У Х В А Л А

26 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду від 6 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Приватний нотаріус Самсонюк Олена Анатоліївна; про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського міського суду від 6 серпня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У поданій на ухвалу апеляційній скарзі позивач через свого представника ОСОБА_4 покликався на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначав, що відмовляючи в забезпеченні позову, суд не врахував вимог ч.1 ст. 151, п.1 ч.1 ст. 152, ст.ст. 212, 213 ЦПК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

Вважав, що в суду не було підстав відмовляти у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки спірне нежитлове приміщення на даний час передане ОСОБА_2 в іпотеку банку. Також судом не обґрунтовано, яким чином забезпечення позову порушить права інших осіб і не з'ясовано коло цих осіб.

На його думку, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» відчужив нерухоме майно без його згоди, як власника, за ціною, яка не відповідає ринковій, чим порушив його права, що підтверджується матеріалами досудового розслідування, яке знаходиться в провадженні органів слідства за фактом самоправства за ст. 356 КК України, що стосується незаконного продажу нежитлового приміщення підвального поверху за адресою: АДРЕСА_1.

З таких міркувань просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме: нежитлового приміщення підвального поверху, загальною площею 114,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Приватним нотаріусом Самсонюк О.А. від 16.03.2015 року, та забороною вчиняти будь-які дії щодо цього приміщення.

У поданих запереченнях ОСОБА_2, вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 у забезпеченні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що їх вжиттям порушуватимуться права інших осіб, оскільки ОСОБА_2 передав спірне нерухоме майно в іпотеку Акціонерному товариству "Укргазбанк" на забезпечення його кредитних зобов'язань.

Як встановлено, 16 березня 2015 року нежитлове приміщення підвального поверху загальною площею 114, 5 кв.м (у т.ч. торгова площа 43, 6 кв.м) у АДРЕСА_1, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу передано Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" він імені позивача на користь ОСОБА_2

Купівлю-продаж майна вчинено за ціною у 1 596 001 гривень.

В подальшому покупець передав придбане майно в іпотеку на забезпечення своїх кредитних зобов'язань перед Акціонерним товариством "Укргазбанк".

Згідно із ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. першому-третьому п. 4 своєї постанови від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" (із змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду України №2 (v0002700-09) від 12.06.2009 року), вбачається, що суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, колегія суддів ураховує факт існування рішення Рівненського міського суду від 21 вересня 2015 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" і ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Зазначене рішення законної сили на момент перегляду оскаржуваної ухвали не набрало.

Оскільки позивачем не надано доказів на обґрунтування припущення існування реальної загрози невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову, а заходи забезпечення позову, на застосуванні яких наполягає позивач, можуть перешкоджати господарській діяльності осіб, які беруть участь у справі, а також порушувати права та інтересів інших осіб, тому подану ОСОБА_1 заяву правильно залишено без задоволення.

Відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України підставою для відхилення апеляційної скарги є постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Рівненського міського суду від 6 серпня 2015 року залишити без змін.

Головуючий: Судді: