Справа № 347/209/13-ц
Провадження № 22-ц/779/260/2015
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б.В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Яблунівської селищної ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними рішень селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та припинення права власності на землю; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Яблунівської селищної ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та часткове скасування рішення селищної ради; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Яблунівської селищної ради про визнання недійсним рішення селищної ради та державного акту на право приватної власності на землю за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 05 червня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Яблунівської селищної ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними рішень селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та припинення права власності на землю.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю від 14 червня 1994 року є власником земельної ділянки площею 0,3061 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1. У травні 2012 року вона дізналася про те, що рішенням Яблунівської селищної ради від 31 січня 1998 року без її згоди вилучено та передано ОСОБА_7 частину земельої ділянки площею 0,02 га, а рішенням селищної ради від 30 травня 2001 року вилучено та передано ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,0910 га. Після смерті останніх передані їм земельні ділянки перейшли до спадкоємців відповідно: ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Посилаючись на зазначені обставини просила визнати незаконними та скасувати рішення Яблунівської селищної ради від 31 січня 1998 року, 30 травня 2001 року, визнати недійсними та скасувати: Державний акт на право власності на земельну ділянку від 21 серпня 2001 року, виданий на ім'я ОСОБА_8, у частині передачі йому земельної ділянки площею 0,0910 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку від 15 березня 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_4; Державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 грудня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_5, у частині передачі йому земельної ділянки площею 0,02 га.

ОСОБА_5 у квітні 2013 року звернувся в суд із зустрічним позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_2, Яблунівської селищної ради про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю від 14 червня 1994 року та часткове скасування рішення селищної ради, зокрема, у частині передачі земельної ділянки площею 0,0272 га. Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач цією земельною ділянкою не користувалася, оскільки така була надана у встановленому законом порядку батькові ОСОБА_10 та постійно перебувала в його користуванні. Після смерті батька він успадкував вказану земельну ділянку, і на підставі відповідного свідоцтва йому видано державний акт. Вважав, що прийняте рішення та виданий на його підставі державний акт порушують його право власності, а тому просив задовольнити позов.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом з тих підстав, що земельна ділянка площею 0,0910 га, була незаконно передана у власність ОСОБА_2, оскільки у встановленому законом порядку в користування їй не надавалась. Натомість, цією ділянкою постійно користувався їхній батько і така в нього не вилучалася. Тому відповідно земельна ділянка була передана йому у власність, а після його смерті належить їм як спадкоємцям першої черги. Також зазначали, що ОСОБА_2 за період з січня 1994 року до часу звернення в суд з даним позовом як до батька, так і до них жодних претензій з приводу використання цієї ділянки не пред'являла.

Посилаючись на вказані обставини просили суд визнати незаконними та скасувати рішення Яблунівської селищної ради від 24 грудня 1993 року про передачу в приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,3061 га та державний акт на право приватної власності на землю від 14 червня 1994 року, виданий на ім'я ОСОБА_2

Справа судами слухалася неодноразово.

Останім рішенням Косівського районного суду від 05 червня 2014 року задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічні позови ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 задоволено, поновлено їм строк звернення до суду. Визнано незаконним та скасовано рішення 9 сесії Яблунівської селищної ради від 24.12.1993 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,3061 га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд, і для ведення селянського господарства. Визнано недійсним та скасовано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ №08-03-2/000056, виданий ОСОБА_2 Яблунівською селищною радою 14.06.1994 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 56.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що державний акт не відповідає вимогам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 року №28. Так, державний акт їй видано із визначенням зовнішніх меж земельних ділянок, з зазначенням кутів земельних ділянок, розмірів по периметру зовнішніх меж, із зазначенням межівників, якими у1993 році були: від А до Б - АДРЕСА_1, від Б до В - чагарник, від В до А -під'їздна дорога.

Безпідставно суд також вважав, що спірна земельна ділянка площею 0,1289 га передана їй у власність незаконно, оскільки не була вилучена з користування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 При цьому поза увагою суду залишилась та обставина, що на час передачі їй цієї землі останні будь-яких правовстановлюючих документів на неї не мали. В той же час покази свідків щодо постійного користування батьками відповідачів спірною ділянкою не можуть бути належним доказом законного їх користування землею.

Окрім того, судом не враховано, що про вилучення спірної земельної ділянки її не було повідомлено. А отже, така вилучена з порушенням встановленого законом порядку. Апелянт також вказує, що при новому розгляді справи суд першої інстанції всупереч норм процесуального права не врахував обов'язковових для нього висновків та мотивів Вищого спеціалізованого суду України, з яких скасовано його попереднє рішення, зокрема, щодо встановлення правової підстави вилучення в неї спірних ділянок.

З цих підстав просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відмовити.

