Справа № 2-3112/11 Головуючий у 1 інстанції: Дячишин В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/188/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

встановила:

У вересні 2011 року позивач ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 25.03.2010 р. посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15.01.2008 р. ОСОБА_7 склала заповіт на усе належне їй на праві власності майно на користь позивача ОСОБА_6, нотаріально посвідчивши його приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_7 при зверненні позивача 14.03.2011р з письмовою заявою до приватного нотаріуса про визнання її спадкоємцем і видачу свідоцтва про право на спадщину, їй стало відомо що 25.03.2010р. ОСОБА_7 вчинила заповіт в користь іншої особи, а саме відповідача ОСОБА_4.

Позивач вважає, що заповіт від 25.03.2010 р. було вчинено та посвідчено з порушенням норм цивільного законодавства, ЗУ «Про нотаріат» без перевірки психічного стану ОСОБА_7 та стверджує, що в момент укладення цього заповіту остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому такий не відповідав дійсній волі ОСОБА_7, оскільки вона була важкохворою людиною, у віці 85 років та перенесла два інсульта. Просила застосувати до спірних правовідносин положення ч.1 ст.225 та ст.1257 ЦК України.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09 липня 2014 року цей позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 25.03.2010 року.

Додатковим рішенням цього ж суду від 17 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати , а саме: держмито у сумі 08,50 грн. згідно квитанції № 6319/017 від 13.10.2011р. та витрати на ІТЗ у сумі 37 грн. згідно квитанції № 6319/017 від 13.10.2011р.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 липня 2014 року оскаржила відповідач ОСОБА_4, яка в апеляційній скарзі, посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалення рішення без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів.

Апелянт стверджує, що позивачем не було надано жодного доказу, який би свідчив про можливість застосування до оспорюваного заповіту положень законодавства щодо недійсності правочину. Крім того зазначає, що проведена експертиза є неповною, при її проведенні не дотримано парадигми психіатрії, висновок експертизи не базується на принципах доказовості і обґрунтованості. Просить призначити повторну посмертну судово-психіатричну експертизу та скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 ( том 2 а.с.59-65, 67).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на обґрунтування доводів апеляційної скарги, представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для її задоволення.

В супереч доводам апелянта, суд першої інстанції з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5-6 ст.203 ЦК України.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до положень ст.1257 ЦК України, заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції 25 березня 2010 р. ОСОБА_7 вчинила заповіт в користь ОСОБА_4.

Зі змісту цього заповіту вбачається, що внаслідок паралічу ОСОБА_7 та неспроможності його власноручно записати, прочитати і підписати, такий було записано зі слів заповідача нотаріусом ОСОБА_8 та ним посвідчено в присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які зачитали текст цього заповіту, який за дорученням ОСОБА_7 підписаний ОСОБА_13 (т.1 а.с.51).

Судом безспірно встановлено також, що на момент складання заповіту ОСОБА_7 у віці 85 років перенесла два інсульти 30.08.2009 р. та 19.12.2009 р.

З ксерокопії епікризу-виписки з історії хвороби №26932 слідує, що ОСОБА_7 знаходилась на лікуванні, в неврологічному відділенні міської комунальної клінічної лікарні ШМД з 19.12.2009 р. по 14.01.2010 р. з діагнозом: ЦВХ на ґрунті гіпертонічної хвороби ІІІ ст., церебросклерозу. Повторний інфаркт мозку басейні лівої СМА з правобічною геміплегією, сенсомоторною афазією. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз НК ПА ст. Зазначено, що у свідомості, сенсомоторна афазія. Загладжена н/г складка, правобічна гемігіпостезія. При проведенні КТ-головного мозку виявлено судинну енцефалопатію, енцефаломаляційні зміни. Після проведеного лікування виписана без особливого покращення. Потребує стороннього догляду (т.1а.с. 93).

З амбулаторної картки хворої ОСОБА_7 вбачається, що 06.02.2010 р. при огляді на дому вказано, що стан хворої важкий, в контакт вступає важко, не говорить, положення в ліжку вимушене. Потребує стороннього догляду, при дотику плаче, відповідає на питання «так», «ні». Права частина тіла не функціонує(т.1а.с.76).

З пояснень третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_8 слідує, що останній на момент посвідчення заповіту 25.03.2010р. не перевіряв медичної документації ОСОБА_7 та в супереч вимогам п.39 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» не звертався за допомогою спеціалістів медиків щодо стану здоров'я останньої та до органу опіки і піклування для необхідності встановлення факту опіки або піклування за такою особою

В судовому засіданні в суді першої інстанції за участі представників сторін було призначено посмертну судову психолого-психіатричну експертизу для встановлення психічного статусу ОСОБА_7 в момент складання заповіту 25.03.2010 року з наданням сторонам можливості поставити на вирішення експертів запитання. За згодою сторін проведення експертизи було доручено експертам Львівської обласної психіатричної лікарні. (т.1 а.с.184)

В ході проведення комісією експертів в складі чотирьох судово-психіатричних експертів та судового експерта-психолога комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №598 від 13 вересня 2013р. встановлено наявність у ОСОБА_7 на момент вчинення заповіту психічних розладів у виді сенсомоторної (тотальної афазії), втрати діалогової мови, пасивності, слабодухості. що вказує на розвиток в неї деменції із значним порушенням пізнавальних процесів, що привело до дезорганізації всієї її психічної діяльності та позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно Акту №598 від 13 вересня 2013 за результатами проведеної експертизи комісія експертів прийшла до категоричного висновку, що на момент вчинення заповіту 25.03.2010 року ОСОБА_7 страждала стійким розладом психічної діяльності у формі судинної, мультиінфарктної деменції та за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїй дій та керувати ними (т.2 а.с.1-5).

Вказані експертні висновки зроблені на основі глибокого і всебічного аналізу експертами всіх матеріалів справи та медичних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_7, зазначених в поясненнях сторін і свідків обставин щодо поведінки та психічного стану померлої до виникнення інсульту та в період протікання хвороби, в тому числі висновків амбулаторної СПЕ №857 від 02.11.2007 р., оформлені у відповідності до вимог п.п.4.14.-4.17 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та не викликають сумніву в своїй об`єктивності і достовірності, а тому обґрунтовано покладені судом в основу свого висновку.

Проведення експертизи відповідало положенням ст.ст.147, 148 ЦПК України та не суперечить "Порядку проведення судово-психіатричної експертизи" затвердженого МОЗ №397 від 08.10.2001 року.

Помилкове найменування вказаної експертизи як амбулаторної носить технічний характер а не впливає на об'єктивність експертних висновків

Оцінюючи даний експертний висновок, суд першої інстанції виходив із сукупності наявних у справі і досліджених судом доказів щодо волевиявлення ОСОБА_7 в момент укладання заповіту.

Апелянтом не надано суду беззаперечних доказів на спростування експертних висновків щодо психічного стану ОСОБА_7 в момент укладання заповіту на користь ОСОБА_4, та на підтвердження того, що волевиявлення останньої, з урахуванням її психічного стану було вільним.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308,ст. 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів. -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ .

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Береза В.І.