АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7226/15 Справа № 175/3314/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Виконавчий комітет Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що під час перебування в шлюбі він з ОСОБА_4 з 1988 року по 1992 року побудували житловий будинок № 17, який є об'єктом спільного майна подружжя. 12 березня 2014 року до Дніпропетровського районного суду була подана позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення частки домоволодіння та визнання права власності. З цього моменту він дізнався, що його дружина ОСОБА_4 під час перебування з ним у шлюбі, не поставивши його до відома, подарувала своїй матері ОСОБА_3 23/50 частини домоволодіння, яке є їх спільним майном подружжя. Вважає, що договір дарування 23/50 частини жилого будинку від 20.02.1993 р. укладений незаконно, оскільки укладений його дружиною без його згоди під час перебування з ним у шлюбі, без додержання необхідної форми договору. Вважає, що він як співвласник майна повинен був бути повідомлений відповідачкою про відчуження спільного майна подружжя і у випадку його згоди він повинен був дати письмову згоду, яка мала бути нотаріально посвідчена для вчинення такого правочину. Однак, він такої згоди не давав.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд поновити пропущений строк позовної давності; визнати недійсним договір дарування 23/50 частини жилого будинку від 20 лютого 1993 року, посвідчений Виконавчим комітетом Кіровської селищної (сільської) ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що з 19 квітня 1985 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 1984 року, ОСОБА_5 (батьку ОСОБА_4П.) належало 3/4 частини житлового будинку (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в с-щ Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. За часи свого життя ОСОБА_5 подарував своїй дочці ОСОБА_4 належну йому частину будинку.

На підставі договору дарування від 15 квітня 1988 року ОСОБА_4 на праві власності належить 3/4 частини житлового будинку (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в с-щ Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Взамін вищевказаного договору дарування, на підставі рішення виконкому Кіровської селищної Ради народних депутатів № 21 від 27 травня 1992 року ОСОБА_4 було видане Свідоцтво про право власності на житловий будинок (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в с-щ Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 15 червня 1992 року.

20 лютого 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 23/50 частин жилого будинку № 17 по вул. Центральній в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Відповідно до вищевказаного договору дарування за відповідачкою ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 23/50 частин жилого будинку № 17 по вул. Центральній в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Із договору дарування жилого будинку від 20 лютого 1993 року, укладеного між ОСОБА_3 та її донькою ОСОБА_4, вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваним, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Кіровської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 20.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем вибраний не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки ОСОБА_2 при існуванні належних доказів має право на стягнення компенсації за витрачені ним кошти на переобладнання та утримання спірного будинку. А оспорювання ОСОБА_2 договору дарування є безпідставним, оскільки будинок ОСОБА_4 отримала у власність за договором дарування від батька, і він не є спільним майном подружжя.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 з 1988 р. по 1992 р. він та його дружина будували житловий будинок № 17 по вул. Центральній с. Кіровське Дніпропетровського району і області, та Свідоцтво на право власності на житловий будинок (домоволодіння) від 15.06.1992 року було оформлено на ім'я ОСОБА_4, а тому цей будинок є спільним майном подружжя.

Однак погодитися з доводами апелянта не можна, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно до договору дарування від 15 квітня 1988 року ОСОБА_4 на праві власності належало 3/4 частини житлового будинку № 17 по вул. Центральній в с. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про те, що спірний будинок не є спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_4

Таким чином, безпідставними є доводи апелянта щодо недійсності договору дарування від 20.02.1993 року, за яким він вважав себе власником будинку, оскільки таке твердження апелянта суперечить чинному законодавству та вищенаведеним обставинам справи.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обраний не вірний спосіб захисту своїх прав. Доводи апелянта стосовно того, що старе домоволодіння було знесене, а на його місці збудовано нове та він приймав участь у його будівництві не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійним. За наявності вказаних фактів позивач має право ставити питання про стягнення компенсації за витрачені ним кошти та ін. Апелянт не позбавлений права звернутися з належним позовом до суду за захистом своїх прав, якщо вважає їх порушеними.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір посвідчено секретарем Виконавчого комітету Кіровської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В момент підписання договору сторони підтвердили, що в момент укладання договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, ознайомлені з текстом цього договору та цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, судові рішення щодо визнання їх обмежено дієздатними або недієздатними не приймались. Таким чином позивачем на надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні діючого законодавства, який би був підставою для визнання договору дарування недійсним.

Доводи апелянта стовно того, що під час укладання договору дарування від 20.02.1993 року ОСОБА_6 чинила моральний тиск на ОСОБА_4 нічим обєктивно не підтверджені.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_7