В засідання апеляційного суду апелянт та ОСОБА_5 не з'явилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності

ОСОБА_4, ОСОБА_6 та їх представник, представник Яблунівської селищної ради доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що при видачі їй державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,3061 га Яблунівською селищною радою порушено порядок передачі позивачу землі, яка у її законному користуванні не була, зокрема, не було визначено межі в натурі та не встановлено межові знаки.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд виходив із того, що надання у власність ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства земельної ділянки у розмірі 0,1288 га, що знаходилась в користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8, без будь-якого документа та рішення Яблунівської селищної ради про вилучення в них цих ділянок, є незаконним. У зв'язку з цим прийняте рішення Яблунівської селищної ради від 24 грудня 1993 року в частині передачі в приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,3061 га, в т.ч. ділянки площею 0,0910 га, та виданий 14 червня 1994 року ОСОБА_2 на підставі цього рішення державний акт на право приватної власності на землю не відповідають діючому на той час земельному законодавству, отже є незаконними та підлягають скасуванню.

Однак, погодитися із такими висновками місцевого суду колегія суддів не може, оскільки постановлене у справ рішення не відповідає дійсним обставинам справи та не ґрунтується на вимогах закону.

При цьому колегія суддів враховує висновки та мотиви, з яких скасовано рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2013 року та 18 вересня 2014 року, які відповідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими при новому розгляді справи для суду першої чи апеляційної інстанції.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається із матеріалів справи 14 червня 1994 року на підставі рішення Яблунівської селищної ради від 24 грудня 1993 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на землю Серії ІФ №08-03-2/000056, згідно якого їй передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,3061 га, що знаходиться в с. Яблунів. З них: ділянка НОМЕР_2 площею 0,15 га - для обслуговування житлового будинку, ділянка НОМЕР_1 площею 0,0272 га та ділянка НОМЕР_3 площею 0,1289 га - для ведення особистого підсобного господарства (т.1 а.с.8, 134-136).

Встановлено, що рішенням Яблунівської селищної ради від 31 січня 1998 року вищезазначене рішення ради в частині приватизації позивачу земельної ділянки розміром 0,02 га на участку «Баньки» скасовано. Підставою цього послужило те, що вказана частина земельної ділянки як до 1993 року, так і на момент прийняття даного рішення перебувала в користуванні ОСОБА_7 Тому цим рішенням останньому надано дозвіл на приватизацію, в тому числі, і цієї земельної ділянки (т.1 а.с. 20).

Також рішенням Яблунівської селищної ради від 30.05.2001 року ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,7467 га. В площу цієї земельної ділянки ввійшло також і 0,0910 га землі, яку попередньо надано у власність ОСОБА_2 (т.2 а.с. 22). На підставі вказаного рішення 21 серпня 2001 року ОСОБА_8 видано Державний акт на право власності на землю, в т. ч. і на спірну частину 0,0910 га (т.1 а.с. 122).

Разом з тим, державний акт, як правовстановлюючий документ на право власності позивача на земельну ділянку, у встановленому законом порядку не оскаржувався та не був скасований.

Після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передані їм у власність земельні ділянки, з врахуванням спірних, перейшли до спадкоємців - відповідачів по справі. Наведені обставини підтверджуються копіями державних актів на право власності на земельну ділянку, зокрема, виданого: 22.12.2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину №1240 від 04.11.20103 року на ім'я ОСОБА_5; виданого 15.03.2010 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.03.2009 року на ім'я ОСОБА_4, згідно якого остання та ОСОБА_6 є співвласниками, кожна по 1/2 частині, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0910 га (т.1 а.с.26, 27,125-126).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалась на те, що спірні земельні ділянки були вилучені з порушенням встановленого законом порядку, без відповідної її на це згоди та відома. А отже, рішення Яблунівської селищної ради від 31 січня 1998 року, 30 травня 2001 року та видані на їх підставі державні акти є незаконними.

Як видно з матеріалів справи, ухвалення оскаржуваних позивачем рішень органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, на підставі яких ОСОБА_7 та ОСОБА_8 видано державні акти на право власності на землю, мало місце 31 січня 1998 року та 30 травня 2001 року, тобто в період дії Земельного кодексу України в редакції 1990 року.

Тому саме норми цього закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій частині.

За змістом ч.7 ст. 17 Земельного кодексу України(в редакціїї 1990 року) передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів (ч.1.ст.31 ЗК України, 1990 року).

Згідно роз'яснень Конституційного Суду України, даного в п.4 рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 враховуючи, що індивідуально-правові акти, зокрема, місцевих рад є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов'язки, одностороннє скасування радами цих актів порушує право зазначених осіб на розгляд їх справ відповідно до встановленої Конституцією і законами України процедури.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Яблунівської селищної ради від 31 січня 1998 року та від 30 травня 2001 року прийняті всупереч вимог земельного законодавства та рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009.

Згідно ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР (1963 року).

Відповідно до ст. ст.71,76,80 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Аналогічні норми містяться у ст.ст. 257, 261 ЦК України.

При цьому, ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 1994 року по 2001 року ОСОБА_2 працювала та проживала у с.Яблунів. Отже, вважаючи спірну земельну ділянкою такою, що належить їй на праві власності, вона повинна була нею користуватися, обробляти тощо. А звідси, маючи об'єктивну можливість знати про обставини порушення її прав внаслідок користування ділянкою іншими особами - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, повинна була довідатися про порушення свого права.

Разом з тим, будь-яких належних доказів щодо поважності пропуску позовної даності нею суду не представлено.

Враховуючи вищенаведене, час виникнення спірних правовідносин, обов'язковість застосування судом позовної давності, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення селищної ради від 31 січня 1998 року слід відмовити за спливом строку позовної давності і застосуванню при цьому підлягають норми ст.ст.71,76,80 ЦК України в редакції 1963 року.

Одночасно колегія суддів приходить до висновку, що зважаючи на порушення селищною радою порядку вилучення земельної ділянки в позивача, а тим самим і незаконності рішення ради від 30 травня 2001 року щодо надання її ОСОБА_8, відповідно порушені і норми земельного законодавства при видачі останньому Державного акта на право власності на земельну ділянку від 21 серпня 2001 року.

Однак, вважає, що в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити за спливом позовної давності , про застосування якої ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 подано відповідну заяву (т.1 а.ч.53). Такими, що підлягають застосування до правовідносин в цій частині є норми ст.ст.257,261,267 ЦК України, ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

В іншій частині позовних вимог колегія суддів враховує, що оскаржувані державні акти видано відповідачам на підставі свідоцтв про право на спадщину, що відкрилася після смерті їх батьків. Такі первинні документи позивачем не оспорено та не скасовані і на час розгляду даного спору.

А тому, приймаючи до уваги вищенаведене, диспозитивність цивільного процесу, відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині та припинення права власності відповідачів на належні їм земельні ділянки.

Що стосується зустрічних позовних вимог, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 17 ЗК України (1990 року), чинного на час спірних правовідносин, громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Таким чином у разі, якщо спірна земельна ділянка перебуває в землях запасу, то селищній раді необхідно замовляти розробку проекту її відведення.

Звертаючись із зустрічними позовними заяви ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зазначали, що спірні земельні ділянки перебували в користуванні їхніх батьків та з їх користування не вилучались. Тому, відповідно не могли бути передані у приватну власність ОСОБА_2

З'ясовано, що спірна земельна ділянка площею 0,02 га в 1987 році правлінням колгоспу ім. Я. Галана надана ОСОБА_7 і такий на законих підставах користувався нею (т.1 а.с.226).

Факт користування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спірними земельними ділянками підтверджується також поясненнями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, даними у суді першої інстанції. Не заперечив цієї обставини в засіданні апеляційного суду і представник селищної ради.

Крім того, про факт користування ОСОБА_7 земельною ділянкою площею 0,0272 га на участку «Баньки» зазначено також у рішенні Яблунівської селищної ради від 31 січня 1998 року, яким скасовано рішення селищної ради від 24 грудня 1993 року про приватизацію землі ОСОБА_2 Належних та допустимих доказів на спростування цих обставин остання ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не представила.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи у встановленому законом порядку ОСОБА_2 надано тільки 1200 кв.м земельної ділянки в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1, 1 с-ща Ялунів (т.1 а.с.228-229). Щодо надання інших земельних ділянок та їх розмірів (в тому числі і спірних ділянок), то матеріали справи таких доказів не містять.

Встановлено, що ОСОБА_5 отримав у власність вищевказану земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а ОСОБА_4, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Після цього відповідно 22 грудня 2005 року та 15 березня 2010 року їм видано державні акти на право власності на земельну ділянку. Вказані свідоцтва про право на спадщину ніким не оспорювались, не скасовані і не визнані недійсними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Яблунівської селищної ради від 24 грудня 1993 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,3061 га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і для ведення селянського господарства та виданий їй 14 червня 1994 року на підставі цього рішення Державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ №08-03-2/000056 слід визнати незаконними. При цьому колегія суддів враховує те, що діючим законодавством не передбачено визнання недійсним державного акта лише в певній частині, як про це просять позивачі, а тому такий державний акт підлягає скасуванню в цілому.

Щодо решти зустрічних позовних вимог, то враховуючи передбачений пунктом 10 частини 2 ст. 16 ЦК України спосіб захисту порушеного права та відповідно визнання незаконними рішення селищної ради та державного акту, в задоволенні позову про їх скасування слід відмовити.

Тому відповідно зустрічні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Колегія суддів також враховує, що право позивачів на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, виникло у 2013 році, після звернення ОСОБА_2 з відповідним позовом до них. А, отже, до суду за захистом порушеного права вони звернулися у встановлений законом строк.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тому постановлене ним рішення не відповідає вимогам ст. ст.213, 214, 215 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 05 червня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Яблунівської селищної ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними рішень селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та припинення права власності на землю відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Яблунівської селищної ради та зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Яблунівської селищної ради задовольнити частково.

Визнати назаконним рішення Яблунівської селищної ради від 24 грудня 1993 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,3061 га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і для ведення селянського господарства.

Визнати назаконним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ №08-03-2/000056, виданий ОСОБА_2 Лесі Іванівні Яблунівською селищною радою 14 червня 1994 року та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №56.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук