Справа № 274/604/15-ц
пр.№ 2/0274/653/15
Рішення

Іменем України

20.07.2015 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі головуючого судді Потапової Т.М., за участю секретаря Білань О.В., представника позивачки ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк про визнання недійсними кредитного договору,

встановив:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до публічного акціонерного товариство комерційний банк „Приватбанк. Просить визнати недійсним кредитний договір № ZRSWGK00000098 від 21.12.2006 року, укладений між нею та ЗАТ КБ „Приватбанк. Свої вимоги мотивує тим, що 21.12.2006 року вона уклала кредитний договір з „Приватбанком про надання 143016 грн., в тому числі 121200 грн. на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1, зі сплатою 1,34 % річних в місяць за користування кредитними коштами, зі сплатою комісії, строк повернення кредиту 20.12.2016 року. Виконання договору забезпечено договором іпотеки, предметом якої виступає квартира за зазначеною адресою, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу. Кредитний договір суперечить вимогам цивільного законодавства України і є недійсним відповідно до ч.1 ст.215 та ч.3 ст.203 ЦК України. Договір укладений під впливом обману з боку засуджених ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, працівників банку, з метою подальшої передачі коштів засудженим.

Вироком Бердичівського міськрайсуду від 05.11.2013 року засуджені за вчинення шахрайських дій ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які підробили довідку про доходи ОСОБА_6, використали цей документ для отримання нею кредиту, будучи введеною в оману, вона уклала з банком кредитний договір. З метою забезпечення виконання кредитного договору заставним майном засуджені ввели в оману ОСОБА_7 та умовили останнього укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_6 для подальшої застави квартири у банку. ОСОБА_6 отримала кредитні кошти в сумі 121200 грн., а ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заволоділи цими коштами. Будь-яких документів вона не готувала, взагалі не розуміла, яким чином їй може бути виданий кредит в такому розмірі без підтвердження її платоспроможності. Правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, оскільки грошей вона не отримала, але ці кошти мали бути використані нею на придбання квартири. При укладені кредитного договору вона помилилася щодо змісту правочину, прав та обовязків сторін, обставин повернення кредиту, вважала, що кредит буде сплачувати ОСОБА_8. Кредитний договір суперечить ч.6 ст.203 ЦК України, оскільки правочин, який вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх дітей. На момент укладення кредитного договору з нею проживала її малолітня дочка - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Кредитний договір не відповідає загальним вимогам цивільного законодавства, не містить істотних умов для договорів даного виду, деякі положення призводять до неможливості його виконання, тлумачення змісту правочину, зокрема, кредитний договір не містить зазначення типу відсоткової ставки, в порушення ч.3 ст.1056-1 ЦК банку надано право в односторонньому порядку збільшувати відсоткову ставку, також мають недоліки п.п.1.2, 1.3, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.5, 2.2.5 договору.

Крім того, суттєво різниться обсяг прав та обовязків сторін, що є порушенням ст.ст.18,21 Закону „Про захист прав споживачів.

Також, просить поновити строк позовної давності звернення до суду з позовом, мотивуючи пропуск строку навчанням, яке тривало на момент укладення кредитного договору і до 30.01.2012 року , з 08.05.2007 року працювала провідником на залізниці, часто знаходилася за межами м.Бердичева, про осіб, які порушили її права дізналася з вироку суду 05.11.2015 року.

Уточнень до позовної заяви щодо підстав визнання договору недійсним позивачкою не надано.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Суду пояснив, що ОСОБА_2 була знайома з ОСОБА_8, який запропонував їй отримати кредит у банку та обіцяв його погашати особисто, вона розуміла, що бере кредит, а ОСОБА_8 буде сплачувати. Коли він припинив сплату, вона звернулася до правоохоронних органів. Купівлі-продажу квартири не було здійснено, всі документи готували ОСОБА_8 та ОСОБА_5. У неї була малолітня дитина, їй не розяснили наслідки укладення кредитного договору, в касі отримала гроші і відразу передала їх ОСОБА_8 та ОСОБА_5.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення проти позову, які долучені до матеріалів справи. В своїх запереченнях не визнає жодної підстави недійсності правочину, пояснює, що кредитний договір за формою відповідає вимогам закону, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Обман був з боку ОСОБА_8О, а не другої сторони правочину, позивачка ознайомилась зі змістом договору, про що свідчить її підпис. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Будучи присутнім у попередньому судовому засіданні, представник відповідача ОСОБА_10 проти позову заперечив, мотивуючи тим, що ОСОБА_6 звернувшись до банку усвідомлювала значення своїх дій, підписала договір і отримала кошти. Наявність в сімї малолітньої дитини не впливає на укладення кредитного договору. Ст..1056-1 ЦК України на момент укладення договору не діяла. Договір підписаний позивачкою добровільно, якщо її не задовольняли умови цього договору, вона мала право його не підписувати.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Судом встановлено, що 21.12.2006 між ЗАТ КБ „Приватбанк, яке в подальшому перейменоване в ПАТ КБ „Приватбанк та ОСОБА_6, яка змінила прізвище на „Черченко, укладено кредитний договір № ZRSWGK00000098, згідно з яким банк надав ОСОБА_6 кредит в розмірі 121 200 гривень на придбання квартири та 21 816 гривень на сплату страхових платежів, зі строком повернення до 21.12.2026 та сплатою 1,34 % відсотків в місяць за користування кредитом ( а.с. 28, 29-30,109-112).

В забезпечення виконання умов кредитного договору між ЗАТ КБ „Приватбанк та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, за умовами якого передано в заставу банку квартиру АДРЕСА_2, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу з відстроченням платежу від 21.12.2006 року. (а.с 31,35-36).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі ( статті 1055 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилається на вирок Бердичівського міськрайсуду від 05.11.2013 року, стверджує, що на момент укладання кредитного договору вона була введена в оману ОСОБА_3 неправильно сприймала обставини, які дійсно мали місце, субєктів правочину, правові наслідки тощо.

Вироком Бердичівського міськрайсуду від 5.11.2013 року, ОСОБА_3 було засуджено за те, в грудні 2006 року ОСОБА_3 повторно, в складі організованої групи із особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, реалізуючи єдиний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужими коштами шляхом отримання та неповернення кредиту банківській установі, шляхом зловживання довірою ОСОБА_6 та введення тої в оману обіцянками щодо подальшого особистого виконання фінансових зобовязань перед банківською установою, вмовили потерпілу вчинити правочин щодо укладання кредитного договору з банківською установою з подальшою передачею їм кредитних коштів.

При цьому в грудні 2006 року ОСОБА_3, реалізуючи єдиний злочинний умисел в складі організованої групи із особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з метою забезпечення кредитного договору заставним майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_7 та введення того в оману розповідями щодо необхідності та можливості оформлення договору купівлі-продажу на його нерухомість для подальшої її застави у банку під кредит ОСОБА_6, а також обіцянками щодо подальшого особистого виконання ними фінансових зобовязань перед банківською установою, вмовили потерпілого вчинити правочин щодо відчуження на користь ОСОБА_6 належної йому на праві власності квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Після цього, протягом грудня 2006 року ОСОБА_3, продовжуючи злочинні дії в складі організованої групи з особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та невстановленою досудовим слідством особою, з метою подальшого використання при шахрайстві, в невстановленому досудовим слідством місці, використовуючи копіювально-розмножувальну техніку, повторно виготовили підроблені бланки документів з відтисками штампів та печаток, у які внесли завідомо неправдиві відомості щодо ОСОБА_6 та виконали підписи від імені уповноважених осіб ТОВ „Укрпласт, тобто підробили документи, які видаються та посвідчуються підприємством, яке має право видавати та посвідчувати такі документи, і які надають права або звільняють від обовязків. Таким чином було підроблено документи: довідку № 73 від 18.12.06 про доходи ОСОБА_6 в ТОВ «Укрпласт», яка в дійсності на вказаному підприємстві не працювала; завірену копію трудової книжки на імя ОСОБА_6, що містить неправдиві відомості про місце роботи останньої в ТОВ «Укрпласт».

21 грудня 2006 року в м. Бердичеві ОСОБА_3, продовжуючи злочинні дії в складі організованої групи з особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з метою отримання права на майно для забезпечення кредитного договору заставним майном, продовжуючи зловживання довірою ОСОБА_7 та ввівши того в оману, спонукали останнього до укладання із ОСОБА_6 фіктивного договору купівлі-продажу його квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, вартістю відповідно до договору 121 200 грн. Таким чином, ОСОБА_3, особа, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, реалізуючи єдиний злочинний умисел, отримали право користуватися, володіти і розпоряджатися вказаним вище чужим майном, фактично належним ОСОБА_7, який внаслідок укладення фіктивного договору був позбавлений прав на це майно.

Цього ж дня ОСОБА_3 в складі організованої групи із особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння кредитними коштами по програмі «Житло в кредит», використовуючи раніше підроблені документи - довідку про доходи та завірену копію трудової книжки ОСОБА_6, надали їх уповноваженим особам Бердичівського відділення Житомирського регіонального управління Закритого акціонерного товариства Комерційного банку (ЖРУ ЗАТ КБ) «Приватбанк», розташованого за адресою: м. Бердичів, вул. 9-го січня, 9. При цьому ОСОБА_6, будучи введеною в оману, на підставі поданих ОСОБА_3 підроблених документів уклала кредитний договір № ZRSWGK 00000098 від 21.12.06, згідно з яким ЖРУ ЗАТ КБ «Приватбанк» надало кредит ОСОБА_6 в сумі 121 200 грн., які остання отримала у банку та передала для ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_3, особа, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не маючи наміру виконувати фінансові зобовязання, заволоділи грошовими коштами у сумі 121200 грн., які розподіли між учасниками організованої групи та якими розпорядились на власний розсуд.

При цьому в рахунок забезпечення виконання зобовязань по вказаному кредитному договору ОСОБА_6, будучи введеною в оману ОСОБА_3, особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, передала в заставу банку фактично належну ОСОБА_7 квартиру, про що було укладено договір іпотеки № ZRSWGK 00000098 від 21.12.06.(а.с.9-21)

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України на момент вчинення правочину.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Заявивши позовну вимогу про визнання кредитного договору недійсним в позовній заяві позивачка послалася на статті 203,213,215,224,229,230,234 ЦК України.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні підстави позову не уточнив, підтримав всі обставини, викладені в заяві.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину.

Суд не вбачає підстав для визнання правочину недійсним як такий, що укладений внаслідок обману, оскільки виходячи зі змісту статті 230 ЦК України, умовою кваліфікації недійсності правочину укладеного під впливом обману є встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони договору, яка ввела в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, суду пояснила, що в 2006 році до неї звернувся знайомий ОСОБА_8 з проханням допомогти йому в бізнесі. Вона погодилася, оскільки він запевнив, що кредит буде погашати сам. Вона повірила, так як раніше брала для нього кредит в „Промінвестбанку в сумі 50000 грн., які він повернув за півроку. Вона передала йому свій паспорт і код, інші документи були в банку у працівника ОСОБА_11, вона підписала договір не читаючи його, в касі отримала 120000 грн., які відразу забрав ОСОБА_5. В квітні 2007 року почали телефонувати з банку з приводу непогашення кредиту, потім почалася кримінальна справа.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили, що ОСОБА_6 взяла кредит в банку на прохання ОСОБА_8, вона працювала провідником потягу, кошти взяла щоб допомогти ОСОБА_8, який займався бізнесом.

Позивачкою суду не надано доказів на підтвердження того, що вона була введена в оману працівниками банку.

За результатами службового розслідування до отримання ОСОБА_8 коштів в „Приватбанк за кредитним договором, укладеним ОСОБА_6, причетні працівники банку ОСОБА_11 та ОСОБА_14, однак позивачка з останніми не була знайома, лише підписала договір в присутності ОСОБА_11, будь-яких дій щодо введення в оману позивачки останній не вчиняв.

Так як позивачка фактично була введена в оману засудженими, які не були стороною договору чи представниками сторони при його укладанні, - відсутні підстави вважати, що правочин був вчинений під впливом обману.(ст.230 ЦК)

Також суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним як такого, що укладений під впливом помилки.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Верховний Суд України у Постанові Пленуму від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі, неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачкою не доведено, що укладаючи кредитний договір вона помилилася щодо правової природи правочину, прав та обовязків сторін, тощо.

Позивачка ствердила, що підписала кредитний договір не читаючи, справжність підпису не оспорює. Проте, підписання позичальником цього договору є свідченням його згоди на прийняття всіх умов договору його кредитування, в тому числі щодо повернення ним кредитних коштів.

Позивачка отримала грошові кошти за кредитним договором в сумі 121200 грн. особисто в касі банку, які забрав ОСОБА_5. Даний факт нею не заперечується.

Крім того, як зазначено вище помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, позивачка усвідомлювала, що укладає з банком кредитний договір, власним підписом надає згоду на його укладення, отримує кредитні кошти, які повинна повернути, однак розраховувала, що кошти буде повертати ОСОБА_15, для якого вона взяла ці кошти.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, вирок суду від 05.11.2013 року є обовязковим для суду тільки в частині наявності вини особи та дій, що нею вчинені. Інші обставини підлягають доведенню у цивільному судочинстві.

Вироком суду від 05.11.2013 року встановлений факт заволодіння ОСОБА_3 грошима ОСОБА_6 в сумі 121200 грн. шляхом обману. Обставини недісності договорів, які укладені позивачакою з банком підлягають доведенню у цивільній справі.

Той факт, що ОСОБА_3. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заволоділи грошовими коштами позивачки, які вона отримала за кредитним договором, ввівши її в оману щодо повернення цих коштів та були за це засуджені, дає право позивачці на відшкодування завданих їй збитків як потерпілій від злочину, однак не свідчить про недійсність кредитного договору в момент його укладання.

Інша підстава визнання правочину недійсним, на яку посилається позивачка в заяві, передбачена ст.224 ЦК, - правочин, вчинений без згоди органу опіки та піклування, (ст.71 ЦК) є нікчемним,- також не доведена в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи дані обставини, позивачка зазначила, що на момент укладення кредитного договору з нею проживала її малолітня дочка, ІНФОРМАЦІЯ_2.(а.с.38)

Стаття 224 ЦК України відсилає до ст.71 цього Кодексу, згідно з якою опікун не має права без дозволу органу опіки відмовитися від майнових прав підопічного; видавати письмові зобовязання від імені підопічного; укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, в тому числі щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; укладати договори щодо іншого цінного майна.

Кредитний договір, укладений позивачкою, не потребував нотаріального посвідчення, не повязаний з відчуженням житла або іншого цінного майна, на підставі цього договору не виникали будь-які зобовязання дитини тощо.

Крім того, в даний час дочка позивачки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, є повнолітньою, не має претензій до сторін договору щодо порушення її законних прав чи інтересів.

Посилання позивачки на ст.1056-1 ЦК України щодо заборони банку збільшувати в односторонньому порядку процентної ставки, не заслуговує на увагу, оскільки на момент укладення кредитного договору, даної статті в Цивільному Кодексі України не було.

Не заслуговує на увагу твердження позивачки, що умови кредитного договору, зокрема, пункти 1.2, 1.3, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.5,2.2.5, мають недоліки, які свідчать про укладення договору з метою отримання матеріальної вигоди з боку засуджених та працівників банку та підкреслюють його фіктивність. Підстави визнання оспорюваного договору недійсним в наслідок його фіктивності, позивачкою не заявлялося.

Статтею 627 ЦК України закріплено свободу договору. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, сторони договору вільні у виборі контрагента та визначенні умов договору. Позивачка мала право не підписувати договір у разі незгоди з його умовами.

Статті 18 та 19 Закону України „Про захист прав споживачів, на які посилається позивачка в позовній заяві, містять підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, забороняють нечесну підприємницьку практику.

Відповідно до положень цих норм Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

В судовому засіданні представником позивачки не надано обґрунтування цих підстав позову, не надано жодного доказу на їх підтвердження.

Отже, на підставі наведеного аналізу усіх заявлених позивачкою підстав визнання кредитного договору недійсним, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Позивачка в позові просила поновити строк на звернення до суду з даним позовом, вважає, що пропустила строк з поважних причин, оскільки навчалася, працювала провідником та часто була відсутня у місті, а також чекала результатів розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_8 та інших.

Відповідач в запереченнях проти позову заявив про застосування строків позовної давності, які пропущені без поважних причин.

Відповідно до частини 4 ЦК України сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Однак, з огляду на вище викладене, суд вважає позов безпідставним, тому не застосовує строки позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,60,212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк про визнання недійсними кредитного договору відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайсуд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Потапова Т.М.