АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2788/14-ц 22-ц/774/269/К/15
Справа № 213/2788/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/269/К/15 суддя Мазуренко В.В.
Категорія - 53 ( ІІІ ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 04 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, про встановлення факту перебування на робочому місці та здійснення трудових обов'язків.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4,

представник відповідача Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" - Клінкевич Олена Анатоліївна, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства " Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат " (надалі - ПАТ "ІнГЗК"), третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (надалі - Відділення Фонду), про встановлення факту перебування на робочому місці та здійснення трудових обов'язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 22.11.1985 року працював на посаді тракториста на дільниці мехслужби в житлово-комунальному відділі Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату, правонаступником якого є ПАТ "ІнГЗК". За період роботи на підприємстві відповідача виконував роботу, яка внаслідок констуктивних недоліків трактора характеризується перевищенням гранично допустимих рівнів загальної вібрації, а при розвантаженні трактора важкою фізичною працею, пов'язаною з підняттям вантажів, що перевищують нормативи, що призвело до професійного захворювання та втрати ним професійної працездатності.

Згідно акту форми П-4 від 02.11.2004 року про розслідування хронічного професійного захворювання, позивачу встановлено діагноз хронічна попереково - крижова радикулопатія в стадії затягнутого загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, у зв'язку з чим 01.12.2004 року його було переведено на іншу роботу.

Для отримання компенсації за спричинену шкоду здоров'ю позивач звернувся до Відділення Фонду, де йому було призначено страхові виплати виходячи з місячної тарифної ставки, оскільки згідно довідки підприємства він за період з 01.05.2004 року по 31 жовтня 2004 року не відпрацював жодного дня.

Позивач вважає таку довідку неправдивою, оскільки 21 жовтня 2004 року він приходив на роботу для здачі трактору марки "ЮМЗ-6", що можуть підтвердити свідки, а тому просить суд: встановити факт його перебування 21 жовтня 2014 року на робочому місці тракториста житлово-комунального цеху ВАТ "ІнГЗК" та здійснення ним в цей день обов'язків по трудовому договору, що укладений на невизначений час.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 04 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Судовий збір віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить поновити строки позовної давності та визнати причини пропущення строків позовної давності поважними, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, допитавши як свідка ОСОБА_6

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд не звернув уваги на його доводи про те, що у 2004 році він перебував у відпустках у зв'язку з тим, що у нього накопичилась велика кількість календарних днів за попередні роки та у відділі кадрів його просили написати заяви про відпустки, не попереджаючи про порушення цим його права на працю.

21.10.2004 року він перебував на своєму робочому місці, що може підтвердити свідок ОСОБА_6, якому було передано трактор, та за проханням відділу кадрів написав заяву на відпустку.

Суд не перевірив поважності причин пропуску позовної давності та не взяв до уваги, що про порушення свого права позивач дізнався лише в 2014 році при зверненні до адвоката з приводу регресних виплат, який пояснив, що передача матеріальних коштів здійснюється у робочий час, а не у час перебування у відпустці.

Крім того, відповідачем не було своєчасно виконано вимоги ст. 170 КЗпП України та переведено його на легшу роботу лише у грудні 2004 року, тоді як висновком МСЕК втрату професійної працездатності йому встановлено з 22.09.2004 року.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ "ІнГЗК" зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ПАТ "ІнГЗК" - Клінкевич О.А., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 01.08.2002 року по 01.12.2004 року працював трактористом 4-го розряду на дільниці механізації служби у житлово-комунальному цеху ВАТ "ІнГЗК", правонаступником якого є ПАТ "ІнГЗК" (а.с. 9-10).

19 жовтня 2004 року висновком Київського інституту медицини праці АМН України позивачу встановлено діагноз хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії затягнутого загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, а при проведенні розслідування хронічного професійного захворювання встановлено причину професійного захворювання - тривала робота в умовах впливу загальної вібрації, рівень якої перевищував гранично-допустимий рівень і фізичного перевантаження, про що складено Акт форми П-4 від 02.11.2004 року (а.с. 12-13).

У жовтні 2004 року ОСОБА_2 перебував у відпустці та проходив медогляд (а.с. 102-103).

01.12.204 року позивача переведено на легшу працю на посаду сторожа-вахтера ВАТ "ІнГЗК" (а.с. 9-10).

Спір виник з приводу перебування позивача ОСОБА_2 на робочому місці 21 жовтня 2004 року та виконання ним у цей день своїх посадових обов'язків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Проте, колегія суддів не може погодитися із мотивами відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, мотивувальна його частина, всупереч п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" № 14 від 18.12.2009 року, не містить юридичної оцінки встановлених судом обставини, що мають значення для справи, відмова у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності судом здійснена взагалі без розгляду позовних вимог по суті та з'ясування чи є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю, або ж для їх задоволення та застосування у подальшому до правовідносин сторін наслідків пропуску строків позовної давності.

Тому, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у його задоволенні.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем ОСОБА_2 (а.с. 116- зворот), останній у 2004 року неодноразово перебував у відпустці, в тому числі й у жовтні 2004 року (а.с. 148).

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 79 КЗпП України, ст. 12 Закону України "Про відпустки" відкликання з щорічної відпустки допускається лише за згодою працівника і лише у випадках відвернення стихійного лиха, виробничої аварії, або негайного усунення їх наслідків.

Відповідно до ст. 71 КЗпП України залучення до роботи працівників в вихідний день дозволяється лише на підставі письмового розпорядження по підприємству за узгодженням з профспілковим органом.

При цьому, згідно ч. 8 ч. 79 КЗпП України, у разі відкликання робітника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.

Ніяких розпоряджень відносно ОСОБА_2 про відкликання з щорічної відпустки, залучення його до роботи 21 жовтня 2004 року роботодавцем не видавалось, як і не проводився перерахунок заробітної плати ОСОБА_2 в порядку ч. 8 ч. 79 КЗпП України за жовтень 2004 року, що підтверджується копією довідки про нарахування заробітної плати позивачу за цей спірний період (а.с. 148).

Встановлення факту перебування ОСОБА_2 на території підприємства 21 жовтня 2004 року не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки вихід працівника на робоче місце з власної ініціативи, без письмового узгодження про перенос щорічної відпустки, без письмового розпорядження про залучення його до роботи в вихідний день, у порушення вимог приписів статей 71,79,80,139 КЗпП України, згідно яких працівники зобов'язані виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органа та правила внутрішнього трудового розпорядку, не може підтверджувати факт виконання ним своїх посадових обов'язків.

Посилання позивача на те, що ним було здійснено вихід на роботу 21 жовтня 2004 року для передачі матеріальних цінностей, а саме трактора марки "ЮМЗ-6", колегією суддів відхиляються, оскільки це не може вважатися доказом його роботи в цей день, тому що обставини справи свідчать, про те, що вихід на роботу та здійснення таких дій з боку ОСОБА_2, було здійснено самостійно за його власною ініціативою, без відповідних розпоряджень з боку керівництва.

Зважає колегія суддів й на те, що позивачем взагалі не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо закріплення за ним, як за матеріально відповідальною особою у порядку ст. 135-1 КЗпП України, трактора марки "ЮМЗ-6", а тому відхиляються доводи апеляційної скарги щодо необхідності підтвердження свідком ОСОБА_6 обставин здійснення передачі зазначених матеріальних цінностей 21 жовтня 2004 року

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 не доведені та задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим змінює рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні його позову до ПАТ "ІнГЗК" про встановлення факту перебування на робочому місці та здійснення трудових обов'язків.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 04 грудня 2014 року в частині мотивів відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, про встановлення факту перебування на робочому місці та здійснення трудових обов'язків змінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: