Справа № 333/294/15-ц
Провадження № 2/333/771/15
УХВАЛА

Іменем України

про залишення позову без руху

22 січня 2015 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Дмитрієва М.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя до ОСОБА_2, в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод.

Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Як визначено у ст. 4 ЦПК України суд здійснює правосуддя у спосіб визначений Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє особам, які беруть участь у справі у здійсненні їх прав, тому суд вважає за потрібним запропонувати позивачу привести позовну заяву у відповідність до вимог ст. 119 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

Так, відповідно до ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви. Позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом. До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору

Розглянувши заяву та додані до неї матеріали, суддя дійшов висновку, що подана заява не відповідає вимогам вищевказаної норми закону. В порушення п.п. 5,6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України в позові не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не зазначені докази, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, в позовні заяві зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, однак на підтвердження цього суду не надано жодного доказу.

У позовній заяві позивачем ставиться питання перед судом про усунення перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачів.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 3,11,31 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду, відповідно до ст. 4 ЦПК України, є обов'язком суду.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Таким чином, вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації не обґрунтовується нормами закону, нормативними актами які б регулювали правомірність даної вимоги, так як питання реєстрації фізичних осіб та зняття з реєстраційного обліку є виключною компетенцією Комунарського районного відділу у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про вільне пересування й вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, при визнанні громадянина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, органи міграції знімають особу з реєстрації та для цього не потрібно рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору, можуть вступати у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Як убачається із змісту поданої позовної заяви, підставою для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є настання, як наслідок, права на зняття відповідача з реєстрації за вказаною позивачем адресою, однак, позивачем не вирішено питання щодо залучення у якості процесуальної сторони по справі органу, здійснюючого реєстрацію та контроль за реєстрацією громадян України, а саме: Комунарський районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, оскільки рішення суду може вплинути на права та обов'язки даного державного органу.

У відповідності до вимог ст. 120 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. З огляду на зазначене позивачу пропонується уточнити позовні вимоги і надати суду оновлену позовну заяву та її копії у кількості учасників судового розгляду.

Згідно зі ст. 121 ЦПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119-120 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст. 119-120 ЦПК України, позовна заява вважається поданою в день її первісного подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи наведене суддя дійшов висновку, що провадження у справі неможливо відкрити до усунення вказаних недоліків, а тому позовну заяву слід залишити без руху, а позивачу надати строк для їх усунення.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод - залишити без руху, надавши п'ятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

Роз'яснити, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк, позовну заяву буде визнано неподаною та повернуто позивачу зі всіма доданими до неї документами.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва