АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/5346/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 636/1080/14ц Ганенко Т.С.
Категорія:кредитні Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» третя особа : ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА :

26 березня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним укладений між ним та відповідачем кредитний договір «Автопакет» № 6/4/09/207/840-К054 від 14.09.2007 року , та визнати суму 14760 , 48 грн. остаточною, що підлягає поверненню ним відповідачу.

В обґрунтуванні свого позову він вказав, що 14 вересня 2007 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено Договір «Автопакет» № 6/4/09/2007/840-К054, за яким відповідач повинен був надати йому кредитні кошти у сумі 7 366, 33 доларів СІЛА на строк до 03.09.2012 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 13,10% річних, для купівлі автомобіля.

Згідно п. 2.2.1 кредитного договору сторони домовилися про сплату процентів за користування кредитом в іноземній валюті - доларах США. За весь час користування кредитом він сплатив 3 537,50 доларів США, що підтверджується розрахунками відповідача.

Як на підставу визнання вказаного кредитного договору недійсним позивач, з посиланням на вимоги частин 1 та 3 ст. 215, ч.5 ст. 203, ст. 217, ч.2 ст. 235, ст. 216 ЦК України зазначив, що йому стало відомо про те, що на час укладення вказаного кредитного договору банк не мав дозволу(ліцензії) на валютні операції , щ суперечить приписам Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютному Контролю, Законам України «Про Національний банк України » « Про банки і банківську діяльність».Позивач також зазначає, що видаючи кредит на придбання автотранспортного засобу малось на увазі не оплата останнього в іноземній валюті, а конвертація доларів США в гривню з подальшим розрахунком за договором купівлі-продажу, у зв»язку з чим вважає, що при укладанні кредитного договору сторони заздалегідь знали про необхідність конвертації валюти ,що на його думку свідчить про те кредитний договір у валюті був укладений для приховання дійсного кредитного договору в гривні.

Позивач також зазначає, що вказані дії відповідача не відповідають вимогам законодавства, щодо укладення кредитного договора та відповідно договір повинен бути визнаний недійсним та сторони повинні повернути все отримане на виконання даного правочину, а саме: за договором йому було надано суму 7 366 доларів 33 цента, що складало на дату укладення договору 37 199 грн. 97 коп., згідно офіціального курсу НБУ на 14 вересня 2007 року (505, 0000 грн. за 100 долларів США).

Позивач також вказує, що за цей час він сплатив за договором, згідно квітанцій, суму 22 439 грн. 49 коп. та остаточна сума заборгованості перед позивачем складає 14 760 грн. 48 коп..

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2014 року вказані позовні вимоги позивача були задоволені в повному обсязі.

Ухвалою суду від 12 травня 2015 року заява представника відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати вказане заочне рішення та ухвалти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи як суд вважав встановленими неправильним застосуванням норм матеріального права.

Представник відповідача зазначає на наявність у Банку документів, які давали йому право здійснювати валютні операції та відповідність оспорюваного позивачем договору вимогам закону та волевиявленню сторін.

Заслухавши доповідь судді , пояснення представника позивача та третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, ща апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості та вважаючи встановленим факт відсутності у відповідача ліцензії на право здійснювати валютні операції на час укладення між сторонами зазначеного кредитного договору.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 14 вересня 2007 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 в ОСОБА_4 було укладено кредитний договір «Автопакет» № 6/4/09/207/840-К054, за яким відповідач повинен був надати ОСОБА_3 кредитні кошти у сумі 7 366, 33 доларів СІНА на строк до 03.09.2012 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 13,10% річних, для купівлі автомобіля.

Матеріали справи також свідчать про те, що вказані грошові кошти позивач отримав готівкою через касу банку (а.с.87).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 2 статті 6 даного Кодексу передбачає, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В пунктах 10 та 11 Постанови пленуму Верховного суду України з розгляди цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено ,що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже ,банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку(статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу 11 Закону України від 15.02.2011 року № 3024-У1 «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з наданням кредитів у іноземній валюті ( п.2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог п.п. «в» п.4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявності індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуальної ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень ст.. 11 цього Декрету, ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах свої повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з п.5.1. цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється. Якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

У зв»язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуадбної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору.

Посилаючись як на підставу визнання зазначеного кредитного договору недійсним на відсутність у відповідача індивідуальної ліцензій на проведення валютних операцій, позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України будь-якх доказів на підтвердження вказаних доводів суду не надав.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України , при відсутності таких доказів , вважав встановленим зазначену обставину, тоді як відповідач станом на день укладення вказаного кредитного договору мав Банківську ліцензію № 21 від 23.01.2002року на право здійснення банківських операцій визначених пунктами 5-11 частини другою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл № 21-1 на право здійснення вказаних банківських операцій ( а.с.41-43).

Крім цього задовольняючи позовні вимоги позивача в повному обсязі, суд не врахував ,що його вимоги щодо визнання вказаного договору удаваним правочином, поряд з визнанням його недійсним з застосуванням наслідків недійсності такого правочину ,є взаємовиключними вимогами, оскільки ч.2 ст. 235 ЦК України передбачає що при встановленні ,що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину ,який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Більш того, вказані обставини справи свідчать про укладення між сторонами саме кредитного, а не іншого договору.

За таких обставин заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом при невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин,що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушенні судом зазначених норм матеріального та процесуального права ( пункти 2-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України),з ухваленням у справі нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» задовольнити.

Скасувати заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 грудня 2014 року

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» третя особа : ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді: