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Оскільки, суд не відступив від правової позиції викладеної в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а тому правомірно застосував її при вирішенні даного питання.

Інші доводи апелянта не містять під собою правового підґрунтя та не спростовують висновків суду.

Постановлена судом першої інстанції ухвала про відмову у закритті провадження в частині визнання незаконним та скасування розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації № 522 від 25.09.2009 року є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року про відмову у закритті провадження у справі залишити без змін.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

.

Головуючий

Судді