АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6269/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/1059/15 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Гурзель І. В., Фащевська Н. Є.,

при секретарі - Панькевич Т.І.,Цінькевич В.М.,

з участю сторін - представника апелянта ТНЕУ -

ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 обласного відділення ОСОБА_3 соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 національного економічного університету на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 національного економічного університету, ОСОБА_2 обласного відділення ОСОБА_3 соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги ,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30.06.2015 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ТНЕУ в користь ОСОБА_5 3224 грн. 39 коп. невиплаченої заробітної плати, 4424 грн. 41 коп. середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1612 грн. 20 коп. вихідної допомоги, а також 243 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 09.07.2015 року рішення суду від 30.06.2015 року в частині стягнення з ТНЕУ в користь ОСОБА_5 заробітної плати в розмірі 1612 грн. 20 коп. допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі представник ТНЕУ просить скасувати зазначене рішення, вважаючи його таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам справи та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував вимог ст.ст.1, 2 Закону України Про оплату праці, а зокрема, що заробітна плата виплачується працівнику на підставі трудового договору за виконану ним роботу. З січня по квітень 2015 року ОСОБА_5 не виконувала трудових обов'язків, оскільки санаторій-профілакторій господарської діяльності не здійснював. Також, звертає увагу на те, що ТНЕУ не проводив фінансування оплати праці працівників санаторію-профілакторію. Оплата праці усіх працівників, в тому числі й ОСОБА_5 здійснювалася на підставі виділених згідно кошторису ОСОБА_3 соціального страхування з тимчасової втрати працездатності коштів відповідно до вимог ЗУ Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та укладених між ТНЕУ та ОСОБА_3 щорічних письмових договорів. У зв'язку з відсутністю фінансування на оплату праці працівників санаторію-профілакторію починаючи з 2015 року, відповідний договір не укладався, а ТНЕУ, як власником санаторію-профілакторію, було прийнято рішення про ліквідацію останнього та звільнення працівників за скороченням штату.

У судовому засіданні представник апелянта ТНЕУ - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 обласного відділення ОСОБА_3 соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ОСОБА_4 рішення суду в частині відмови у стягненні в користь позивача відповідних виплат з ОСОБА_3 вважає законним та обгрунтованим, в частині вирішення апеляційної скарги ТНЕУ покладається на думку суду. При цьому пояснила, що ЗУ від 28.12.2014 року № 77-VІІІ (який вступив у дію з 01.01.2015 року) внесені відповідні зміни до закону, на підставі якого раніше здійснювалось фінансування оплати праці працівників санаторіїв-профілакторіїв, а зокрема, виключені положення закону (стаття 48), які раніше передбачали таке фінансування, про що у січні 2015 року письмово було повідомлено власника санаторію-профілакторію - ТНЕУ, з яким укладалися щорічні тристоронні договори. Вважає, що передбачених законом підстав для виплати позивачу ОСОБА_3 усіх належних при звільненні сум немає.

Позивач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання жодного разу не з'явилася. У письмових заявах, що надсилалися на адресу апеляційного суду, просила розгляд справи провести у її відсутності. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу ТНЕУ безпідставною.

У запереченнях, надісланих на адресу суду, звертає увагу на те, що оскільки санаторій-профілакторій є відокремленим підрозділом ТНЕУ, то обов'язок з виплати їй належних при звільненні сум покладається саме на власника санаторію-профілакторію ТНЕУ. Так як, про наступне вивільнення її було повідомлено 27.01.2015 року, а фактично звільнено з роботи 01.04.2015 року, тому вона має право на отримання заробітної плати за цей період відповідно до закону.

Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з письмовими запереченнями позивача ОСОБА_5, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Задовольняючи позов частково, суд обґрунтовував свої висновки тим, що ТНЕУ порушив право ОСОБА_5 на своєчасну виплату належних при звільненні грошових сум, а саме, невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів повністю погодитись з такими висновками суду не може, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5 з 01.09.2011 року працювала кухарем їдальні у санаторії-профілакторії ТНЕУ (а.с.10).

Санаторій-профілакторій ТНЕУ має правовий статус суб'єкта без права юридичної особи, організаційна форма філія (інший відокремлений підрозділ), головне підприємство -ТНЕУ (а.с.32-39).

У січні 2015 року ОСОБА_5 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що позивачем не заперечувалось.

22.01.2015 року власником ТНЕУ прийнято рішення про ліквідацію санаторію-профілакторію (а.с.71-74).

27.01.2015 року ОСОБА_5 попереджено про майбутнє звільнення 30.03.2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку зі скороченням чисельності працівників, пов'язаним із ліквідацією санаторію-профілакторію (а.с.6).

В лютому 2015 року вона зявилася на роботу, однак їдальня була закрита. Працівникам пропонували писати заяви на звільнення за власним бажанням, проте вона чекала на офіційне звільнення. Час від часу приходила на роботу, проте доступу до їдальні не було, все готувалось до закриття.

Згідно з наказом головного лікаря санаторію-профілакторію від 01.04. 2015 року ОСОБА_5 звільнена з 01.04.2015 року з займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.8).

Згідно вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені законодавством.

Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у встановлений строк підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Встановивши, що з ОСОБА_6 при звільненні за ч.1 ст.40 КЗпП, яке мало місце 01.04.2015 року не був проведений повний розрахунок ні у день звільнення, ні станом на час ухвалення судом рішення, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про порушення прав позивача, передбачених трудовим законодавством України.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що таке порушення мало місце з вини відповідача ТНЕУ, оскільки дакий висновок зроблений без врахування усіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права.

Зокрема, суд не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, з яких вбачається, що господарської діяльності санаторій-профілакторій не здійснював, фінансування заробітної плати його працівників з самого початку існування санаторію-профілакторію державним бюджетом передбачено не було, про що свідчить відповідний кошторис ТНЕУ (а.с.219-220); таке фінансування проводилось ОСОБА_3 соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на підставі ст.48 ЗУ Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та укладених між ОСОБА_3, ТНЕУ та санаторієм-профілакторієм тристоронніх договорів (а.с.19, 37, 62-66). Часткове фінансування санаторію-профілакторію ТНЕУ полягало у виділенні коштів на матеріально-технічне забезпечення, господарську діяльність, оплату комунальних послуг і т.п. (а.с.36). Після внесення 28.12.2014 року відповідних змін до ЗУ Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві, які з 01.01.2015року виключали фінансування Фондами санаторіїв-профілакторіїв, відбулося звільнення усіх працівників санаторію профілакторію з дотриманням передбаченого трудовим законодавством України порядку: у звязку з перебуванням в січні 2015 року (на період канікул у ТНЕУ) працівників санаторію-профілакторію у відпустці без збереження заробітної плати (що стороною позивача не заперечується), лише 27.01.2015 року працівники санаторію-профілакторію, в тому числі й позивач, були попереджені про майбутнє вивільнення, а 01.04.2015 року (через два місяці після попередження) позивача було звільнено з роботи на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України.

Таким чином, у звязку з припиненням фінансування оплати праці санаторіїв-профілакторіїв органом, який здійснював таке фінансування, законодавець повинен був вирішити питання щодо капіталізації (накопичення) коштів, необхідних для проведення передбаченої КЗпП України процедури вивільнення працівників у звязку зі скороченням чисельності останніх.

Враховуючи, що з позивачем ОСОБА_5 не було проведено повний розрахунок при звільненні, на думку колегії суддів, саме з правонаступника ОСОБА_3 соціального страхування України, яким згідно п.6 ЗУ від 28.12.2014 року № 77-VІІІ до створення його робочих органів відділень на місцях є відповідач у справі (на день розгляду справи такі органи не створені), й повинні бути стягнені в користь позивача відповідні суми.

Так, згідно з довідкою санаторію-профілакторію у жовтні 2014 року ОСОБА_5 отримала заробітну плату в розмірі 1520,94 року, в листопаді 2014 року 1753,39 гривень, в грудні 2014 року 1471,03 гривень. У січні -березні 2015 року заробітна плата їй не нараховувалася (а.с.9).

Відповідно до п.п.2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, який згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

З врахуванням того, що заробітна плата ОСОБА_5 востаннє нараховувалась у листопаді 2014 року в розмірі 1753,39 гривень та в грудні 2014 року 1471,03 гривень, саме з виплатами за ці два місяці слід проводити відповідні обрахунки належних позивачу до виплати сум у звязку зі звільненням.

Обраховуючи суми, що підлягають стягненню з відповідача в користь позивача, судом також були допущені незначні помилки.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає: (1753,39 + 1471,03) : (20 + 23) = 73,99 грн.,

де, 1753, 39 нарахована позивачу заробітна плата у листопаді 2014 року;

1471,03 нарахована позивачу заробітна плата у грудні 2014 року;

20 кількість робочих днів у листопаді 2014 року;

23 кількість робочих днів у грудні 2014 року.

Пунктом 8 вищезгаданого Порядку також передбачено, що у разі, коли середня місячна заробітна плата, визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів, яке розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, середньомісячне число робочих днів складає: (20 + 23) : 2 = 21,5, де: 20 -кількість робочих днів у листопаді 2014 року;

23 кількість робочих днів у грудні 2014 року.

Розмір вихідної допомоги, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, і який не повинен бути меншим розміру середньомісячного заробітку, складає: 74, 99 х 21,5 = 1612,28 грн.,

де: 74,99 грн. - середньодення заробітна плата позивача, обрахована вище;

21,5 середньоденне число робочих днів, обраховане вище.

Середньомісячний заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає: 74,99 х 59 = 4424,41 грн.,

де: 74,99 грн середньоденна заробітна плата позивача, обрахована вище;

59 число робочих днів, протягом яких позивачу затримано виплату належних при звільненні сум (за період з 01.04.2015 року дати звільнення позивача з роботи до дня ухвалення судом рішення).

Невиплачена позивачу заробітна плата за лютий-березень 2015 року складає: 74,99 х (20 + 21) = 3074,59 грн.,

де: 74,99 середньоденна заробітна плата;

20 кількість робочих днів у лютому 2015 року;

21 кількість робочих днів у березні 2015 року.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч.1 ст.309 Цивільного процесуального кодексу України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ТНЕУ підлягає до часткового задоволення скасування рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30.06.2015 року та стягнення в користь ОСОБА_5 усіх належних при звільненні і повязаних з затримкою проведення розрахунку сум з ОСОБА_3 тимчасової втрати працездатності, а також - відмови у позові ОСОБА_5 до ТНЕУ.

З врахуванням відмови у позові ОСОБА_5 до ТНЕУ в цілому підлягає скасуванню й додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09.07.2015 року.

Керуючись ст.ст.303 ч.3, 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.3, 4; 313; 314 ч.2, 316 ч.1; 317 ч.1; 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.44, 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, п.2 розд. ІІ, п.п.5, 8 розд. ІV постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року № 348) Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати, п.п.4-6 розд.VІІ Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці № 77-VІІІ від 28.12.2014 року, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 національного економічного університету задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 обласного відділення ОСОБА_3 соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в користь ОСОБА_5 3074 грн. 59 коп. невиплаченої заробітної плати, 4424 грн. 41 коп. середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1612 грн. 28 коп. вихідної допомоги, а також 243 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 національного економічного університету відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :