ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/1066/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача Дементьєва Я.Т.;

відповідача 1 ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 2» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 2» (далі по тексту - позивач, ТОВ «РАДА 2») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_2.) та ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 2, ОСОБА_3.) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 8 557,85 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі є власниками приватизованої квартири АДРЕСА_1, споживають житлово-комунальні послуги, при цьому не виконують зобов'язання по їх оплаті, в зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість, яку позивач і просить суд стягнути.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі та її розгляд призначено в судовому засіданні.

У відбувшихся судових засіданнях представником позивача подано заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог та відповідно до останніх уточнень позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг за період з січня 2005 року по березень 2015 року у розмірі 10 149,21 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 6 002,71 грн. та 3% річних у сумі 1 272,73 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши подану представником позивача заяву про збільшення розміру позовних вимог, враховуючи, що вона подана у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає її до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням заявлених представником позивача уточнень.

У відбувшихся судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з урахуванням їх збільшення. Відповідач 1 у свою чергу надав заперечення на позов у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що між сторонами не було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Також у ньому вказує, що фактично житлово-комунальні послуги не надавались, а відтак і підстави для сплати за них відсутні. Також вказав, що оскільки відсутні договірні відносини нарахування інфляційних втрат та 3% річних є неправомірним. Крім того, відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 1, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та відповідно здійснює господарську діяльність із утримання, обслуговування, експлуатації житлового та нежитлового фонду, а також здійснює контроль за додержанням встановленого порядку використання жилих і інших приміщень житлового фонду та виконання громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями.

Відповідно до ст. 175 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов'язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою.

Частина 4 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що державні комунальні підприємства по обслуговуванню та ремонту житла зобов'язані здійснювати обслуговування та ремонт приватизованого житла, надавати мешканцям комунальні та інші послуги за державними розцінками і тарифами.

Крім того, судом також встановлено, у квартира АДРЕСА_1 належить відповідачам на праві приватної власності та у ній зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Статтею 322 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі по тексту - ЗУ «Про житлово-комунальні послуги») визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

За змістом ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно з частиною 2 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтями 20, 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі ст. 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями», які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтями 66-67 цього Кодексу також визначено, що плата за користування житлом обчислюється, виходячи з загальної площі квартири, розмір плати за користування житлом встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила), плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил).

Судом встановлено, що позивач є балансоутримувачем даного будинку та надає мешканцям житлово-комунальні послуги, відповідачі в свою чергу отримують їх, при цьому не повноцінно виконують зобов'язання по їх оплаті. У зв'язку з чим за відповідачами, як власниками квартири АДРЕСА_1 та зареєстрованими у ній особами, утворилась заборгованість за надані та спожиті житлово-комунальні послуги.

Водночас, суд не бере до уваги викладені у запереченні на позовну заяву посилання відповідача 1 на відсутність між сторонами договірних відносин, що є підставою для звільнення від сплати за надані та спожиті ними послуги, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. А частиною 2 цієї статті встановлено, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За змістом частини 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. А частиною 2 ст. 642 цього Кодексу передбачено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За підсумовуючим аналізом зазначених вище правових норм, суд дійшов висновку, що в результаті отримання відповідачами рахунків на сплату житлово-комунальних послуг позивач здійснював оферту в укладенні договору про надання цих послуг за умов визначених цими рахунками, а відповідачі в свою чергу споживаючи надані послуги та частково за них сплачуючи, здійснювали акцепт.

Таким чином, відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення від сплати вартості отриманих відповідачами житлово-комунальних послуг.

Також суд критично оцінює надані у судовому засіданні пояснення відповідачем 1 щодо неналежного надання житлово-комунальних послуг, оскільки до суду не надано актів-претензій у відповідності до ст. 18 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», а наявні у матеріалах справи листи на адресу позивача такими не є.

Разом з тим, відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з диспозицією зазначеної статті цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. За таких обставин, вбачається, що відповідач зобов'язаний сплачувати житлово-комунальні послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов'язку щодо оплати наданих послуг.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язань відповідно до ст. 611 ЦК України настають наслідки, встановлені законом або договором.

З урахуванням наведеного та невиконанням відповідачами зобов'язань щодо оплати наданих позивачем та спожитих ними житлово-комунальних послуг, суд дійшов висновку про наявність у відповідачів перед позивачем відповідної заборгованості за період січень 2005 - березень 2015 року у сумі 10 149,21 грн., що підтверджується відповідним розрахунком.

Суд також критично оцінює твердження відповідача 1, надані ним під час розгляду справи, відносно того, що позивач з березня 2015 року не є балансоутримувачем його будинку пославшись при цьому на укладений між ним та ОСББ «Позняківський» договір відносин власників житлових приміщень та управителя, оскільки вказаний договір не може бути належним та допустимим доказом зазначених обставин при відсутності інших договорів про реальне надання житлово-комунальних послуг цим підприємством.

Однак, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. А згідно з ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач 1 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності до винесення рішення.

За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з наданого позивачем розрахунку заборгованості, здійснивши нарахування за надані житлово-комунальні послуги, про порушення своїх прав позивач дізнався з моменту несплати відповідачами за їх споживання, починаючи з січня 2005 року та за кожен відповідний місяць в подальшому. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу лише у серпні 2014 року, у прийнятті якої йому було відмовлено, тобто після сплину строку позовної давності, обумовленого ст. 257 ЦК України, щодо заборгованості за період з січня 2005 року по липень 2011 року.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку щодо необхідності застосування положень статті 257 ЦК України до вимог про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за вищенаведений період.

Таким чином, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період серпень 2011 року по березень 2015 року у розмірі 4 546,27 грн. грн.

Окрім того, за змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Отже, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, а відтак вимоги позивача про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 169,76 грн. та 352,37 грн. відповідно.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 70,86 грн. по 35,43 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись стст. 4, 14, 19 - 21, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», стст. 66 - 67, 162, 175, 179 Житлового кодексу України, стст. 3, 11, 13, 15, 16, 256, 257, 261, 322, 509, 525 - 527, 530, 611 Цивільного кодексу України, стст. 31, 57, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 2» (місцезнаходження: м. Київ, вул. А.Ахматової, 3; ) суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 4 546,27 грн., інфляційні втрати у розмірі 169,76 грн. та 3% річних у сумі 352,37 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 2» (місцезнаходження: м. Київ, вул. А.Ахматової, 3; ) судовий збір у розмірі 70,86 грн. по 35,43 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.