АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/9845/2015 Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
справа №755/4963/15-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Абдуллаєвій Е.В.

за участю представника заінтересованої особи Матвіїв І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 грудня 2014 року №1636/14.

Заяву обґрунтовує тим, що не є резидентом України, є споживачем за договором, тому третейський суд відповідно до п.п. 12, 14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» не вправі був розглядати справу.

Зазначає, що третейським судом порушено регламент, оскільки заявником у державному суді оспорювалась умова кредитного договору про вирішення спорів у третейському суді і третейський суд відповідно до свого регламенту повинен був зупинити провадження у справі.

Посилається на невідповідність фактичним обставинам висновків третейського суду, що стосуються подання у третейському процесі представником відповідача заяви від 11 жовтня 2013 року, зазначаючи, що у цю дату представник був за кордоном.

Посилається на те, що в порушення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» третейський суд повинен був застосувати строки позовної давності. Просить застосувати загальну позовну давність з урахуванням правової позиції Верховного Суду України у справі №6-116цс13.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2015 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та постановити нове про задоволення заяви. В апеляційній скарзі посилається на необґрунтованість ухвали та її незаконність.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Заявник ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила.

Колегія суддів ухвалила слухати справу за відсутності особи, що не з»явилась в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заінтересованої особи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.389-1 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

З матеріалів справи убачається, що 11 грудня 2006 року між сторонами укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №280/40-164 на споживчі цілі.

Пунктом п.6.1 ст.6 Договору, зокрема, визначено, що всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв»язку з укладенням та виконанням положень цього договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників. У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, а у випадку неможливості розгляду цим суддею іншими, що визначені відповідно до цього договору.

02 грудня 2014 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації Українських банків ухвалено рішення у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яким позовні вимоги задоволено.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Відповідно до ст.5 цього Закону юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Пунктом 12 ст.6 Закону України «Про третейські суду» визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Законом України №2983-VI від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14.

Так, п.14 ст.6 цього Закону визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України №2983-VI від 03 лютого 2011 року після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Законом України «Про захист прав споживачів» визначається, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, справи щодо захисту прав споживачів, якими є фізичні особи, підлягають вирішенню виключно державними судами.

З рішення третейського суду, яке заявник просить скасувати, убачається, що рішення прийнято у справі за позовом банку у зв»язку із невиконанням позичальником своїх договірних зобов»язань.

Тобто, характером позовних вимог, які перебували на розгляді третейського суду, є захист порушеного права юридичної особи у цивільному правовідношенні з позичальником.

Положення законодавства про захист прав споживачів щодо визначення підвідомчості справи на позовні вимоги банку не розповсюджуються, оскільки предметом таких вимог є стягнення кредитної заборгованості, відтак, доводи апеляційної безпідставні та не ґрунтуються на вимогам законодавства.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначена справа не належала до категорії справ щодо захисту прав споживачів, оскільки позов не спрямований на захист порушеного права банку, як споживача, а на захист своїх прав щодо неналежного виконання іншою стороною договірних відносин.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідність рішення третейського суду нормам матеріального і процесуального права, зокрема, в частині застосування строків позовної давності, відхиляються колегією суддів, оскільки суд першої інстанції вірно виходив з того, що судом здійснюється перевірка дотримання процедурних вимог, а рішення третейського суду може бути скасовано лише з підстав, визначених у ст.389-5 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення правил підвідомчості з посиланням на те, що ОСОБА_3 є нерезидентом України відхиляються колегією суддів, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження статусу ОСОБА_3 як нерезидента України, натомість висновки суду щодо цієї обставини є логічними та послідовними.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 є громадянкою України, що підтверджено даними паспорта громадянами України, а само по собі зняття з реєстраційного обліку не свідчить про відсутність місця проживання в Україні та наявність постійного місця проживання в іншій державі.

Відповідно до ст.. 4 ч.1 п.33 Митного кодексу України нерезидентами є фізичні особи, зокрема, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, п.50 цієї норми визначено, що резидентами є фізичні особи, зокрема, громадяни України, які мають в Україні постійне місце проживання, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

За нормами п.14.1.213 ст.14 Податкового кодексу України також визначено підстави резидентського статусу фізичної особи, згідно якого передбачено перелік умов визначення фізичної особи як резидента України та визначено, що за неможливості застосування інших ознак фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Доводи апеляційної скарги в частині помилкових посилань суду першої інстанції на Постанову Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231, яка втратила чинність, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки судом вірно враховано вимоги Порядку розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордоном, затверджений наказом Міністерства закордонних справ України від 22 листопада 1999 року №201, в якому пунктом 5.3 передбачено здача паспорта громадянина України до органів внутрішніх справ України та проставлення в паспорт громадянина України для виїзду за кордон штампу «Постійне проживання» або здійснення такого напису.

Окрім того, відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ Правил ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей-громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном, затвердженими наказом Міністерства закордонних справі України від 17 листопада 2011 року №337, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 грудня 2011 року за №1458/20196, громадяни України, які відповідно до чинного законодавства України є такими, що постійно проживають за кордоном, приймаються на постійний консульський облік, про що вноситься штамп у паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Твердження апеляційної скарги в частині наміру заявника звернутися до дипломатичного представництва або консульської установи з метою внесення даних про постійне місце проживання в Республіці Італії само по собі не може давати підстави про наявність такого факту як постійне місце проживання на території іншої держави, що повинно бути підтверджено в установленому порядку та з дотриманням визначеної процедури.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави для встановлення статусу ОСОБА_3 як нерезидента України.

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не має.

Відповідно до ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 218, 304, 305, 307, 312, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов