№ провадження 2/646/157/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.01.2015 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Васильєвої О.О.,

при секретарі Міщенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", третя особа: ОСОБА_2, про визнання правочину недійсним,-

встановив:

Позивач через свого представника звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", у якій просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №0 від 29.01.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування позову, зазначив, що 29 січня 2008 року між ПАТ "УкрСиббанк" та позивачем було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким відповідач повинен був надати позивачу кошти в сумі 83500,00 долларів США з кінцевим строком погашення 29.01.2029 р. з оплатою 12,4 річних відсотків. Позивач, вважає, що кредитний договір укладений незаконно, в зв'язку з чим звертається до суду з позовом про визнання його недійсним.

Справа неодноразово призначалась до розгляду в судовому засіданні.

Зокрема справа була призначена до розгляду 10.11.2014 року, 27.11.2014 року, 25.12.2014 року, 22.01.2015 року.

Представник позивача ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим про час та дату судового засідання, жодного разу не з'явився до судового засідання,

Зокрема, в судове засідання, призначене на 10.11.2015 року, представником позивача ОСОБА_3 було надано клопотання про перенесення слухання справи, в зв'язку з зайнятістю в іншому процесі. Однак, доказів поважності неприбуття в зазначене судове засідання, станом на 22.01.2015 року, представником позивача до суду надано не було.

В судове засідання, призначене на 22.01.2015 року, представником позивача ОСОБА_3, також було надано клопотання про перенесення слухання справи, в зв'язку з зайнятістю в іншому процесі. Однак, доказів, в обґрунтування зазначеного клопотання представником позивача суду надано не було.

В судових засіданнях, призначених на 27.11.2014 року, 25.12.2014 року інтереси позивача представляв ОСОБА_4, який до судового засідання 22.01.2015 року не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. Клопотаннь від представника позивача ОСОБА_4 про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Також суд зазначає, що в судові засідання, призначені на 10.11.2014 року, 27.11.2014 року, 25.12.2014 року, 22.01.2015 року позивач, належним чином повідомлений про час та дату судового засідання за адресою, вказаною ним у позовній заяві, не з'явився.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Надав до суду заява про відкладення розгляду справи та заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

Враховуючи передбачені законом строки розгляду цивільних справ, а також зважаючи, що справа перебуває в провадженні суду з 24 жовтня 2014 р., суд вважає за необхідне визнати причину неявки позивача, його представників та представника відповідача до судового засідання неповажною, та розглянути справу за відсутності позивача, його представників та представника відповідача.

Третя особа в судове засідання не з'явився про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" роз'яснено, що до відносин, яки регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" належать зокрема ті, що виникають з договорів, у тому числі про надання кредиту.

Судом встановлено, що 29.01.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк", який перейменований в ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до п.1.1. Договору, Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті долари США в сумі 83500,00, що дорівнює еквіваленту 421 675,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі.

Згідно до п.1.3.1. Договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 12,4 % річних.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до вимог ст. 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Як вбачається з п.9.2 та п. 10.13. договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.01.2008 року, сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням договору отримав від банку інформаційний лист згідно до вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів".

Таким чином, як вбачається з вказаних вище пунктів договору, банк, тобто відповідач, надав клієнту, тобто позивачу, перед укладанням кредитного договору інформацію щодо умов кредитування, а саме щодо мети кредитування, суми кредиту, забезпечення за кредитом, строку кредитування, процентної ставки, враховуючи валюту кредитування, погашення кредиту, в тому числі дострокового, комісійних платежів та обов'язкового страхування.

Тобто, позивач отримав перед укладанням договору від банку інформаційний лист згідно до вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів".

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд вважає, що позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту, при цьому мав право вибору та був вільним в його укладенні, у разі незгоди з умовами договору міг його не укладати, але натомість позивач підписав його і підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Як вбачається з тексту оспорюваного договору в ньому викладено всі істотні умови, в тому числі строки та порядок кредитування, умови погашення кредиту, сплати відсотків, обов'язки та права позичальника та банка, відповідальність позичальника, в тому числі у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором, забезпечення зобов'язання.

Таким чином, при укладанні кредитного договору сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договору відповідають положенням ст. 203 ЦК України.

Тому суд вважає, що посилання позивача на те, що форма та зміст оспорюваного договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, яке регулює питання кредитних взаємовідносин не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, отже суд приходить до висновку, що підстави для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, укладеного між сторонами 29.01.2008 року, відсутні.

Щодо позовних вимог в частині визнання дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті та визнання бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, суд зазначає наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту „в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Враховуючі, що ПАТ «УкрСиббанк» має банківську ліцензію та письмовий дозвіл (а.с.66-67) Національного банку України, суд дійшов висновку, що дії відповідача на видачу кредиту у іноземній не суперечать чинного законодавства України.

Отже, позовні вимоги в частині визнання дій відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню вимоги стосовно визнання бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку - за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України, оскільки позивачем не було доведено в цій частині заявлені вимоги.

Також, суд зазначає, що в судовому засіданні, яке відбулося 25.12.2014 року, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, однак, суд вважає за необхідне у задоволенні вказаного клопотання відмовити, оскільки строк дії договору становить до 29.01.2029 року.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 197 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 15, 203, 215, 230, 252, 509, 526, 626, 628, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", "Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затвердженими Постановою Правління Національного банку України № 108 від 10 травня 2007 року, суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" про визнання правочину недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі виготовлено 26.01.2015 року.

Суддя О.О.Васильєва