АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/778/15 Головуючий 1-інстанції - Бутенко В.М.
Справа № 623/4621/14-ц Доповідач - Зазулинська Т.П.
Категорія - право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

суддів колегії - КРУГОВОЇ С.С.

- МІНЕНКОВОЇ Н.О.

за участю секретаря - Пруднікової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Ізюмського міжрайонного прокурора на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на нежитлове (складське) приміщення літ. «Б», площею 25,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2; та нежитлове (складське) приміщення літ. «Б», площею 30,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішеннями Виконавчого комітету Ізюмської міської ради йому були виділені вказані ділянки , на яких в подальшому без відповідного дозволу Інспекції ДАБК у Харківській області були побудовані складські приміщення, у зв'язку з чим вони є самочинним будівництвом. Відповідно до ст.376 ЦК України, право власності на них може бути визнане виключно за рішенням суду.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ним право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове (складське) приміщення під літ. "Б" площею 25,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлове (складське) приміщення під літ. "Б" площею 30,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі Ізюмський міжрайонний прокурор просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам чинного законодавства та ухвалене з порушеннями норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що відповідно до ст.24, 29 Закону України «Про плануванні і забудову територій» та ст. 375 ЦК України право зводити на земельній ділянці будівлі та споруди, право давати дозвіл на будівництво на своїй земельній ділянці таких споруд іншим особам має власник земельної ділянки. Будівництво вважається правомірним, якщо власник ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому порядку дозволи на забудову об'єкта містобудування та виконання будівельних робіт відповідно до законодавства. Проте, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, містобудівного обґрунтування, розроблення проектної документації, отримання дозволів на виконання підготовчих та будівельних робіт, отже, суд не надав оцінку питанню дотримання ОСОБА_3 порядку будівництва об'єктів нерухомості, а саме наявності дозвільної документації на будівництво та документів, що засвідчують здачу спірного об'єкта в експлуатацію.

Крім того, вказує, що відповідно до ЦК України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право власності виникає з моменту прийняття нерухомого майна до експлуатації, якщо це передбачено договором або законом, а експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Стверджує, що суд вирішив питання, яке відноситься до компетенції виконавчої влади, а не судової. Така правова позиція підтверджується інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».

Також, зазначає, що зі ст. 392 ЦК України випливає наступне: власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. У порушення цієї вимоги, матеріали справи не містять будь-яких даних про оспорювання або невизнання права власності відповідачем, тобто спір про право власності відсутній.

Крім того, у порушення вимог ч.3 ст.45 ЦПК України, суд не залучив у якості третьої особи інспекцію ДАБК у Харківській області, оскільки підставою для представництва Ізюмською міжрайонною прокуратурою Харківської області в суді у даному випадку є порушення інтересів держави в особі Ізюмської міської ради та інспекції ДАБК у Харківській області.

Заслухавши доповідь судді; перевіривши доводи скарги і матеріали справи , судова колегія дійшла висновку про те, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що за наявності рішень виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, технічних паспортів на нежитлові приміщення та інших документів у суду є підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Статтею 31 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством.

Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи. Між тим, позивачем не надано до суду доказів звернення до Інспекції архітектурно-будівельного контролю у Харківській області з заявою про прийняття до експлуатації спірного об'єкту нерухомості та державної реєстрації прав на нього і виникнення спору між нею та вказаним державним органом з цього питання.

Згідно роз»ясень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва), при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Не звернувши уваги на вищенаведені роз'яснення та вимоги закону суд відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_3, який не містив будь-яких посилань на звернення до інспекції державного будівельного архітектурного контролю з приводу прийняття в експлуатацію здійсненого будівництва.

Зазначивши Ізюмську міську раду відповідачем, всупереч вимогам ст. 15 ЦПК України, у своєму позові ОСОБА_3 не зазначив, яким чином його права та охоронювані законом інтереси порушені, оспорені чи не визнані міською радою.

Рішення суду першої інстанції не містить висновків з цього питання. Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю до участі у справі не залучалась.

Задовольнивши позов про визнання права власності суд фактично допустив до експлуатації самочинно збудовані об'єкти, тобто перебрав на себе компетенцію органів, які мали вирішити вказані питання і з якими у позивачки не виникло спору.

Неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права відповідно до п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,304,п.2ч.1 ст.307,п.п.1,4 ч.1 ст.309, ст.ст.314,316,317,319,324 ЦПК України судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Ізюмського міжрайонного прокурора задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2014 року скасувати. У задоволенні позову ОСОБА_3 до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя -

Судді колегії -