У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: позивача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров'я „Березнівська центральна районна лікарня" Березнівської районної ради про визнання наказу про переведення незаконним, поновлення на посаді, відшкодування моральної шкоди та вартості навчання на курсах підвищення кваліфікації,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Березнівського районного суду від 16 грудня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Комунального закладу охорони здоров'я „Березнівська центральна районна лікарня" Березнівської районної ради (далі - Березнівська ЦРЛ або Лікарня) про визнання наказу про переведення незаконним, поновлення на посаді, відшкодування моральної шкоди та вартості навчання на курсах підвищення кваліфікації.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликалася на його незаконність і необґрунтованість через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначала на неправильність застосування ст.233 КЗпП України щодо тримісячного строку звернення працівника за вирішенням трудового спору. Вважала хибним висновок суду про те, що перебіг цього матеріально-правового строку почався з 27 лютого 2014 року, тобто під час написання заяви про вихід на роботу після завершення відпустки по догляду за дитиною. На момент виходу у відпустку їй не було відомо про переведення у поліклініку Лікарні, оскільки з наказом про це її не ознайомлювали, а про його існування не повідомляли.

Підставність її вимог стверджується показаннями свідка ОСОБА_2 та документами відділу кадрів Березнівської ЦРЛ. На час виникнення спірних відносин вона не розрізняла відмінностей між роботою в поліклініці і в стаціонарі, вважаючи їх одним цілим, а не структурними підрозділами Лікарні. Також залишено без уваги, що при виході на роботу її направлено головним лікарем Березнівської ЦРЛ у стаціонарне відділення, вона була лікуючим лікарем декількох пацієнтів, тобто фактично її було допущено до роботи на стаціонарі.

Вважала, що факт переведення на інше місце роботи відповідачем навмисно замовчувано з метою подальшого спланованого звільнення. Про порушення свого трудового права дізналася лише після 11 липня 2014 року під час судового засідання в іншій цивільній справі і тому саме з цього моменту слід обчислювати тримісячний строк, що передбачений ст.233 КЗпП України.

З цих підстав просила скасувати рішення Березнівського районного суду від 16 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості позову в частині визнання наказу про переведення незаконним, поновлення на роботі і відшкодування моральної шкоди, однак у його задоволенні відмовлено в зв'язку з пропуском позивачем тримісячного строку, що передбачений законом для вирішення трудового спору.

Щодо вимоги про відшкодування вартості навчання на курсах підвищення кваліфікації, то місцевий суд вірно врахував відсутність причинного зв'язку між оспорюваним позивачем переведенням на іншу роботу і необхідністю оплати навчання на курсах підвищення кваліфікації за власний рахунок, оскільки грошові кошти сплачувалися нею добровільно.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Управління охорони здоров'я Рівненської обласної державної адміністрації №236-к від 27.07.2009 року ОСОБА_1 зараховано до Березнівської ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю "Внутрішні хвороби" та направлено для проходження інтернатури за зазначеною спеціальністю до цього закладу і Ужгородського національного університету відповідно до календарного плану роботи терміном на 2 роки з 3 серпня 2009 року по 31 липня 2011 року. Після закінчення інтернатури її направлено до Лікарні для роботи на посаді лікаря-кардіолога (а.с. 9).

На підставі наказу №354-к від 21.07.2009 року позивача зараховано на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю "Внутрішні хвороби" з 3 серпня 2009 року з оплатою відповідно до штатного розпису (а.с. 5).

Наказом №364-к від 30.06.2011 року лікаря-інтерна ОСОБА_1 переведено на посаду лікаря-кардіолога поліклініки з 1 липня 2011 року з оплатою згідно зі штатним розписом та надано їй відпустку по догляду за дитиною до 3-х років з 1 липня 2011 року по 26 березня 2014 року. Підставою для видачі такого наказу вказано заяву позивача від 30 червня 2011 року. (а.с. 5-6, 73).

Згідно із ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, заяви ОСОБА_1 від 30 червня 2011 року про переведення її на посаду лікаря-кардіолога поліклініки не існує, а існуюча з цього приводу заява датована 1 липня 2011 року і написана - як вірно з'ясовано і ця обставина сторонами не оспорюється - матір'ю позивача.

На а.с. 7 міститься заява, де лікар-кардіолог поліклініки ОСОБА_1 просить дозволу приступити до роботи після закінчення відпустки по догляду за дитиною до 3-х років на посаду лікаря-кардіолога в кардіологічному відділенні Березнівської ЦРЛ з 27 березня 2014 року.

Відповідно до наказу №32-к/тр від 27.03.2014 року позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати на період з 27 березня 2014 року по 4 квітня 2014 року.

На підставі наказу №262-к/тр від 22.08.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-кардіолога поліклініки в зв'язку зі скороченням штату відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4).

Як показали у судовому засіданні ОСОБА_1, що була допитана як свідок, та свідок ОСОБА_2, заяву про переведення на посаду лікаря-кардіолога поліклініки позивач не писала, а її було написано власноручно матір'ю ОСОБА_1, яка працювала лікарем у Березнівській ЦРЛ, з наказом про переведення її ознайомлено не було. Позивач стверджувала, що заяву від 27.02.2014 року, де зазначено посаду позивача як лікаря-кардіолога поліклініки, написала під диктовку працівника відділу кадрів ОСОБА_2.

За таких обставин судом зроблено вірний висновок про те, що лікаря-інтерна переведено на посаду лікаря-кардіолога поліклініки не з підстав, передбачених законом, оскільки заяву про це позивачем написано не було, а її склала інша особа. Крім того, наказ №364-к про переведення на посаду лікаря-кардіолога поліклініки видано 30 червня 2014 року, тобто ще до написання заяви про переведення. Будь-яких змін до наказу щодо його дати роботодавцем згодом не вносилося.

Тому правильним є твердження суду першої інстанції про обґрунтованість і доведеність вимог позивача про визнання наказу про переведення незаконним. Відтак - поновлення на роботі і відшкодування моральної шкоди як похідні вимоги також заслуговували би на увагу, якби не дія норм ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка унеможливлює задоволення позову.

Згідно з цією вимогою закону працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. першому, третьому-четвертому п. 4 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", вбачається, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливими поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Суд першої інстанції правильно не погодився з доводами позивача про те, що вона не пропустила строку звернення до суду, спростувавши їх тим, що про початок перебігу цього матеріально-правового строку ОСОБА_1 повинна була дізнатися 27 лютого 2014 року при складанні заяви про вихід на роботу, де власноручно зазначила про свою посаду як лікаря-кардіолога поліклініки. Натомість з позовом до суду про захист свого порушеного права на працю вона звернулася за спливом визначеного ст. 233 КЗпП України строку лише 9 жовтня 2014 року, тобто через сім місяців 12 днів.

На а.с. 21 міститься позовна заява ОСОБА_1 про поновлення на роботі, справа про що вже вирішена, де вона чітко зазначила дату, коли дізналася про переведення - 27 березня 2014 року.

Поважних причин пропуску строку позивач не наводила, а судом їх здобуто не було.

Більше того, в судовому засіданні вона доводила про те, що строк звернення до суду за вирішенням трудового спору нею не пропущений.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про помилковість застосування районним судом правил законодавства про працю щодо матеріально-правового строку звернення до суду.

Не можна погодитися і з покликаннями автора скарги про те, що на час виникнення спірних відносин вона не розрізняла відмінностей між роботою в поліклініці і в стаціонарному відділенні, вважаючи їх одним цілим, а не структурними підрозділами Лікарні. Оскільки ОСОБА_1 мала вищу освіту і була практикуючим лікарем у Березнівській ЦРЛ, вона очевидно повинна була розуміти зазначені істотні відмінності в посадах.

Інші доводи позивача - про порушення норм процесуального права на увагу не заслуговують і є необґрунтованими, адже не призвели до неправильного вирішення справи.

Так само колегія суддів не згодна і з доводами про хибність відмови у позові про відшкодування вартості навчання на курсах підвищення кваліфікації, оскільки судом з цього приводу зроблено правильні і обґрунтовані висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України додержання судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального і процесуального права є підставою для його залишення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Березнівського районного суду від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: