Справа № 140/2348/14-ц Провадження № 22-ц/772/483/2015Головуючий в суді першої інстанції Безрученко А. М.
Категорія 23 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою приватного підприємства Науково-виробнича фірма «Геліо» на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства Науково-виробнича фірма «Геліо» про розірвання договору оренди земельної ділянки, -

встановила:

В серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в районний суд з позовом до Приватного підприємства Науково-виробнича фірма «Геліо» про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що 27 березня 2004 року між нею та відповідачем укладено договір оренди землі №68, відповідно до п. 2.5 якого для діяльності орендаря є обов'язковими обмеження щодо використання земельної ділянки, в тому числі правові - використанні землі тільки за цільовим призначенням, а також екологічні- забезпечення екологічної безпеки землекористування шляхом додержання вимог земельного і природоохоронного законодавства, державних та місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі.

Позивач вважає, що другою стороною договору - орендарем ПП НВФ «Геліо» істотно порушуються умови договору, а саме протягом дії договору відповідач систематично погіршує родючість земельної ділянки, оскільки всупереч вимогам Постанови Кабінету Міністрів України №164 від 11.02.2010 року «Про затвердження нормативів оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах», ст.35 Закону України «Про охорону земель» порушує допустимі нормативи періодичності для вирощування різних сільськогосподарських культур на одному і тому ж полі.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2014 року позов задоволено, розірвано договір оренди №68 земельної ділянки, загальною площею 2,5493 га кадастровий номер :03:001:0044, укладений 27 березня 2004 року між ОСОБА_2 та приватним підприємством Науково - виробнича фірма «Геліо», який зареєстровано в Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК», реєстровий запис від 16.12.2004 року №68.

Не погодившись з рішенням, відповідач - ПП НВФ «Геліо» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне встановлення судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у них, і просив задовольнити.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_4 заперечувала проти вимог апеляційної скарги, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення судом апеляційної інстанції з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що порушуючи вимоги Закону України «Про охорону земель», Постанови Кабінету Міністрів України №164 від 11.02.2010 року «Про затвердження нормативів оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах», відповідач не отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь, продовжує засівати землю без встановлених нормативів, відповідно не замовив проект в землевпорядній організації, а це є підставою для припинення дії договору оренди землі шляхом розірвання.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись, так як він зроблений в результаті неповного з'ясування обставин справи і з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційним судом встановлено наступні обставини справи.

На підставі державного акту про право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що розташована на території Великобушинській сільської ради Немирівського району (а.с.11).

27 березня 2004 року між позивачем ОСОБА_2 з одного боку та приватним підприємством Науково - виробнича фірма «Геліо» з другого боку було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,5493 га, строком дії 15 років, який зареєстровано у Вінницькій регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 16.12.2004 року.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані як загальними положенням про договір в ЦК України, так і Законом України від 6 жовтня 1998 року «Про оренду землі» (далі - Закон).

Згідно з статтями 1, 13-14, 18 Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Спір між сторонами виник з приводу порушення істотних умов договору, зокрема щодо погіршення родючості земельної ділянки.

Згідно із статтею 32 Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Статями 24, 25 Закону визначено права та обов'язки орендодавця та орендаря, зокрема: частиною першою статті 24 Закону орендодавець, зокрема, має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил.

Орендар земельної ділянки, відповідно до частини другої статті 25 Закону зобов'язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу державної податкової служби.

Задовольняючи позов та розриваючи укладений між сторонами договір оренди судом першої інстанції не встановлено і не зазначено у рішенні, який із обов'язків, передбачених статтею 25 Закону України «Про оренду землі» відповідач не виконав.

Позивач відповідно до статей 10, 60 ЦПК України не довела порушення орендарем земельної ділянки його обов'язків, передбачених частиною другою статті 25 Закону.

Не може бути підставою для розірвання договору оренди і посилання позивача на частину 2 статті 651 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Обов'язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов'язання є вина особи, яка його порушила (ч.1 ст.614 ЦК України)

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Заперечуючи проти позову відповідач стверджував про те, що з 2012 року він як орендар не міг обробляти земельну ділянку, що належить позивачу та є предметом спору, оскільки вона протиправно оброблялась іншою особою.

Зазначена обставина підтверджується заявою, що її подано ПП НВФ «Геліо» до Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області про встановлення факту протиправного користування та самозахвату земельних ділянок, що знаходяться в оренді, за результатами якої було здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні земель. Під час проведення перевірки державним інспектором встановлено, що громадянин ОСОБА_5 протиправно використовує 8,6201 га земельних ділянок на території Великобушинської сільської ради за відсутності будь-яких документів, що посвідчують право користування ними, у тому числі земельну ділянку, що належить ОСОБА_2, за що постановою про накладення адміністративного стягнення від 09 липня 2014 року його визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53-1 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.31, 29).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідач з 2012 року фактично не мав можливості обробляти земельну ділянку, що належить позивачеві, що виключає можливість розірвання такого договору на вимогу сторони за нібито істотне порушення його умов.

Доводи позовної заяви щодо засівання відповідачем земельної ділянки в 2010-2012 року кукурудзою, а в 2013 році - соняшником, чим навмисно погіршував її родючість, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції зазначені обставини й виниклі між сторонами правовідносини не врахував, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, які мають значення для справи, проте не були доведеними, прийшов до висновків про порушення прав позивача з боку відповідача, які не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення і неправильного застосування норм матеріального права

Отже колегія суддів вважає, що обставини справи, які суд визнав встановленими, жодним чином не доведені позивачем.

За таких обставин рішення суду відповідно до статтею 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства Науково - виробнича фірма «Геліо» - задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного підприємства Науково - виробнича фірма «Геліо» про розірвання договору оренди земельної ділянки -відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду/підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.