УХВАЛА

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до підприємства з іноземними інвестиціями «Ітрако», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити дії, стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення Державної служби інтелектуальної власності України від 30 травня 2013 року та відповідного свідоцтва зареєстровано його авторське право на твір - вірш «ІНФОРМАЦІЯ_1», зміст якого містить речення «ІНФОРМАЦІЯ_2». Вважав, що ОСОБА_5, яка влаштувалась на роботу до підприємства з іноземними інвестиціями «Ітрако» з урахуванням даних, що містяться у ксерокопії МСЕК з оригінальним приписом «ІНФОРМАЦІЯ_2», без його дозволу, як автора твору, використала слова з його вірша.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог просив захистити його права автора, покласти обов'язок на кожного з відповідачів надати йму письмову інформацію про третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних примірників його твору та канали розповсюдження його твору; стягнути з ОСОБА_5 на його користь грошову компенсацію у розмірі 63 531 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 4 листопада

2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів своїх вимог щодо порушення його авторських прав, а щодо вимог про зобов'язання надати йому інформацію про третіх осіб обрав спосіб захисту, який не передбачений чинним законодавством.

Апеляційний суд, залишаючи рішення районного суду без змін, зазначив у судовому рішенні про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання дій неправомірними не підлягають задоволенню, оскільки встановлені та вирішені у межах іншої цивільної справи за участі тих самих сторін, та вважав, що при прийнятті на роботу ОСОБА_5 на той момент указаний вірш не був об'єктом авторського права, оскільки не був зареєстрований у передбаченому законом порядку.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі рішення Державної служби інтелектуальної власності України від 30 травня 2013 року та відповідного свідоцтва зареєстровано авторське право ОСОБА_3 на твір - вірш «ІНФОРМАЦІЯ_1», зміст якого містить речення «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Також установлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2010 року, що набрало законної сили, визнано неправомірними і такими, що порушують інтереси ОСОБА_3, дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо використання ксерокопії довідки МСЕК з оригінальним приписом, виконаним ОСОБА_3 - «ІНФОРМАЦІЯ_2» при працевлаштуванні ОСОБА_5 на підприємство з іноземними інвестиціями «Ітрако» на посаду палітурника.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду в частині вимог про неправомірні дії відповідачів, зазначив, що такі вимоги вже були вирішені іншим судовим рішенням.

Проте наявність судового рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України може бути підставою для закриття провадження у справі, а не для відмови у позові.

Висновки апеляційного суду про те, що авторське право на твір виникає з дати реєстрації такого права не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 437 ЦК України та ч. 1 ст. 28 Закону України "Про авторське право і суміжні права" авторське право на твір виникає внаслідок його створення і починає діяти від дня створення твору.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не дав оцінки доводам позивача про те, що своїми діями, а саме використання вірша відповідачі допустили порушення немайнових (право на ім'я, право на недоторканість твору) ОСОБА_3 та виключних майнових авторських прав, які передбачені ст. ст. 440, 441 ЦК України, ст. ст. 15, 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права".

У абз. 1 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року № 5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" судам роз'яснено, що авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об'єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею.

Проте апеляційний суд зазначене не врахував, не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 обрав спосіб захисту його порушених немайнових прав відповідно до положень ст. ст. 50, 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" як автор вірша та заявив вимогу до підприємства з іноземними інвестиціями «Ітрако», що випливають з його авторського права.

У абз. 2, 3 п. 12 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причино-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (ч. 1 ст. 435 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про авторське право і суміжні права"). Зокрема, первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства).

Відповідач, який заперечує проти позову, зобов'язаний довести виконання вимог Закону при використанні ним об'єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (ст. ст. 614, 1166 ЦК України).

З огляду на наведене та вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України виконання вимог закону при використанні ним об'єкту авторського права зобов'язаний довести відповідач.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко