Справа № 755/4554/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2015 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Антипової Л.О.

при секретарі Філімоновій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу. В процесі розгляду справи позивачами було змінено підстави позову відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 жовтня 2012 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №7935, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. За договором купівлі-продажу, ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» продала ОСОБА_3 житлову квартиру за зазначеною адресою, на підставі договору іпотеки від 25.05.2012 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 В свою чергу, договір іпотеки від 24.05.2012 року, було укладено в забезпечення виконання умов кредитного договору №2405001/000-КФІ/12 від 24 травня 2012 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 Позивачі вважають, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлової квартири від 01.10.2012 року було укладено з порушенням вимог закону, а тому підлягає визнанню його недійсним з підстав порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» та недотримання законного порядку позбавлення власника права власності при зверненні стягнення на майно, відповідно до цього позивачі вважають такі дії відповідачів незаконними.

Позивачка ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з урахуванням заяви зі зміни підстав позову. Позовну заяву обґрунтовували порушеннями чинного законодавства з боку відповідачів при укладанні договору купівлі-продажу квартири.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, з підстав викладених у письмовій заяві, яка долучена до матеріалів справи.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» - Ткаченко М.А., в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

Представник третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповська О.В. - Демченко М.М., в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, з підстав виконання приватним нотаріусом всіх умов передбачених чинним законодавство при укладанні договору.

Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та матеріали справи №755/3354/13-ц, оцінивши надані сторонами докази, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 24.05.2012 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2405001/000-КФІ/12, відповідно до якого фінансова установа надала позичальнику грошові кошти. На забезпечення виконання кредитного договору №2405001/000-КФІ/12 від 24.05.2012 року, між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 24.05.2012 року.

Відповідно до умов договору іпотеки від 24.05.2012 року, забезпечуються зобов'язання, що виникло у ОСОБА_1, на підставі кредитного договору №2405001/000-КФІ/12 від 24.05.2012 року. У забезпечення виконання зобов'язань за основним договором іпотекодавець - ОСОБА_2, передає в іпотеку квартиру НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

01.10.2012 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у встановлені кредитним договором строки не виконувала свої договірні зобов'язання по погашенню відсотків за користування кредитом, ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» на виконання умов кредитного договору та договору іпотеки направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про усунення порушень за кредитним договором та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки в випадку невиконання вимог у тридцяти денний термін згідно ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».

Як вбачається з матеріалів справи №755/3354/13-ц, вимоги були направлені належним чином у відповідності до п.6.6. договору іпотеки на адреси проживання позивачів, цінним листом. ОСОБА_1 зазначену вимогу не отримала, конверт з відповідними поштовими відмітками був повернутий відправнику, а ОСОБА_2 вимогу отримала 03.07.2012 року, про що свідчить повідомлення про вручення їй цієї вимоги.

Вимога була отримана позивачем 03.07.2012 року, а квартира була відчужена за договором купівлі-продажу 01.10.2012 року, тобто протягом трьох місяців після повідомлення.

Отже посилання позивачів на неповідомлення їх про відчуження квартири, спростовуються доказами дослідженими в судовому засіданні.

Крім того, позивачі у позовній заяві, ставлять питання про застосування ЗУ «Про захист прав споживачів», що до строків відправлення і терміну на виконання вимоги «про усунення порушень за договорами кредиту і іпотеки», яку надсилає іпотекодержатель до іпотекодавця. Зазначає, що строки направлення і усунення порушень за вимогою не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів».

З такою думкою Позивача неможна погодитися виходячи з наступного.

Згідно ЗУ «Про іпотеку» прийнятого 05.06.2003р., пункту1 Розділу VI «Прикінцеві положення», передбачено - «Цей Закон набирає чинності з 1 січня 2004 року». Відповідно до Пункту 2 цього Закону, «Законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону». Закон «Про захист прав споживачів» прийнятий 12.05.1991 № 1023-XII, тобто до набрання чинності Закону України «Про іпотеку».

За таких умов до відносин, які склалися під час виконання іпотечного договору слід застосовувати положення Закону України «Про іпотеку». Відповідно щодо строків направлення та виконання Вимоги про усунення порушень, такий строк становить 30днів.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом по відношенню до Закону України «Про захист прав споживачів» при вирішенні питань які виникли за договором іпотеки. За загальними нормами права «спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон». Тобто у відносинах, що є предметом позову слід керуватися Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мали право врегулювати у договорах, які передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови спірних договорів в момент їх укладення сторонам були відомі та зрозумілі, вони з ними погодились, підписавши вказані договори.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положенням частини 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинено, якщо він підписаний сторонами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином суд, приймаючи до уваги доводи позивачів щодо невідповідності діючому цивільному законодавству умов спірного договору купівлі-продажу, не вбачає підстав визнання його недійсними на підставі положень статті 215 Цивільного кодексу України, як оспорюваного правочину, недійсність якого прямо не встановлена законом, або нікчемного правочину, недійсність якого встановлена законом.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з предмету позову, суд вважає, що відповідачі не порушили жодних вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави позивачів, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює договірні відносини, що виникли між сторонами у справі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажує необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 15, 202 - 204, 207, 215 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 58, 60, 208, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Дніпровський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: