Номер провадження: 22-ц/785/6683/15
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2015 року за позовом представника ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 - ОСОБА_5, до Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Комінтернівська районна державна нотаріальна контора Одеської області про продовження строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и л а:

10 лютого 2015 року представник ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 - ОСОБА_5, звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір ОСОБА_4 - ОСОБА_6, після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з ? паєнакопичення в кооперативній квартирі АДРЕСА_1 Білорусь та житлового будинку АДРЕСА_2, який належав ОСОБА_6 на підставі рішення Центрального районного суду м. Одеси від 24 лютого 1997 року. На момент смерті матері ОСОБА_4 проживав разом із спадкодавцем у будинку АДРЕСА_2 й вважається таким, що прийняв спадщину згідно із ст. 549 ЦК України, він не подав заяву про прийняття спадщини у строк, встановлений ст. 529 ЦК УРСР, оскільки з 2003 року страждає на хронічні розлади психічного здоров'я. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2008 року ОСОБА_4 визнаний недієздатним, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2009 року дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_3, була призначена його опікуном. Вказані причини пропуску строку на прийняття спадщини є поважними, що згідно із ст. 550 ЦК УРСР є підставою для продовження строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 529, 549, 550 ЦК УРСР (1963р.), ст. 1272 ЦК України, представник позивача ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просила суд продовжити ОСОБА_4 строк для прийняття спадщини, пропущений з поважної причин, визначивши йому додатковий строк 3 місяці з дня набрання чинності рішенням суду для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а.с. 1-4).

Справа розглянута за відсутністю представника відповідача, Крижанівської сільської ради, та представника третьої особи, Комінтернівська районна державна нотаріальна контора.

Рішенням суду першої інстанції позов представника позивача ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задоволено. Суд встановив ОСОБА_4 строк для прийняття спадщини, пропущений з поважної причини, терміном 3 місяця для подання ним до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 38-40).

В апеляційній скарзі відповідач, Крижанівська сільська рада, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме в судовому засіданні не доведено, що будинок АДРЕСА_2 належав на праві власності ОСОБА_6 (а.с. 43-47).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача, Крижанівська сільська ради, пояснення на апеляцію позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотні дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом пп. 4, 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2004 р. відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 р.) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963р.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно із 529 ЦК УРСР (1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Статтею 548 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ( части1 та 2 ст. 549 ЦК УРСР).

У статті 550 ЦК УРСР зазначено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Судом першої інстанції встановлено, що матір ОСОБА_4 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

Рішенням Центрального районного суду м. Одеси від 24 лютого 1997 року спадкоємцю ОСОБА_7 та іншим спадкоємцям ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, повернуто у власність будинок АДРЕСА_2, який був об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 9-14).

ОСОБА_4 на момент смерті матері проживав з нею у будинку АДРЕСА_2, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами (а.с. 16-23,24, 25-26, 27-28).

У встановлений законом строк ОСОБА_4 не подав заяву про прийняття спадщини, оскільки з 2003 року страждав на хронічні розлади психічного здоров'я. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2008 року ОСОБА_4 визнаний недієздатним (а.с. 5-6), рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2009 року дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_3, була призначена його опікуном (а.с. 7-8).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, що є підставою для продовження строку на прийняття спадщини.

Доводи Крижанівської сільської ради в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки в судовому засіданні не доведено, що спірний будинок належав спадкодавцю ОСОБА_6 та те, що після її смерті відкрилась спадщина, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, а саме, те, що останнім постійним місцем проживання ОСОБА_6 с. Кражанівка й те, що після її смерті відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок.

У статті 525 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 04 лютого 2015 року встановлено факт реєстрації та постійного проживання ОСОБА_6 на момент смерті за адресою: АДРЕСА_2, та встановлено місце відкриття спадщини спадкодавця ОСОБА_6 за вказаною адресою, рішення суду набрало законної сили з 16 лютого 2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з достовірністю підтверджується те, що після смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_2, який належав спадкодавцю на підставі рішенням Центрального районного суду м. Одеси від 24 лютого 1997 року.

З наданого акту комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 25 серпня 2008 року встановлено, що ОСОБА_4 з 2003 року, тобто після смерті матері, страждає на хронічні розлади психічного здоров'я, що є об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій щодо звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу № 1 у цілому".

"Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти Франції" від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Звежинський проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд зазначив, що позбавлення майна, у зазначенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбудеться в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позбавлення ОСОБА_4 права на спадщину не забезпечує "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та інтересами спадкоємця й порушує його право на мирне володіння майном, а також є порушенням дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі і в наслідок порушенням положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ст. 1 ЦПК України. У спадкоємця померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_4 не має іншого способу відновлення права на спадщину як продовження строку на прийняття спадщини.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області відхилити, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік