Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради про відшкодування вартості Ѕ частки квартири, за касаційними скаргами Чернівецької міської ради та прокуратури Чернівецької області на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, у якому просила поновити їй строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом та зобов'язати Чернівецьку міську раду відшкодувати їй вартість Ѕ частки квартири АДРЕСА_1. Вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 12 квітня 1993 року № 1537 її діду ОСОБА_4 та бабі ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 у м. Чернівці. 26 липня 1994 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_3, як своїй онучці. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належну їй Ѕ частки зазначеної квартири. На момент відкриття спадщини ОСОБА_3 була малолітньою особою, тому вважає, що спадщину прийняла, оскільки її батьки не подавали до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини. Факт прийняття нею спадщини підтверджується також рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 жовтня 2008 року, яке набрало законної сили. Рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної ради від 01 липня 2002 року № 57/6 будинок по АДРЕСА_1 у м. Чернівці визнано аварійним та 12 квітня 2005 року Чернівецька міська рада прийняла рішення № 268/6 про відселення ОСОБА_4 із займаної ним квартири. У подальшому ОСОБА_4 було видано ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 40 кв. м, яку в подальшому розпорядженням департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради передано ОСОБА_4 у приватну власність. Квартиру АДРЕСА_1 прийнято у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці. Посилаючись на те, що Чернівецькою міською радою належним чином не з'ясовано коло спадкоємців ОСОБА_5 та не було враховано її право як спадкоємиці на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, внаслідок чого її позбавлено гарантованого Конституцією України права власності, просила позов задовольнити.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 23 липня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_3 вартість Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 239 806 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах Чернівецька міська рада та прокуратура Чернівецької області просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 квітня 1993 року на праві спільної сумісної власності належала квартира № 2, розташована по АДРЕСА_1 у м. Чернівці.

26 липня 1994 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким все належне їй майно заповіла своїй онучці ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 01 липня 2002 року № 57/6 будинок по АДРЕСА_1 у м. Чернівці визнано аварійним і таким, що загрожує обвалом.

На підставі рішення Чернівецької міської ради від 12 квітня 2005 року № 268/6 ОСОБА_4 був відселений із вказаного вище аварійного будинку.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 квітня 2005 року № 273/6 квартира АДРЕСА_1 прийнята у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці у зв'язку з отриманням ОСОБА_4 іншої квартири.

Розпорядженням департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 19 вересня 2005 року № 4386, прийнятим на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 квітня 2005 року № 268/6 про видачу ордера ОСОБА_4, останньому було передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, на яку в подальшому ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності.

Зазначені обставини також були встановлені рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26 листопада 2008 року.

Також судами встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 жовтня 2008 року, яке набрало законної сили, встановлено факт прийняття ОСОБА_6 спадщини, яка складається з Ѕ ідеальної частки квартири АДРЕСА_1, як спадкоємиці за заповітом після смерті ОСОБА_5, оскільки на момент відкриття спадщини ОСОБА_6 була малолітньою особою.

Задовольняючи позов та стягуючи на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що Чернівецькою міською радою належним чином не було з'ясовано коло спадкоємців ОСОБА_5 та не було враховано їх право на частку в спірній квартирі, внаслідок чого позивача, як спадкоємицю за заповітом, позбавлено права власності, гарантованого Конституцією України, визначивши при цьому вартість Ѕ частки зазначеної квартири на підставі висновку експертизи від 18 квітня 2014 року № 14024, призначеної у справі.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

У ст. 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень.

У ч. 1 ст. 1166 ЦК України міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов'язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій, або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність).

Відповідно до ст. 110 ЖК України виселення громадян з житлових будинків з наданням іншого благоустроєного житлового приміщення здійснюється у випадку, якщо будинок (житлове приміщення) загрожує обвалом.

Згідно зі ст. 112 ЖК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку (жилого приміщення), інше благоустроєне жиле приміщення залежно від належності будинку надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів чи державною, кооперативною або іншою громадською організацією, а в разі неможливості надання жилого приміщення цією організацією - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

За положеннями ст. 113 ЖК України надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам ст. 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім'ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі.

З правового аналізу наведених норм законодавства вбачається, що громадяни, які підлягають відселенню з жилого приміщення, що загрожує обвалом, - це особи, які проживають у будинках, що підлягають знесенню.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, ОСОБА_3 фактично просила відшкодувати їй шкоду, завдану незаконними діями органу державної влади внаслідок припинення її права власності на Ѕ частки квартири та у зв'язку з ненаданням їй взамін іншого житла.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не визначили правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин справи, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дотрималися вимог процесуального законодавства щодо повного, всебічного та об'єктивного встановлення обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, зокрема, не звернули уваги на те, що на момент визнання спірного будинку аварійним та відселення мешканців цього будинку ОСОБА_3 власником вказаного житлового приміщення не була, у спірній квартирі не проживала.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій не врахували, що при розгляді справ про відшкодування шкоди доведенню підлягає факт, що шкоду позивачу завдано саме неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача, та не з'ясували, чи є у даному випадку протиправна поведінка відповідача та у чому саме полягає вина відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Чернівецької міської ради та прокуратури Чернівецької області задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик