Справа № 132/669/15-ц Провадження № 22-ц/772/1684/2015Головуючий в суді першої інстанції Копчинський В. І.
Категорія 19Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

26 травня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтко Ю.Б.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання укладених договорів недійсними та стягнення грошових коштів, -

встановила:

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «ЕкономКомфорт» про визнання укладених договорів недійсними та стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06серпня 2014 року він уклав з відповідачем договори № 03127/14, та № 03128/14, відповідно до яких одна сторона - адміністратор (ТОВ «ЕкономКомфорт») за згодою іншої сторони (позивача) зобов'язувався за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного у додатку, у тому числі: а) створити групу учасників, забезпечити її адміністрування; б) присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; в) організувати та розводити розподіли свідоцтв; г) здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочинним, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатковою угодою.

Цього ж дня між сторонами укладено договори №03127 та №03128, відповідно до умов (п.1.1) яких Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов'язання за плату здійснити наступні дії: забезпечити дбайливе оформлення договору програмі участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. При цьому позивачем було сплачено 28710 грн.

Оскільки діяльність відповідача містить ознаки фінансової послуги та підлягає ліцензуванню, але він здійснює її без спеціального дозволу, тобто ліцензії, вважає, що відповідач не мав права укладати вказані договори, а тому просив задовольнити позов і визнати зазначені договори недійсними, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути грошові кошти, сплачені за недійсними договорами в сумі 28710 грн., а також 15000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, вважає, що спірні договори і додатки до них не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», так як містять несправедливі умови щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, а також положенням статті 19 цього Закону, якими заборонена нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року позов задоволено частково. Постановлено визнати недійсними договори за номерами 03127/14, 03127, 03128/14, 03128 від 06 серпня 2014 року, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Економ Комфорт». Стягнуто з ТОВ «Економ Комфорт» на користь ОСОБА_2 28710 грн., сплачені ним за недійсними договорами, та 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання про стягнення з відповідача судового збору на користь держави.

Не погодившись із рішенням ТОВ «ЕкономКомфорт» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представник ТОВ «ЕкономКомфорт», повідомлений в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явився, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, позовних вимог в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договори №03127 та №03128, відповідно до умов яких відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі ОСОБА_2 у програмі (а.с. 10).

Відповідно до п. 2.1 договорів сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг становить 14850 грн. (за договором №0127) та 13860 грн. (за договором 03128)

На виконання умов вищевказаних договорів ОСОБА_2 було сплачено відповідачу на підставі банківських квитанцій 28710 грн. (а.с. 7, 8).

Того ж дня між сторонами було укладено договір № 03127/14 та №03128/14 за змістом яких відповідач за згодою позивача зобов'язався вчинити за плату та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до цього договору.

За змістом вказаних договорів програма ТОВ «ЕкономКомфорт» формується виключно на коштах його учасників, без залучення коштів товариства. Оплата товарів здійснюється за кошти, внесені учасниками; учасник, який отримав товар, в подальшому сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам. Учасник сплачує адміністратору не за одержання коштів чи послуги, а фактично за можливість їх одержання за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів №03127/14, №03128/14, №03127, та №03128 від 06 серпня 2014 року суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що вони укладені в порушення вимог ст. 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частин 1,2 статті 215 УК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до положень, закріплених у частині 1, пункту 7 частини 3, частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Отже Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, вчинених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів.

З огляду на те, що ТОВ «ЕкономКомфорт» власне і є адміністратором програми, а позивачем укладено з ним договори по вчиненню дій, спрямованих на отримання придбання товару за цією програмою, то укладення з цією ж юридичною особою договорів про надання послуг щодо забезпечення їх дбайливого оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та тягне за собою недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики. Будучи стороною договорів про участь в програмі відповідач згідно з окремими договорами отримав кошти ще й за дбайливе оформлення договорів про участь у ній.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність договорів №031287/14 і 03127/14 від 06 серпня 2014 року з підстав порушення вимог частини 1 статті 227 ЦК України, згідно з якою правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно п. 111 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012 року №1676 затверджено Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з п. 1.2 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Пунктом 1.5 зазначених умов передбачено, що фінансова установам може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Посилання апелянта на те, що діяльність товариства жодним чином не відноситься до фінансових послуг у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому не потребує ліцензування оскільки чинним законодавством не передбачено отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів для отримання грошей у позику в групах не можуть бути прийняті до уваги.

Так, як вбачається із змісту договорів № 03127/14 та №03128/14 їх предметом є вчинення дій спрямованих саме на придбання товару, визначеного в додатку №1 до договору. В додатках до договорів йдеться про цільове призначення використання коштів на об'єкти нерухомості - будинки в с. Хомутинці Калинівського району, та м. Ладижині Тростянецького району Вінницької області (а.с. 13, 22). Додаток №2 до договору, на який відповідач посилається в обґрунтування своїх заперечень всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України ні в суді першої інстанції, ні апеляційному суду не наданий.

Пунктом 2.5 договорів передбачено, що адміністратор гарантує надати свідоцтво на товар, якщо учасник виконує всі умови даного договору та додатків до нього. В умовах програми йдеться про те, що послуги, яка є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику.

Відтак твердження апелянта про те, що кінцевою метою участі в програмі товариства було надання учаснику виключно позики, не відповідає умовам укладених між сторонами договорів та змісту програми.

Колегія суддів відкидає посилання апелянта на те, що товариство здійснює свою діяльність згідно з розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006 року, так як відповідне розпорядження прийняте до набрання чинності Законом України від 02.06.2011 року №3462-VI, яким до числа фінансових послуг в ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» віднесено адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, і не може бути застосоване, так як суперечить цьому закону.

Відповідачем також не надано суду доказів того, що ТОВ «ЕкономКомфорт» взагалі є фінансовою установою, що є необхідною умовою надання відповідних фінансових послуг.

Суд першої інстанції визнав оспорювані договори з підстав відсутності у відповідача дозволу (ліцензії) на провадження відповідного виду діяльності, а не з підстав застосування ним «пірамідальної схеми», а тому посилання відповідача на відсутність такої в даному випадку й правову позицію, що міститься в Постанові Верховного Суду України в цивільній справі №6-40цс13 від 11.09.2013 року є помилковими.

Оскільки відповідач не повідомив позивача ОСОБА_2 про відсутність у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі «ЕкономКомфорт» (дбайливе оформлення його є предметом оспорюваних договорів №03127 і 03127), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Отже вірним є висновок суду першої інстанції про те, що така підприємницька практика вводить позивача в оману і кваліфікується як нечесна (ст. 19 ч. 2 п. 4, 5, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідач отримав від позивача грошові кошти за договорами, відповідно до яких він мав «забезпечити дбайливе оформлення договору», який визнається недійсним з підстав, передбачений ч. 1 ст. 227 ЦК України, а також надати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі, на організацію і провадження якої у відповідача немає відповідного дозволу (ліцензії).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідні договори є недійсними з підстав, передбачених ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», застосував наслідки недійсності правочинів, встановлені ч. 1 ст. 216 ЦПК України - двосторонню реституцію, та стягнув з відповідача на користь позивача 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що передбач ено ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 23, ч. 2 ст. 227 ЦК України.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно з статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» - відхилити, а рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.

Судді: /підпис/ Міхасішин І.В.

/підпис/ Войтко Ю.Б.

З оригіналом вірно:

суддя апеляційного суду Стадник І.М.