АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________Провадження № 22-ц/790/146/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 2011/9079/12 Грищенко І.О.
Категорія: договірні Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді : Гальянової І.Г.

суддів: Зазулинської Т.П.

Костенко Т.М.

при секретарі: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб: Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк», ОСОБА_7, Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

25 травня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням його уточнень 02.04.2013 року , просив суд визнати факт спільного проживання його та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 27 лютого 2002 року до сьогоднішнього дня, визнати квартиру АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю, визнати договір №21/08-5к від 04.08.2013 року купівлі-продажу вказаної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним; визнати договір іпотеки №18/08-5 від 04.08.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК», стосовно зазначеної квартири недійсним; скасувати її державну реєстрацію в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем ОСОБА_5, яку було вчинено на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2008 року; скасувати реєстрацію договору іпотеки у Державному реєстрі іпотек, вчинену 04.08.2008 року о 18:48:07 за номером 7683946 та покласти на відповідача судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.02.1997 року він уклав шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано 26.02.2002 року та перебуваючи у шлюбі вони спільно сплачували пайові внески за квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що як до реєстрації шлюбу з 22.04.1992 року , в період перебування у зареєстрованому шлюбі та після його розірвання ними за рахунок спільного бюджету були сплачені пайові внески за вказану квартиру в сумі 16441,49 грн., а у 2000 році ними був укладений договір на пільговий кредит між ЖБК «Бородинський» на суму 28872 грн., по якому він виступив поручителем та по якому вони також спільно сплачували грошову кошти.

Позивач зазначає, що у березні 2012 року він дізнався, що 04.08.2008 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу їх спільної квартири із своєю дочкою ОСОБА_5 Про існування цього договору він дізнався під час усної розмови із ОСОБА_4 Цей договір було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на суму 472 000,00 грн. без його відома та згоди та після чого, другий відповідач ОСОБА_5 уклала з ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» договір іпотеки №18/08-5 від 04.08.2008 року .

Вважає, що ця квартира є їх спільною власністю, оскільки вони перебуваючи у шлюбі спільно виплачували за неї пайові внески із їх спільних коштів. Після розірвання шлюбу вони продовжували фактичні шлюбні стосунки, вели спільне господарство, за рахунок спільного бюджету разом з ОСОБА_4 своєчасно сплачують комунальні послуги, виконують поточні ремонти в квартирі. В спірній квартирі він постійно проживає, іншого житла не має (т.1 а.с.3-4, 94-96).

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з таким вирішення спору, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2013 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Наводить ті ж доводи, що і в суді першої інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2014 року , апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2013 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 № 21/08-5к від 04.08.2008 р. посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 та скасовано державну реєстрацію в КП «ХБТІ» право власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, касаційна скарга ПАТ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АТ «Укргазбанк» задоволена частково. Рішення суду апеляційної інстанції від 28.01.2014 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції , суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення не врахував, що спір про право власності сторін на спірну квартиру виник між бувшим подружжям, один із яких був членом житлово-будівельного кооперативу та мав з»ясувати розмір пайових внесків, зроблений сторонами у шлюбі і відповідно обсяг набутих ними прав, розмір пайових внесків зроблених після припинення шлюбних правовідносин. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про встановлення юридичного факту та визнання договору купівлі-продажу недійсним , апеляційний суд мав врахувати і правову позицію, висловлену Верховним судом України у справах 6-44 цс 11 від 07 листопада 2011 року, 6-36цс12 від 16 травня 2012 року та в інших справах ( т.2 а.с.25-27).

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України , висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, встановлення належності їм на праві спільної сумісної власності майна на підставі ст. 74 СК України, пов'язується з набранням законної сили рішення суду, яким такі факти встановлені. Оскільки на 2008 рік, тобто на дату укладення оспорюваних правочинів, такі факти встановлено не було, а тому вони не впливають на суть правовідносин, що склалися у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу. Суд першої інстанції також виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири сторонами даної угоди не було додержано вимог ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочину недійсним, а зазначений вище договір іпотеки був укладений належним власником майна, яким за чинним договору купівлі-продажу квартири була ОСОБА_5

Однак повністю погодитись з такими висновками суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено , підтверджено наявними у справі доказами та ця обставина сторонами та третіми особами не заперечується, що позивач ОСОБА_3 та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 1997 року. Шлюб було розірвано 26 лютого 2002 року ( т.1 а.с.12).

Матеріали справи також свідчать про те, що ОСОБА_4 була членом Житлово-будівельного кооперативу «Бородинський» та сплачувала пайові внески заквартиру АДРЕСА_1 та відповідно до довідки голови правління цього кооперативу № 232 від 23.12.2014 року , при вартості зазначеної квартири 45 413, 49 грн. пай за яку сплачено в повному обсязі, розмір сплаченого паю на 01.09.1996 року складає 17 000 000, 00 крб, що відповідає 170,00 грн., розмір сплаченого паю з 29.02.1997 року по 26.02.2002 року складає 31469,77 грн. та з 27.02.2002 року по 29.12.2006 року - складає 13 673,72 грн. (т.1 а.с.9-12, 29-32, т.2 а.с.104).

11 вересня 2007 року на підставі рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної в м.Харкові ради ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру (т.1 а.с.86).

Відповідно до статей 15, 16 Закону України «Про власність» № 697-Х11, діючого на час виникнення між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 зазначених вище правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім»ю України.

В ч.1 ст. 22 КЗпШ України в редакції 1969 року, діючої на час виникнення між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 вказаних правовідносин, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що в період перебування позивача та відповідача в шлюбі , при вартості спірної квартири 45313, 49 грн., ними було внесено пайових внесків в сумі 31469,77 грн., що складає 70/100 частини спірної квартири, виходячи з наступного розрахунку : (при внесенні за вказану квартиру 45313,49 грн. пайового внеску, що 100 % її вартості; вартість одної частини цієї квартири складає 453, 14 грн. (45313,49 : 100); 31469,77 грн. вартості виплаченого сторонами в період шлюбу пайового внеску: 453,14 грн. вартості її одної частини = 70/100 частин , що також свідчить про те, що позивач набув право спільної сумісної власності на 70/100 частин спірної квартири .

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, ОСОБА_4 відчужила вищезазначену квартиру ОСОБА_5 ( а.с.13).

Як свідчить п.4 вказаного договору, при його укладанні ОСОБА_4 свідчила , що прав щодо вказаної квартири у третіх осіб ( в тому числі за договором найму чи шлюбним договором) права власності права користування нею малолітні та неповнолітніх дітей не має.

Тобто, укладаючи оспорюваний правочин, відповідач приховала той факт, щодо вказаний вище прав позивача на спірну квартиру.

На підставі договору іпотеки від 04 серпня 2008 року ОСОБА_5, з метою забезпечення вимог ВАТ АБ «Укргазбанк» , які випливатимуть з кредитного договору № 21/08-5к від 04.08.2008 року, передала спірну квартиру в іпотеку ВАТ АБ «Укргазбанк» ( т.1 а.с.35-38).

Згідно до вимог ст. 68 СК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року та регулює правовідносини, які виникли між сторонами на час укладення зазначеного договору купівлі-продажу спірної квартири та передачу її в іпотеку, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до цивільного кодекс у України.

В частинах 1 та 2 ст. 369 ЦК України, встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово за згодою всіх співвласників.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що на час вчинення відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 правочину щодо купівлі-продажу спірної квартири, 70/100 її частин належала позивачу та відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності , а також свідчать про те , що на час вчинення вказаного правочину сторонами не були визначені частки у зазначеній квартирі ( ст.ст. 356,357 ЦК України) . а також про відсутність згоди позивача на відчуження вказаного майна.

Згідно ж до вимог ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В частинах 1 та 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом , такий право чин може бути визнаний судом недійсним( оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

Таким чином, вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про наявність підстав для визнання оспорюваного позивачем договору - купівлі продажу зазначеної квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги зазначених вище норм матеріального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку щодо відсутності підстав для визнання за колишнім подружжям права спільної сумісної власності на 70/100 частин спірної квартири визнання оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу недійсним та скасування за відповідачем ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню як таке, що увалено судом з порушенням вказаних норм матеріального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам (пункти 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача та визнання за ним та ОСОБА_4 спільною сумісною власністю 70/100 частин квартири АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору її купівлі-продажу, укладеного 04 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 5590 та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5, з зазначених вище підстав.

Крім того, згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Як свідчать матеріали справи , ПАТ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до участі у справі було залучено в якості третьої особи , яка не заявила самостійних вимог щодо предмета позову, у зв»язку з чим його права при розгляді вказаної справи обмежені ст. 27 ЦПК України ( ч.3 ст. 35 ЦПК України).

Заявляючи вимоги про визнання недійсним зазначеного вище договору іпотеки, стороною в якому є ПАТ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» позивач, в порушення ст. 33 ЦПК України з клопотання про залучення його до участі в розгляді справи в якості відповідача суду не заявляв .

Оскільки ж до участі у справі у якості відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» не було залучено, а права відповідача значно ширші ніж права третьої особи, то підстави для розгляду по суті позовних вимог позивача про визнання договору іпотеки недійсним відсутні.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги норм процесуального права уваги не звернув та в порушення зазначених вище норм процесуального права розглянув вказані позовні вимоги позивача по суті.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції і в цій частині підлягає скасуванню як таке, що не відповідає зазначеним вище нормам процесуального права ( п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Між тим, судова колегія погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, оскільки вказані обставини справи свідчать про те, що вартість 30/100 частин спірної квартири відповідачем ОСОБА_4 сплачено в період не перебування з позивачем у шлюбі, встановлення ж належності їм на праві спільної сумісної власності майна, а саме 30/100 частин спірної квартири, на підставі ст. 74 СК України, пов'язується з набранням законної сили рішення суду, яким такі факти встановлені. Оскільки ж на 2008 рік, тобто на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, такі факти встановлено не було, то вони не впливають на суть правовідносин, що склалися у зв'язку з укладенням зазначеного договору купівлі-продажу (правові позиції, висловлені Верховним судом України у справах 6-44 цс 11 від 07 листопада 2011 року, 6-36цс12 від 16 травня 2012 року).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі в цій частині рішення суду не спростовують та не дають підстав для його скасування чи зміни.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню його без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 309,315, 317, 319, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2013 року, скасувавши його в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог щодо: визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного 04 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_5; визнання недійсним договору іпотеки №18/08-5 від 04.08.2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» стосовно зазначеної квартири та скасування реєстрації вказаного договору іпотеки у Державному реєстрі іпотек.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 70/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 5590. Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

Відмовити ОСОБА_8 в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки №18/08-5 від 04,08.2008 року, щодо квартирі АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_5 та ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та скасування реєстрації вказаного договору іпотеки у Державному реєстрі іпотек, вчинену 04.08.2008 року за номером 7683946 , з інших підстав.

Залишити без змін рішення суду в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог щодо визнання факту спільного проживання його та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 лютого 2002 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді: