22-ц/775/1036/2015(м)
Головуючий у І інстанції Шиян В.В. Єдиний унікальний номер 265/7244/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/1036/14(м)
Категорія 44 Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Лісового О.О.,

Супрун М.Ю.,

при секретарі Собецькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 серпня 2015 року в справі за позовом виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_3, який діє особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла, з участю третіх осіб комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Східна» та Управління Служби безпеки України в Донецькій області,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014 року виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 21 лютого 2001 року № 56 відділу Управління Служби безпеки України в м. Маріуполі була надана службова квартира АДРЕСА_1. Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради відповідачу ОСОБА_3 на склад сім'ї з трьох осіб було видано ордер на вселення у спірне житлове приміщення. 01 червня 2004 року відповідача було звільнено з органів Служби безпеки України за власним бажанням. Оскільки стаж його служби складає 8 років 1 місяць 15 днів, він не набув право на подальше проживання в службовому житлі, і оскільки в добровільному порядку службову квартиру відповідачі не звільняють, позивач просив суд виселити їх з цього житлового приміщення без надання іншого житла.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 серпня 2015 року позовні вимоги виконавчого комітету Маріупольської міської ради задоволено. Виселено ОСОБА_3, 1972 року народження, ОСОБА_4, 1997 року народження із службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Позивач ОСОБА_3, представники комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Східна» та Управління Служби безпеки України в Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином судовими повістками і телефонограмами (а.с. 117, 121-124), тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, який просив скаргу задовольнити, представника виконавчого комітету Маріупольської міської ради ОСОБА_5, яка просила апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідача разом із донькою необхідно виселити із службового житлового приміщення, оскільки він звільнений з військової служби за власним бажанням та його строк служби не перевищує 10 років, а також з того, що відповідачем не доведено його право на виселення з наданням іншого житлового приміщення.

В рішенні суду з цього приводу приведені відповідні мотиви, які є переконливими.

Згідно ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні апеляційного суду, відповідачу ОСОБА_3 на склад сім'ї з трьох осіб 19 березня 2001 року виконавчим комітетом Маріупольської міської ради видано ордер № НОМЕР_1 на заняття службової квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 56 від 21 лютого 2001 року (а.с. 12).

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом та проводиться добровільно або в судовому порядку.

У ст. 124 ЖК УРСР зазначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 18 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 червня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2014 року, у справі за позовом виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_3 , який діє особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, встановлено, що ОСОБА_3 проходив службу в органах СБ України у період з 16 квітня 1996 року по 01 червня 2004 року на офіцерських посадах оперативного складу, звільнений з військової служби на підставі підп. «а» п. 65 та підп. «д» п. 67 (за власним бажанням) в запас СБ України наказом Голови СБ України від 13 травня 2004року № 1086-ос. Виключений зі списків особового складу наказом начальника Управління СБ України а Київській області від 20 травня 2004 року № 28-ос з 01 червня 2004 року. Вислуга років на 01 червня 2004 року складає 08 років 01 місяць 15 днів (а.с. 4-6, 7-9, 51-52).

Таким чином, звільнившись за власним бажанням, відповідно до вимог ст. 124 ЖК України, відповідач зобов'язаний звільнити надане йому службове жиле приміщення.

Відповідно до ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків;

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України;

одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи в спірному житловому приміщенні з 12 серпня 2003 року були зареєстровані відповідач ОСОБА_3 та його неповнолітня донька ОСОБА_4 1997 року народження. Дружина відповідача - ОСОБА_6 знята з реєстрації 13 серпня 2003 року (а.с. 10).

Відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» одинока особа - особа, яка не має працездатних родичів, зобов'язаних за законом її утримувати.

Одинокою матір'ю (одиноким батьком) вважається особа, яка відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» має право на призначення допомоги на дітей одиноким матерям, крім вдів та вдівців з дітьми, матерів (батьків) дітей у разі смерті одного з батьків, шлюб між якими було розірвано до дня смерті (Порядок надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства фінансів України 30 квітня 2002 року № 226/293/169).

Згідно зі ст. 181 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини (рішенні про усиновлення дитини) відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку державним органом реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Відповідачем ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_2 не надано суду доказів в підтвердження того, що він є одинокою особою та не може бути виселений із службового житла без надання іншого жилого приміщення з цих, а також з інших підстав, передбачених законом.

Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки право позивача є порушеним і на час пред'явлення позову, а тому на правовідносини, які виникли між сторонами, трирічний строк позовної давності не поширюється.

Інші доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з якими законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни рішення та не стосуються предмету спору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді