Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22- ц/778/3884/15
Головуючий у 1 інстанції: Здоровиці О.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області про стягнення грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3, звернулась до суду із вищезазначеним позовом . В позові зазначила, що вона з 24 липня 2002 року перебувала з відповідачем в трудових відносинах. Наказом від 14.11.2014 року № 1464-к її було звільнено з роботи 21 листопада 2014 року, у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з управлінням. За цим наказом відповідач повинен був їй виплатити суми, що належать їй при звільненні, в тому числі і грошову компенсацію за невикористані 41 день додаткової оплачуваної відпустки, як одинокій матері за 2007, 2008, 2009, 2010 та 2011 роки., але вказану грошову компенсацію відповідач, в день її звільнення не виплатив, повідомивши про те, що її статус «одинокої матері» належними доказами не підтверджується. Позивач вважає, що її право на отримання грошової компенсації за дні невикористаної відпустки як одинокій матері за період 2007-2011 роки порушено відповідачем, так як вона всі належні докази відповідачу надала. Просить стягнути з відповідача невиплачену грошову компенсацію за невикористані 41 день додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері за 2007, 2008, 2009, 2010 та 2011 роки в розмірі 9186,87 грн.., середній заробіток за час затримки розрахунку з дати звільнення 21.11.2014 року по дату звернення до суду 20.01.2015 року в розмірі 13870.18 грн. Крім цього позивач зазначає, що вищевказаними незаконними діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в тому, що вона душевно страждає через незаконні дії відповідача, які порушили її конституційне право на своєчасне отримання винагороди за працю. На підставі викладеного та вимог ст..237-1 КЗпП України просить стягнути з відповідача 10 тисяч гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. 23 березня 2015 року позивачка уточнила позовні вимоги і просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27967, 74 грн. за період з 21.11.2014 року по 23.03.2015 року.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області на користь ОСОБА_3, грошову компенсацію за невикористані 41 день додаткової відпустки одинокій матері за 2007, 2008, 2009. 2010 та 2011 роки в розмірі 8065,52 грн. (вісім тисяч шістдесят пять гривень 52 коп.). В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове яким позов задовольнити у повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду представник Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ у відповідності до Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню , апеляційна скарга Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 п. п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу виховує доньку сама, що підтверджується довідкою зі школи, ліцею, особовою справою по обліку кадрів, довідкою житлових органів , тому має статус одинокої матері, внаслідок чого має право на отримання компенсації за невикористану відпустку відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки". Відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд виходив з того, що позивачкою не було при звільненні надано відповідачу достовірних документів, які б підтверджували її статус одинокої матері в 2007-2011 роках, а статус, як одинокої матері ОСОБА_3 підтвердила лише в судовому засіданні., тому не має підстав для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Проте повністю з таким висновком суду не можна погодитись.

Судом установлено, що ОСОБА_4 працювала у відповідача з 24 липня 2002 року на посаді головного спеціаліста відділу кадрів, документального забезпечення та звернень..

13.11.2014 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість та з проханням виплатити компенсацію за весь час невикористаної додаткової відпустки, яка, належала їй як одинокій матері відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки", а саме - за період з 2007-2011 роки, щорічну основну та додаткову за особливий характер праці відпустки ( а.с. 25).

Наказом № 1464 к від 14.11.2014 року її було звільнено з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України з 21 листопада 2014 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньогомісячного заробітку, грошової компенсації, як одинокій матері 41 календарний день за період роботи 2007 - 2011 роках та 35 календарних днів щорічної основної та додаткової за особливий характер праці відпусток за період роботи з 24.07.2013 року по 21.11.2014 року ( а.с. 26).

Наказом № 1524 к від 24.11.2014 року були внесені з міни в п. 2 наказу № 1464-к від 14.11.2014 року, а саме був виключений пункт про виплату ОСОБА_3 грошової компенсації, як одинокій матері за період роботи 2007, 2008, 2009, 2010, та 2011 роках у звязку з відсутності документів, які підтверджують статус одинокої матері для отримання додаткової оплачуваної відпусти ( а..с. 67).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5 , яка народилась 11 вересня 1993 року , її матір'ю є ОСОБА_3. ( ОСОБА_5 ), а батьком ОСОБА_6

Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 25 травня 2010 року ОСОБА_5А змінила прізвище на ОСОБА_4 (а. с. 16-17).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано 24 травня 1997 року, про що зроблено відповідний запис за № 127 після розірвання шлюбу ОСОБА_7 взяла прізвище ОСОБА_4 ( а.с. 15).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Визначення "одинокої матері" наведено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 та п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України "Про відпустки".

Так згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Оскільки п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України "Про відпустки" визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання (аліменти) для надання відпустки значення не має.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому одним із документів для підтвердження того, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду щодо участі батька у вихованні дитини, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, тощо.

Крім того, підтвердженням відсутності участі батька у вихованні дитини може бути акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, а також довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Отже, розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), для отримання додаткової соціальної відпустки має надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини.

Крім того, оскільки соціальна додаткова відпустка, передбачена ст. 19 Закону України "Про відпустки", надається один раз протягом календарного року і за цей час може змінитися статус одинокої матері, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік.

Тобто, суду необхідно перевірити, чи за час, який просила позивачка виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку її статус одинокої матері не змінювався.

Як вбачається з особового листка по обліку кадрів при прийомі позивачки на роботу до відповідача остання зазначала, що вона розлучена, має доньку ОСОБА_5, 11.09. ІНФОРМАЦІЯ_1, в автобіографії ОСОБА_3 зазначала, що до скдаду її сімї входить лише дочка ОСОБА_5 ( а.с. 87-89). Для підтвердження того, що ОСОБА_3 виховує доньку сама остання надала відповідачу свідоцтво про розірвання шлюбу та довідку з Донецького учбового виховного комплексу « Лотос» від 15.10.2013 року № 463, довідку Архітектурно-будівельного ліцею № 343/01-7 від 10 березня 2015 року, згідно яких вбачається, що виховуванням дитини займається лише її мати - ОСОБА_3, батько у школі в ліцеї за час навчання з 01.09. по 27.06.2009 року, з 2009 по 2011 роки ніколи не з'являвся., не приймав участі у вихованні дитини ( з вчителями не спілкувався, батьківські збори не відвідував, доньку зі шкоди не забирав) ( а.с. 111-112, а.с. 182) .

Кім того, з матеріалів справи вбачається, що за час праці у відповідача позивачці надавались відпустки, як одинокій матері за 2004-2006 роки ( а.с. 78-79).

З матеріалів справи вбачається, що за період з 2007 -2011 роки ОСОБА_3 статус як одинокої матері не змінився.

Частиною 1 ст. 24 Закону «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні позивача з роботи їй мали виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за 2007-2011 роки кількістю 41 днів, тому обґрунтовано задовольнив позов частково, при цьому колегія суддів погоджується з розрахунком компенсації в розмірі 8065.52 грн., наданим відповідачем ( а.с. 130-133), оскільки від зроблений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.лютого 1995 року № 100.

Доводи апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області про те, що свідоцтво про розірвання шлюбу та довідки з Донецького учбового виховного комплексу « Лотос» за № 463 від 15.10.2013 року, Архітектурно-будівельного ліцею № 343/01-7 від 10 березня 2015 року, згідно яких виховуванням дитини займається лише її мати ОСОБА_3, батько у школі, в ліцеї ніколи не з'являвся, не можуть бути належними доказами, що підтверджують статус позивачки, як одинокої матері, не заслуговують нам увагу.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року ( № 6-44844св14).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до норм ст. ст. 116, 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки підлягає стягненню з часу звільнення працівника та не проведення повного розрахунку і до ухвалення судового рішення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100

Оскільки ОСОБА_3 не отримувала компенсацію за невикористані дні додаткової відбустки, як одинокої матері, при звільненні з нею не був проведений остаточний розрахунок, то суд дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні на її користь на підставі статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Колегія суддів погоджується з наданим відповідачем розрахунком середньоденної заробітної плати ОСОБА_3, яка складає 193.56 грн. ( а.с. 118-119, а.с. 130-133), оскільки цей розрахунок зроблений відповідно до п. 4 розділу 111, п. 8 розділу 1V Порядку. Час затримки розрахунку ( з дати звільнення 21.11.2014 року до ухвалення судового рішення складає - 92 робочих днів ). Отже, середній заробіток за час затримки до ухвалення судового рішення складає 17 807.52 грн. (193.56 грн. х 92 роб. днів = 17807.52 грн. ).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року ( №6-223цс14).

Колегія суддів приходить до висновку , що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, при цьому береться до уваги, що вимоги ОСОБА_3 щодо розміру належних їй при звільненні сум судом задоволені частково з урахуванням істотності суми заборгованості із середнім заробітком, на підставі принципу співмірності, а також те, що позивачка в первинному позові, в апеляційній скарзі, в суді апеляційної інстанції наполягає на стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 870.18 грн., тому підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13870 грн. 18 коп.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, покладається обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди.

Внаслідок не проведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення, вона безпідставно була позбавлена джерела доходів, що значно вплинуло на матеріальне становище її сім'ї, Позивач змушена була витрачати час та енергію на відновлення її порушеного права, звертаючись до державних органів та суду, що порушило її звичайний життєвий устрій, отже зазнала моральних страждань.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та ступеню душевних страждань, яких зазнала позивач внаслідок затримки виплат при розрахунку, їх тривалості, тяжкості, вимушених змін у життєвих обставинах та виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Так позивач пережила приниження честі та гідності в зв'язку з незаконними діями власника підприємства, була позбавлені певного доходу. З урахуванням цих обставин, суд вважає за необхідне відшкодувати моральну шкоду позивачу в сумі 1000 грн. за рахунок відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком, отже до правовідносин, які розглядаються судом не застосовується позовна давність.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, яка випливає з трудових відносин, позивач була звільнена від сплати судового збору. Оскільки відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, у зв'язку з цим з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 229 грн. 35 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13870 грн. 18 коп. , моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн. 35 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

Справа № 22- ц/778/3884/15

ЕУ 227/168/15-ц

Головуючий у 1 інстанції: Здоровиці О.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

вступна та резолютивна частини)

21 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області про стягнення грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2015 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13870 грн. 18 коп. , моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Донецькій області на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн. 35 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: