УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 01 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги мотивовано тим, що за умовами кредитного договору від 14 лютого 2007 року відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 1 860 грн зі сплатою 12 % річних строком до 14 лютого 2008 року. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 17 лютого 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 21 140, 56 грн, яку позивач просив стягнути із боржника.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 24 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 01 липня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 282, 21 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що за умовами кредитного договору від 14 лютого 2007 року відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 1 860 грн зі сплатою 12 % річних строком до 14 лютого 2008 року.

У заяві ОСОБА_3 на отримання кредиту зазначено, що вона як позичальник зобов'язується щомісячно у період із 20 по 25 число вносити платіж у розмірі 210, 97 грн для погашення заборгованості за кредитом.

Кредитний договір складається із заяви, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) і Тарифів банку.

У заяві також зазначено, що згідно п. 4.2. Умов при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 15, 17 % у місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Судовим наказом Суворовського районного суду м. Херсона від 21 березня 2008 року із ОСОБА_3 стягнуто на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 1 715, 65 грн, проценти за користування кредитом у розмірі 1 284, 80 грн, комісію - 189, 66 грн, пеню - 50, 55 грн та судові витрати у розмірі 35, 50 грн.

У порядку примусового виконання судового наказу на рахунок банку у період із 05 січня 2009 року по 24 листопада 2009 року надійшли кошти у загальному розмірі 3 600, 66 грн (а. с. 54).

Разом з тим, посилаючись на те, що станом на 17 лютого 2014 року борг за кредитом у повному обсязі не погашений та становить: 54, 49 грн - за тілом кредиту, 6 364, 89 грн - за процентами, 16 478, 96 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована складова), 982, 88 грн - штраф (процентна складова), та враховуючи розмір стягнутих за судовим наказом сум, позивач просив стягнути із ОСОБА_3 21 140, 56 грн.

Відповідач у письмовій заяві та запереченнях на позов посилалася на пропуск позивачем строків позовної давності та просила застосувати наслідки спливу цих строків (а. с. 21, 27).

Задовольняючи вимоги банку частково, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом п. 5.5. Умов у спірних правовідносинах визначено п'ятирічний строк позовної давності за вимогами банку, який на момент звернення банку до суду у березні 2014 року не сплив з огляду на дату останнього розрахунку боржника за кредитним договором. Розмір пені судом стягнуто у межах одного року перед зверненням позивача до суду згідно ст. 258 ЦК України.

Із таким рішенням ОСОБА_3 не погодилася та вказувала в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначала, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), п. 5.5. яких встановлюється позовна давність у п'ять років, нею не підписувалися, тому не становлять зміст умов кредитування між нею та банком. До спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми про позовну давність, тобто трирічний строк, який сплив 14 лютого 2011 року (через три роки після закінчення строку дії кредитного договору).

Крім того, ОСОБА_3 зазначала, що нею повністю погашено заборгованість за кредитним договором відповідно до судового наказу Суворовського районного суду м. Херсона 21 березня 2008 року, на виконання якого сплачено 3 600, 66 грн. Указана сума за окремими складовими кредитного боргу зарахована банком самовільно із штучним утворенням боргу за тілом кредиту у розмірі 54, 49 грн, на який нараховувалися проценти, пеня та інші платежі, внаслідок чого утворився борг у розмірі 21 140, 56 грн. До того ж, задовольнивши вимоги банку частково, суд стягнув судові витрати із неї у повному розмірі, сплаченому банком при поданні позовної заяви.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги та погодився із висновками суду першої інстанції про збільшення позовної давності за домовленістю сторін до п'яти років та дотримання цього строку банком при зверненні до суду.

Із висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких встановлено позовну давність тривалістю у п'ять років, не містять підпису відповідача.

Суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або у подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 лютого 2007 року, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника від 14 лютого 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року.

Також, стягуючи із відповідача суми, передбачені договором, апеляційний суд не звернув уваги на те, що судовим наказом вся сума кредитної заборгованості вже стягнута. Крім того, строк дії договору сплив.

У зв'язку з цим, суд не визначився із правовою підставою стягнення сум, передбачених договором.

У разі непогашення всієї кредитної заборгованості для боржника наступають наслідки, передбачені простроченням виконання зобов'язання.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Обставини виконання боржником судового наказу не перевірено.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При поданні позовної заяви банком сплачено 243, 60 грн, позов банку судом задоволено частково (із заявленої 21 140, 56 грн стягнуто 8 282, 21 грн). Разом з тим, із відповідача судовий збір стягнуто у повному розмірі, сплаченому банком при поданні позовної заяви, на що посилалася ОСОБА_3 в апеляційній скарзі.

Мотивів відхилення апеляційної скарги у цій частині суд не навів.

З урахуванням викладеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 01 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

С.Ф. Хопта