Справа № 145/64/15-ц Провадження № 22-ц/772/2727/2015Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 31 Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Войтко Ю.Б..,

Суддів: Стадника І.М., Денишенко Т.О.,

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2015 року в цивільній справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановила:

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що постановою Тиврівського районного суду від 12 червня 2007 року відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України, у зв'язку з тим, що він вчинив злочин середньої тяжкості та мав на утриманні матір - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує, що вона як потерпіла від вчиненого відповідачем злочину, що передбачений ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України, має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Просила ухвалити рішення яким стягнути із відповідача матеріальну шкоду у розмірі 1019,39 грн., яка полягає у витратах на лікування, зокрема придбання ліків, а також витратах на проїзд, пов'язаних з перебуванням на амбулаторному лікуванні, та 23000 грн. на відшкодування моральної шкоди, яка зумовлена її фізичними та емоційними стражданнями, порушенням нормальних умов життя.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1019,39 грн. на відшкодування майнової шкоди та 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 4019 грн. 39 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат у сумі 40 грн. 68 коп.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалене судом рішення не повністю відповідає зазначеним вимогам.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірні дії відповідача підтверджені постановою Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 червня 2007 року, згідно з якою ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296, ч.1 ст. 122 КК України на підставі ст.1 пункту «г» Закону України «Про амністію» від 31.05.2005 року. Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 закрито. Цивільний позов залишено без розгляду.

Отже відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав - на підставі ст.1 пункту «г» Закону України «Про амністію», яка не звільняє від обов'язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду.

Вищевказана постанова не скасована, набрала законної сили, а тому суд першої інстанції вірно поклав встановлені нею обставини в основу рішення та прийшов до висновку про неправомірність і винність дій відповідача.

Оскільки позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, а тому суд обґрунтовано прийшов до висновку, що посилання відповідача ОСОБА_2 про застосування позовної давності є безпідставними та не підлягають задоволенню (п. 3 ч.1 ст. 268 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до зазначеної постанови та матеріалів кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2, 18.09.2004 року близько 09-00 год. в АДРЕСА_1, знаходячись в господарстві, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_2, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, підійшов до позивача, навмисно обхопив руками її шию та став її душити. В подальшому ОСОБА_2 взяв дерев'яну штахетину та наніс нею удар по її руці, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої ліктьової кістки в нижній третині без суттєвого зміщення та синця в проекції лівої вилиці.

Дані ушкодження належать до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості і виникли внаслідок дії твердого тупого предмету, не виключено від удару штахетини, що стверджується актом судово-медичного обстеження №190 (а.с.9-12).

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, які її завдала.

Відповідно до частини 1 статті 1195 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, проводиться фізичною або юридичною особою, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі. Така особа зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані лікуванням та необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Отже, зі змісту даної норми вбачається, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров'я.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Докази мають відповідати вимогам зазначеним у статтях 57-66 ЦПК України

Разом з тим, правильно встановивши правовідносини, які виникли між сторонами, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди, послався на те, що за період лікування позивача у Тиврівській ЦРЛ нею було витрачено 422,50 грн. на придбання ліків для лікування тілесних ушкоджень, завданих їй відповідачем, що стверджується товарними чеками про оплату лікарських засобів, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні в матеріалах кримінальної справи № 1-29/2007.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем позовних вимог в цій частині.

На підтвердження позовних вимог позивачем до позову додано копію довідки із Тиврівської центральної районної лікарні, виданої 17.11.2005 року за № 252 (а.с.5). Проте, як вбачається зі змісту даної довідки, вона видана на хвору ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, тоді як позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується копією паспорту (а.с.14).

Надані позивачем на підтвердження вартості ліків - копія товарного чеку від 12 жовтня 2004 року на загальну суму 379 грн. та копія документу на суму 43,50 грн., із змісту якого неможливо зрозуміти що це за документ, оскільки така копія не містить ні назви документу, ні дати, оригінали яких були оглянуті в матеріалах кримінальної справи, не підтверджують понесення таких витрат позивачем ОСОБА_5 саме в зв'язку з спричиненням їй тілесних ушкоджень 18 вересня 2004 року (а.с.6,7).

В матеріалах цивільної справи відсутні докази того, що зазначені у товарному чеку ліки та медичні препарати були призначені позивачу лікарем з приводу отриманих нею 18 вересня 2004 року тілесних ушкоджень, зокрема: довідки з лікарні, листка призначень тощо.

Допитаний в судовому засіданні в якості спеціаліста лікар ОСОБА_6 підтвердив лише той факт, що зазначені у чеках товари відповідають призначенню лікаря для лікування перелому та наслідків перелому. Однак того, що саме такі ліки та медичні препарати були призначені саме ОСОБА_3 та саме у зв'язку з отриманими нею 18 вересня 2004 року тілесними ушкодженнями, лікар ОСОБА_6 в судовому засіданні не підтвердив.

Також слід звернути увагу на те, що медичні препарати на суму 379 грн. згідно копії товарного чеку були придбані 12 жовтня 2004 року, тоді як тілесні ушкодження (за даними кримінальної справи) було причинено позивачу 18 вересня 2004 року. Інша копія документу на суму 43,50 грн. взагалі не містить ні назви, ні дати. В зв'язку з чим відсутній причинний зв'язок між придбанням таких ліків та медичних препаратів та лікуванням ОСОБА_3 саме у зв'язку з отриманими нею 18 вересня 2004 року тілесними ушкодженнями.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно вважав доведеними витрати позивача на проїзд з с. Красне до смт. Тиврів, зазначивши, що вона перебувала на амбулаторному лікуванні і була вимушена приїздити на огляди до лікаря (квитки на суму 596,89 грн. знаходяться в матеріалах кримінальної справи № 1-29/2007), з огляду на те, що зазначені квитки на суму 596,89 грн. ніяким чином не підтверджують той факт, що квитки були придбані саме позивачем, що вона їздила з с. Красне в смт. Тиврів саме у лікарню, і що саме таку кількість раз їй необхідно було їздити у лікарню, де вона перебувала на амбулаторному лікуванні з приводу перелому.

Будь-яких доказів того, скільки раз позивач їздила на прийом до лікаря у Тиврівську ЦРЛ з приводу отриманих нею 18 вересня 2004 року тілесних ушкоджень позивач суду не надала.

Отже, враховуючи те, що розмір матеріальної шкоди в сумі 1 019,39 грн. позивачем не доведено належними та допустимими доказами, визначеними ст. 57-66 ЦПК України, позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають, а відтак рішення суду в цій частині є безпідставним та підлягає скасуванню.

За загальним правилом, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановленої частиною 2 статті 1167 ЦК України (ч.1 ст.1167).

Згідно з частиною 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Вирішуючи питання щодо вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості суспільно-небезпечного діяння, характер та розмір страждань позивача та розмір майнових і немайнових витрат, та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову в цій частині, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 протиправними діями ОСОБА_2 було спричинено моральну шкоду, яка полягала у фізичному болю, завданому ушкодженням її здоров'я, та душевних стражданнях, яких позивач зазнала внаслідок такої поведінки відповідача.

Тому враховуючи вищевикладені обставини, а також вимоги розумності і справедливості, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визначення розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 3000 грн., а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн. не спростовують.

Неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального права відповідно до статті 309 ЦПК України є підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 304, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1019 грн. 39 коп. у відшкодування майнової шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Стадник І.М.

(підпис) Денишенко Т.О.

«З оригіналом вірно»

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.