Справа № 199/6351/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків,

В С Т А Н О В И В:

Згідно позову, ОСОБА_2 працював на посаді начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку з 06 червня 2014 року по 04 червня 2015 року. З ОСОБА_2 був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. З 23 березня 2015 по 19 червня 2015 року Державною фінансовою інспекцією було проведено планову ревізію за період з 01 липня 2012 по 28 лютого 2015 року. Під час проведення ревізії було встановлено незаконні витрати, повязані зі списанням паливно-мастильних матеріалів на суму 23656,02 грн. Ревізією встановлено, що у Служби автомобільних доріг в Дніпропетровській області списання ПММ у ревізійному періоді здійснювалось на підставі норм витрат палива на автомобільному транспорті, затвердженими наказами по Службі від 01 березня 2012 року № 35, від 04 вересня 2012 року № 140а, від 25 липня 2013 року № 126, від 01 липня 2014 року № 122. Норми витрат палива на автомобілі розраховано на підставі базових лінійних норм, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43. Ревізією було встановлено, що посадовою інструкцією начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2 від 17 червня 2014 року, затвердженою начальником Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області ОСОБА_3, не передбачено здійснення поїздок за межі міста Дніпропетровська для виконання службових обовязків. Проте, за період з серпня по грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року на автомобіль НОМЕР_1, який використовувався начальником відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2, списано пальне як для проїзду по місту Дніпропетровську, так і за його межами. Перевіркою наказів про відрядження за вказаний період, начальник відділу ОСОБА_2 не перебував у відрядженні за межами міста Дніпропетровська. Відповідно до п. 1.2 посадової інструкції начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку, ОСОБА_2 знаходиться в безпосередній підпорядкованості заступника начальника з фінансово-економічних питань, але фактично підпорядковувався начальнику Служби автомобільних доріг ОСОБА_3 та виконував його завдання. За результатами проведеної ревізії встановлено, що за період з серпня по грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року було списано пального у кількості 1457,7 л на загальну суму 23 656, 02 грн. з ПДВ, у тому числі: за серпень-грудень 2014 року на суму 18 421,22 грн. та січень-лютий 2015 року на суму 5 234,80 грн. чим порушено вимоги п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 18 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Внаслідок незаконного списання пального Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області діями працівника, який знаходився у трудових відносинах зі Службою було завдано матеріальної шкоди на вищевказану суму. Порушення допущене начальником відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2, яким підписано подорожні листи службового автомобіля як особою, що користувалася автомобілем та який звільнений з займаної посади на підставі наказу від 03 червня 2015 року № 33-к. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується. Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 23656,02 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви на яких вони ґрунтуються.

Відповідач ОСОБА_4 в суді заперечив проти задоволення предявлених до нього позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтував тим, що обставини та докази своїх вимог, викладених у позовній заяві, поданої до суду позивачем, повністю не відповідають дійсності, обєктивним обставинам, не є доведеними та не можуть бути покладені в основу рішення суду про їх задоволення. Вважає, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено в повному обсязі з наступних підстав. Дійсно, він працював в період часу з 06 червня 2015 року по 04 червня 2015 року на посаді начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області. За вказаний період часу, під час виконання своїх трудових обовязків, він виконував також інші доручення начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області ОСОБА_3, необхідні для нормального функціонування установи. Вказані доручення були повязані з виїздом на службовому автомобілі, державний номер НОМЕР_2, за межі міста Дніпропетровська. Крім того, діяльність та повноваження працівників Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області поширюють на територію всієї області, у звязку з чим відповідач виконував свої трудові обовязки за межами міста Дніпропетровська без порушення своїх трудових обовязків. Вказаний факт підтверджується також тим, що під час звільнення відповідача було складено обхідний лист, який підписаний посадовими особами Служби і за яким ніяких претензій майнового характеру до нього не було. Вважає, що за умови покладення на нього судом обовязку відшкодувати завдану шкоду, розмір відшкодування не може перевищувати його середнього місячного заробітку. Крім цього, наполягає на тому, що договір про повну матеріальну відповідальність з ним не міг бути укладений.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

Позивачем надана копія наказу начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області № 28-К від 06 червня 2014 року (а.с. 4), за яким відповідача ОСОБА_2 прийнято на роботу з 06 червня 2014 року на посаду начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки та звязку Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області.

В той же день з ОСОБА_2 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 8).

Наказом по Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області № 28-К від 06 червня 2014 року (а.с. 5) відповідача було звільнено з вказаної посади з 04 червня 2015 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

26 червня 2015 року Державною фінансовою інспекцією у Дніпропетровській області було складено акт № 06-19/07 (а.с. 95-100) ревізії фінансово-господарської діяльності Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області за період з 01 липня 2012 року по 28 лютого 2015 року. Ревізією правильності та достовірності витрат, повязаних зі списанням паливно-мастильних матеріалів (далі ПММ) встановлено, що у Служби автомобільних доріг в Дніпропетровській області списання ПММ у ревізійному періоді здійснювалось на підставі норм витрат палива на автомобільному транспорті, затвердженими наказами по Службі від 01 березня 2012 року № 35, від 04 вересня 2012 року № 140а, від 25 липня 2013 року № 126, від 01 липня 2014 року № 122. Норми витрат палива на автомобілі розраховано на підставі базових лінійних норм, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43. Ревізією було встановлено, що посадовою інструкцією начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2 від 17 червня 2014 року, затвердженою начальником Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області ОСОБА_3, не передбачено здійснення поїздок за межі міста Дніпропетровська для виконання службових обовязків. Проте, за період з серпня по грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року на автомобіль НОМЕР_1, який використовувався начальником відділу інформаційно обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2, списано пальне як для проїзду по місту Дніпропетровську, так і за його межами. Перевіркою наказів про відрядження за вказаний період, начальник відділу ОСОБА_2 не перебував у відрядженні за межами міста Дніпропетровська. Відповідно до п. 1.2 посадової інструкції начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку, ОСОБА_2 знаходиться в безпосередній підпорядкованості заступника начальника з фінансово-економічних питань, але фактично підпорядковувався начальнику Служби автомобільних доріг ОСОБА_3 та виконував його завдання. За результатами проведеної ревізії встановлено, що за період з серпня по грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року було списано пального у кількості 1457,7 л на загальну суму 23656,02 грн. з ПДВ, у тому числі: за серпень-грудень 2014 року на суму 18 421,22 грн. та січень-лютий 2015 року на суму 5 234,80 грн. чим порушено вимоги п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 18 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Внаслідок незаконного списання пального Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області діями працівника, який знаходився у трудових відносинах зі Службою було завдано матеріальної шкоди на вищевказану суму. Порушення допущене начальником відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2, яким підписано подорожні листи службового автомобіля як особою, що користувалася автомобілем та який звільнений з займаної посади на підставі наказу від 03 червня 2015 року № 33-к. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку передбачених законодавством і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними, протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 131 КЗпП України, працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

За ст. 132 цього ж Кодексу, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених законодавством.

Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 134 цього ж Кодексу, відповідно до законодавства, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-139цс14 від 26 листопада 2014 року, згідно якого загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року (далі - Положення). Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення). Крім того, за положеннями статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисною метою (частина друга статті 137 КЗпП України). Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. Відповідно до положень статті 214 ЦПК України суд має встановлені на підставі наданих сторонами спору доказів обставини справи викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень статті 137 КЗпП України та положень статті 138 КЗпП України щодо обовязку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Суд враховує заперечення відповідача з того приводу, що договір про повну матеріальну відповідальність з ним не міг бути укладений та керується приписами ст. 135-1 Кодексу законів про працю України, за якими письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», і до вказаного переліку віднесені роботи по прийманню та обробці для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних та грошових цінностей, їх доставці (супроводу), видачі (здачі).

За посадовою інструкцією відповідача (а.с. 6-7), останній займається організацією охорони адмінбудинку та прилеглої території за адресою: вул. Леніна, 24, та здійснює координацію дій працівників цієї охорони, забезпечує охорону майна, обладнання та матеріальних цінностей тощо.

Крім цього, сторонами визнаний той факт, що за відповідачем було закріплено службовий автомобіль «Тойота Прадо», державний номер НОМЕР_2, яким відповідач кермував особисто та безпосередньо отримував пальне на зазначений автомобіль.

Наведена обставина також підтверджується наявними копіями подорожніх листів службового легкового автомобіля (а.с. 101-122), які містять записи про те, що водієм автомобіля «Тойота Прадо», державний номер НОМЕР_2, був відповідач ОСОБА_2, який отримував пальне, під підпис приймав та здавав автомобіль.

За таких обставин, оскільки виконувана ОСОБА_2 робота за своїм характером була такою, що віднесена згідно встановленого порядку до переліку робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, з ним на підставі ст. 135-1 КЗпП України міг бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність і відповідні заперечення відповідача судом відхиляються.

Посилання відповідача на те, що згідно ст. 133 КЗпП України його матеріальна відповідальність є обмеженою, судом відхиляється, оскільки за встановлених судом фактичних обставин зазначена правова норма застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Вирішуючи питання щодо того, чи була завдана шкода позивачеві, суд виходить з того, що висновок Державної фінансової інспекції у Дніпропетровській області щодо безпідставного списання пального у кількості 1457,7 л на загальну суму 23656,02 грн. узгоджується з наданими позивачем копіями подорожніх листів службового легкового автомобіля (а.с. 101-122), які містять власноручно здійснені відповідачем записи про пробіг автомобіля за межами міста.

Посадовою інструкцією начальника відділу інформаційно-обчислювальної техніки, транспорту та звязку ОСОБА_2 (а.с. 6-7) не передбачено здійснення поїздок відповідача за межі міста Дніпропетровська для виконання службових обовязків і накази про його відрядження за межі міста в Службі автомобільних доріг у Дніпропетровській області відсутні, що підтверджується відповідною довідкою позивача (а.с. 124).

Доводи відповідача про те, що він виконував також інші доручення начальника Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області ОСОБА_3, необхідні для нормального функціонування установи, які були повязані з виїздом на службовому автомобілі за межі міста Дніпропетровська а також, що діяльність та повноваження працівників Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області поширюють на територію всієї області, у звязку з чим він виконував свої трудові обовязки за межами міста Дніпропетровська без порушення своїх трудових обовязків, судом відхиляються з наступних підстав.

На підтвердження зазначених доводів відповідачем були надані листи до установи позивача, які візувалися на його імя керівництвом установи (а.с. 135-161), а також у позивача судом були витребувані копія договору з ПП ОСОБА_5 на виконання послуг з технічного обслуговування, ремонту та налаштування компютерного обладнання (а.с. 50-52), копія журналу вхідної кореспонденції за 2014 рік (а.с. 52-93), жоден з яких не доводить той факт, що відповідач для виконання службових обовязків був вимушений виїхати за межі міста.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6, яка обіймає посаду заступника начальника з фінансово економічних питань Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області і якій за посадовою інструкцією (п. 1.2) був безпосередньо підпорядкований ОСОБА_2, показала суду що не давала відповідачу жодного доручення, виконання якого потребувало виїзду за межі міста Дніпропетровська.

Суд також враховує, що питання виконання ОСОБА_2 своїх посадових обовязків за межами міста ретельно перевірялося Державною фінансовою інспекцією у Дніпропетровській області під час ревізії. Зокрема, за актом ревізії, були отримані пояснення від в.о. начальника служби ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_2, було запропоновано надати пояснення начальнику служби ОСОБА_3, який такі пояснення не надав. Акт ревізії містить ретельний аналіз пояснень відповідача та їх спростування отриманими під час ревізії документами та поясненнями.

Відповідачем не доведено, що хоча б одна з його поїздок за межі міста була обумовлена службовою необхідністю та була повязана з виконанням ним своїх функціональних обовязків.

Доводи відповідача про те, що під час його звільнення обхідний лист (а.с. 94) був підписаний посадовими особами Служби і за яким ніяких претензій майнового характеру до нього не було, судом відхиляються, оскільки відповідачем довільно розтлумачено зміст та значення зазначеного документа, який не підтверджує ті фактичні обставини, на які посилається ОСОБА_2

Крім цього, за п. 2.15 посадової інструкції відповідача (а.с. 6-7), саме на нього було покладено контроль за доцільністю використання автомобілів.

Сукупність наведених обставин поза всяким розумним сумнівом доводить той факт, що діями відповідача, який поза межами виконання посадових обовязків та не в інтересах Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області здійснював поїздки на службовому автомобілі за межі міста, позивачеві була завдана пряма дійсна шкода.

За ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Оскільки зазначена шкода була завдана діями відповідача, з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, і позивачем згідно вимог ст. 138 КЗпП України доведено наявність умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, ОСОБА_2 на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 130, ч. 2 ст. 131, ст. 132, п. 1 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України, останній зобовязаний відшкодувати таку шкоду.

Визначаючи розмір відшкодування, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України, за якими розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Власне розрахунок вартості безпідставно списаного пального (а.с. 125) відповідачем не оспорюється, здійснений компетентним органом, з урахуванням положень ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України і суд не вбачає підстав ставити його під сумнів.

Суд також керується положення ст. 137 КЗпП України, за якими суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Враховуючи ступінь вини відповідача, саме який за посадовою інструкцією мав контролювати доцільність використання автомобілів, конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно, суд не вбачає визначених ст. 137 КЗпП України обставин, за яких розмір покриття шкоди може бути зменшений.

Оскільки за приписами ч. 3 ст.136 КЗпП України зазначений спір підлягає вирішенню судом, на підставі викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

З відповідача до доходу держави згідно ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. (за ставкою, чинною на час подання позову до суду)

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області відшкодування майнової шкоди у розмірі 23656 (двадцять три тисячі шістсот пятдесят шість) гривень 02 (дві) копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на корить Держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :