Справа №490/781/13-ц 14.05.2015 14.05.2015 14.05.2015
Провадження № 22ц/784/638/15 Головуючий суддя першої інстанції Батченко О.В.
Категорія 44 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
У Х В А Л А

Іменем України

14 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.І.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на заочне рішення

Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року

за позовом

виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення, без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради (далі - виконком Миколаївської міськради) звернувся до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виселення їх із кімнат АДРЕСА_1

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що вказаний будинок є гуртожитком, який належить територіальній громаді та перебуває на балансі КП СКП «Гуртожиток». У вказаних кімнатах були зареєстровані інші особи, які зняті з реєстрації відповідно в 2005 та в 2004 роках.

Відповідачки, без ордеру та рішення виконавчого органу влади вселилися в ці кімнати, а тому як мешканці, що самоуправно вселилися, повинні бути виселеними.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2013 року, в якому виправлена описка ухвалою суду від 15 квітня 2015 року в частині імені відповідачки, позов задоволено. З відповідачок стягнуто по 53 грн. 65 коп. судових витрат на користь позивача.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову. На думку апелянта, висновки суду суперечать доказам у справі та вимогам закону. Так, справа розглянута у її відсутність, а тому судом не досліджені всі докази у справі. Між тим, вона з дочкою за згоди колишнього

балансоутримувача вселилася в кімнату № НОМЕР_1, а після рішення суду їй та дочці було видано ордер на вселення в кімнату, в який вони і мешкали. Також, суд не врахував, що в 2003 році вона, проживаючи в кімнаті № НОМЕР_2, та колишня мешканка кімнати № НОМЕР_3 ОСОБА_5, обмінялися з дозволу КПЖ «Дружба» кімнатами, а тому підстав для виселення її та дочки як осіб, які самовільно зайняли житлове приміщення немає. Всі ці обставини дають їй право на проживання в двох кімнатах.

В судовому засіданні апеляційного суду особа, яка надає правову допомогу ОСОБА_3 підтримала вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача відмовилася від позовних вимог в частині виселення з кімнати № НОМЕР_1. Відмова прийнята апеляційним судом, а провадження у справі в частині позовних вимог про виселення із кімнати № НОМЕР_1 закрито.

Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги в частині виселення відповідачок із кімнати № НОМЕР_3

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення за позовними вимогами про виселення відповідачок із кімнати АДРЕСА_1 в м. Миколаєві, суд виходив з того, що вони вселилися в спірну кімнату без ордеру, спільного рішення адміністрації підприємства, якому належав будинок, та профкому, без рішення виконавчого органу влади, а тому як мешканці, що самоправно зайняли житлове приміщення, повинні бути виселеними з нього, без надання іншого їм житлового приміщення. У зв'язку з чим, суд обґрунтовано задовольнив позов у вказаній частині.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що позивачі мали право поселитися в спірну кімнату та набули право на її користування безпідставні.

Так, з доказів у справі вбачається, що спірні кімнати розташовані у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, який з 2004 року належить до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва та перебуває на балансі КП СКП «Гуртожиток». Раніше будинок належав ДП «ЗЗС ім. 61 комунара» та обслуговувався ДПК «Комунар Побут», а потім - КПЖ «Дружба».

ОСОБА_3 знаходилася у трудових відносинах з ДПК «Комунар побут» та перебувала в ДП «Суднобудівний завод імені 61 Комунара» у черзі на отримання житла у сімейному гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с.52). Їй була надана для проживання кімната № НОМЕР_2. Відповідно довідки СКП «Гуртожиток» № 3167 від 18 вересня 2012 року ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_4 були зареєстровані у кімнаті № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві з 24 листопада 1994 року та 28 лютого 2008 року відповідно.

Згідно довідки форми -3 СКП «Дружба» від 18 вересня 2012 року ( а.с. 8), в кімнаті НОМЕР_3 з 28 липня 1998 року був зареєстрований ОСОБА_6, якого знято з реєстрації за зазначеною адресою 12 травня 2005 року (а.с.8).

Позивачка вселилася в кімнату без дотримання встановленого порядку.

Питання виселення з гуртожитку та захист житлових прав мешканців гуртожитків регулюється статтею 132 ЖК УРСР, розділом VII Примірного положення про гуртожитки і статтями 8, 19, пунктом 3 розділу VIIІ Закону України № 500-VI « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон № 500-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 500-VІ дія цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов.

Для вирішення питання, чи на законних підставах особи мешкають у гуртожитку, застосовуються загальні норми матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому.

У зв'язку з чим, при вирішенні спірного питання необхідно застосовувати положення житлового законодавства, а саме: статті 128, 129 ЖК УРСР та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Форму спеціального ордера встановлено Примірним положенням про гуртожитки.

Отже, відсутність рішення про надання житлового приміщення у гуртожитку та спеціального ордеру є обставинами, що унеможливлюють застосування норм Закону № 500-Vl.

Судом встановлено, що відповідачки вселилися в кімнату № НОМЕР_3 без будь-яких правових підстав - спільного рішення адміністрації та профкому ДП «ССЗ ім. 61 комунара» і без видачі спеціального ордеру. Не приймалося відповідних рішень і виконавчим органом місцевого самоврядування після передачі будинку у комунальну власність. Орган місцевого самоврядування згоди на проживання в спірній кімнаті не надавав, про що свідчить відповідь виконкому від 07 травня 2003 року (а.с. 58). З наданих представником позивача до апеляційного суду документів виходить, що після рішення суду відповідачки звільнили кімнату № НОМЕР_3, їм було надано ордер на кімнату № НОМЕР_1, яка є більшою за кімнату № НОМЕР_2.

Оскільки на правовідносини що виникли із заняття кімнати НОМЕР_3 норми Закону № 500-VI не поширюються, вселення відповідачок в це приміщення є самоправним.

Відповідно до пункту 44 Примірного положення про гуртожитки та ст. 116 ЖК України громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Громадяни можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення також на підставах, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

За вказаних обставин висновки суду щодо виселення відповідачок із кімнати № НОМЕР_3 є правильними.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в частині виселення із кімнати № НОМЕР_3.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2013 року в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кімнати № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві та розподілу судових витрат - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: