СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ районний суд м. КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Грінченко Є.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2 та

представників відповідачів Блохіна І.В. та Щербини В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України», Державна адміністрація залізничного транспорту України «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача Державна адміністрація залізничного транспорту України «Укрзалізниця» (далі - «Укрзалізниця») на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2014 по 22.09.2015 в розмірі 157 919,65 грн., мотивуючи свої вимоги наступним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 року, визнано незаконним наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 23 травня 2014 року №591/ос «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлено останнього на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України», стягнуто з ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» на користь ОСОБА_1 59 146,73 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниці» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. моральної шкоди, вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року вищезазначені рішення залишені без змін.

Посилаючись на те, що на даний час позивача на роботі не поновлено, що саме внаслідок з незалежних від позивача причин він не може приступити до виконання роботи, керуючись ст.236 КЗпП та п.32 абз.2 ППВСУ від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», просить задовольнити позовні вимоги (а.с.2-3, 78-79, 99-100)

Представник відповідача Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» (далі - ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України») в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, звертав увагу на «абсурдність» вимог позивача. Так, він погодився із тим, що на сьогоднішній день рішення вищезазначених судів в частині поновлення позивача на роботі не виконано саме Державною адміністрацією залізничного транспорту України «Укрзалізницею». Висловив своє нерозуміння того, чому ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» повинно матеріально відповідати за це, оскільки зі свого боку в частині виплати заборгованості по середньому заробітку за час вимушеного прогулу, свої зобов`язання ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» виконав (а.с.31-36)

Представник відповідача «Укрзалізниці» також заперечувала проти задоволення позову, зазначала про те, що оскільки на сьогоднішній день державний виконавець не звернувся до них із вимогою про виконання вищезазначеного рішення Печерського районного суду м. Києва, то і твердження позивача про те, що підприємство не поновило його на роботі є безпідставним, отже і вимоги про стягнення з них середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням рішення суду є, на її думку, такими, щ задоволенню не підлягають (а.с.27-28)

Позивач та його представник кожний окремо просили суд задовольнити позов з підстав, викладених судом вище.

Судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз`яснено позивачу про можливість заявити свої вимоги до належного відповідача у справі, оскільки всіма сторонами не заперечувалося, що саме «Укрзалізниця» не поновлює позивача на роботі незважаючи на прийняте судом ще рік тому рішення, яке в цій частині підлягало негайному виконанню, чим представник позивача і скористалася.

Крім того, представник позивача зазначала, що в даній категорії справ закон не пов`язує обов`язок винної сторони, яка не відновила порушене право і не поновила на роботі із можливістю, а тим більше необхідністю порушення виконавчого провадження, в рамках якого виконувати рішення суду про поновлення позивача на роботі і закон також за відсутністю такого виконавчого провадження не позбавляє позивача права вимагати стягнення з «горе-роботодавця» середнього заробітку за весь час такого вимушеного прогулу.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (ч.1 ст.213 ЦПК України)

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної адміністрації залізничного транспорту України, ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України», треті особи ОСОБА_6, Міністерство інфраструктури України, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, задоволено частково.

Так, визнано незаконним наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України №591/ос від 23.05.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1.», постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» та стягнути з останнього на користь ОСОБА_1 59 146,73 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати та зазначено, що рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі (а.с.9-10)

При цьому, звертає на себе увагу той факт, що представники сторін по цій справі були присутніми як під час постановлення рішення Печерським районним судом м. Києва, так і під час апеляційного перегляду вищезазначеного рішення суду.

Відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Судове рішення як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Крім того, суд звертає увагу сторін на те, що перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року)

Таким чином, згідно зі статтею 6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв'язку із цим суд звертає увагу також на те, що станом на 29 вересня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року про поновлення на роботі позивача, яке підлягало негайному виконанню, до цих пір не виконано за формальними підставами.

Так, представник відповідача «Укрзалізниці» пояснила в судовому засіданні, що дійсно Державній адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниці» достеменно відомо про те, що суд зобов`язав їх ще в вересні 2014 року негайно поновити позивача на роботі, проте вони не мають бажання виконувати його добровільно, а наполягають на тому, щоб в даному випадку позивач пройшов через процедуру примусового виконання через звернення до виконавчої служби, відкриття виконавчого провадження, вже подальшого звернення державного виконавця до них і в подальшому ймовірно вони винесуть відповідний наказ.

Така позиція «Укрзалізниці» є неприпустимою, грубо порушує права позивача і встановлені Конституцією принципи незалежності судової влади, основним елементом яких є обов`язковість судових рішень до виконання, в даному випадку Державною адміністрацією залізничного транспорту України «Укрзалізницею».

Дійсно, відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавчу службу» примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та їх основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.34 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Враховуючи те, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року в частині поновлення ОСОБА_1 на даний час добровільно не виконано, суд приходить до висновку, що позивач має право відповідно ст.236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Зазначений висновок суду ґрунтується на практиці Верховного Суду України, зокрема, на постановах від 31.10.2012 та від 23.06.2015, які в силу ст.360-7 ЦПК України є обов`язковими для судів під час постановлення ними рішень при застосуванні аналогічних норм права (а.с.55-58, 108-111)

Так, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 було зазначено колегією суддів про те, що звільнення, як і призначення позивача відбувається «Укрзалізницею», що також не оспорювалося сторонами і знайшло окремого підтвердження в статуті ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» (а.с.11, 43)

Таким чином, на підставі вище встановлених обставини суд приходить до висновку, що оскільки рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконано саме «Укрзалізницею», позивач має право відповідно до ст.236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення і стягнення цих сум саме з цього відповідача.

В той же час, суд не вважає виходом за межі позовних вимог розрахунок такої заборгованості станом на день постановлення рішення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до довідки ДП «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» від 28.07.2014 №54/166-14 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за 1 робочий день складає 644,57 грн. Враховуючи кількість робочих днів з жовтня 2014 по день постановлення рішення 249, то сума, яка підлягає стягненню з «Укрзалізниці» - 160 497,93 грн. (а.с.15)

Відповідно до ст.88 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача «Укрзалізниці» належить стягнути в дохід держави і судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 1604, 98 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.235, 236 КЗпП України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 80, 208, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державна адміністрація залізничного транспорту України «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням рішення суду про поновлення на роботі - задовольнити.

Стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» (, м. Київ, вул. Тверська, 5) на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 160 497 (сто шістдесят тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 93 копійки за вирахуванням обов`язкових платежів.

Стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» (, м. Київ, вул. Тверська, 5) в дохід держави судовий збір в сумі 1604 (одна тисяча шістсот чотири) гривні 98 копійок.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його оголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - В.С. Кицюк