Справа № 414/789/15-ц
Провадження № 22ц/782/491/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року, жовтня місяця, 19-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів: Фарятьєва С.О., Орлова І.В., при секретарі: Коротенко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 13 березня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення суми боргу та відсотків, мотивуючи це тим, що 06 березня 2012 року він, ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 гроші у розмірі 11560 гривень зі строком їх повернення до 10.04.2012 року, проте відповідач гроші не повернув. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 13 березня 2014 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. 22 липня 2015 року ухвалою Кремінського районного суду Луганської області було відновлено втрачене судове провадження.

На рішення суду першої інстанції по суті надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1, у якій він просив скасувати оскаржуване ним рішення з мотивів порушення при його винесенні норм матеріального та процесуального права, задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення відповідача та представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень проти неї, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до таких висновків.

Відмовляючи у задоволенні заявлених по справі позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір позики є нікчемним, удаваним право чином, який приховує майновий спір між сторонами та є таким, що укладений внаслідок застосування до відповідача психічного тиску з боку позивача.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов поспішно, без належного врахування обставин справи та виниклих між сторонами правовідносин, висновки суду є невідповідними обставинам справи, є зробленими із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, ст.1046 ЦК України є передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Наявна у матеріалах справи розписка за своїм змістом підтверджує факт передання у позику грошових коштів у термін до 10.04.2012 року (а.с. 3). Сам відповідач пояснює, що розписка оформлювалась із метою оплати вартості ремонту належної йому автомашини, не заперечує того, що після цього ремонт машини був здійснений і він зміг її отримати як відремонтовану, тобто що ремонт машини цим був оплачений - не погоджується лише із якістю та повнотою, вартістю виконаних ремонтних робіт. За таких обставин висновки суду першої інстанції про нікчемність та удаваність правочину, укладення його внаслідок застосування до відповідача психічного тиску з боку позивача є хибними, суперечать як фактичним обставинам справи, так і положенням матеріального та процесуального права. Так, у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними роз'яснювалось, що судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Адже нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Між тим, відповідач не заявляв до суду вимог про визнання недійсним укладеного між ними правочину позики. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача у судовому засіданні він мав на руках документальні підтвердження передання належної йому машини для здійснення ремонту на СТО і укладаючи розписку був зацікавлений саме у пришвидшенні здійснення ремонтних робіт, у здійсненні їх частково за рахунок позивача, адже не мав на той час власних коштів на ремонт - добровільно погоджуючись при цьому віддати йому грошові кошти після продажу належної йому машини. Він не звертався ні до органів внутрішніх справ, ні до органів захисту прав споживачів з приводу утримання машини і не мав цього на меті, адже був зацікавлений спонукати до швидкого ремонту з метою подальшого продажі машини, мав потребу у грошових коштах для оплати цього ремонту, а не вживав заходів щоб протидіяти незаконному заволодінню його транспортним засобом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Укладений між сторонами правочин був дійсним, відповідав їх волі, не зачіпав інтересів інших осіб, був оформлений у вигляді договору позики. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Щодо доводів відповідача - то вони не дають підстав для винесення рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. Крім того, колегія суддів бере тут до уваги і ту обставину, що статтею 1053 ЦК України закріплено правило, яким передбачено можливість новації у позикове зобов'язання іншого боргу. Новація є способом припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами згідно з вимогами ч. 2 ст. 604 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, зокрема і з договору про здійснення ремонтних робіт - може бути замінений позиковим зобов'язанням. Так, як вбачається з пояснень відповідача у судовому засіданні, він сам визнає, що на момент та після написання ним розписки та її передання позивачеві він добровільно погоджувався сплатити вказану у розписці суму як позичену йому. Пояснює що на суму вказаних у розписці грошей було необхідно встановити певні запасні частини на авто, оплатити працю ремонтників - відповідно до досягнутої на той час між ними домовленості. Не погоджується сплатити вказане у розписці через неякісне та неповне виконання робіт, що призвело до ДТП, а не через повну відсутність зобов'язальних правовідносин між ним та ОСОБА_1. При цьому він не надав суду першої інстанції зустрічного позову, не ставив питання про відшкодування завданої йому шкоди неякісним, за його твердженням, ремонтом.

Щодо його тверджень у суді про часткове погашення суми боргу, повернення суми у розмірі більш ніж 3000 грн. - то він не надав суду жодного доказу на підтвердження часткової сплати боргового зобов'язання. ОСОБА_1 звернувся до суду як фізична особа, надав на підтвердження своїх вимог належні та допустимі докази - висновки суду першої інстанції щодо нікчемності та удаваності договору позики, який приховує майновий спір між сторонами та є таким, що укладений внаслідок застосування до відповідача психічного тиску з боку позивача є хибними. Сам відповідач не заперечує що на момент написання розписки після її написання йому для його машини було надано запчастини та послуги на вказану у розписці суму, повертати які він у повному розмірі не бажає з інших підстав, ніж написання розписки під примусом. Статтею 611 ЦК передбачено правові наслідки порушення встановлених за договором зобов'язань, ст.. 625 ЦК передбачає сплату суми боргу із 3 відсотками річних, які підлягають стягненню із відповідача одночасно із сумою боргу -але у межах заявлених у позові позовних вимог, тобто 11560 гривень боргу, відповідно до розписки та 570 гривень 64 копійки, що є вказаними у позові.

Крім того, стягненню підлягає і судові витрати, відповідно до наявних у справі копій квитанцій про їх сплату (а.с. 4 - 229.40, а.с. 8 -114.70, а.с. 85 - 121.80), адже частиною 1 ст. 88 ЦПК є передбаченим присудження з другої сторони усіх понесених нею та документально підтверджені судові витрати. Стаття 309 ЦПК передбачає скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення у випадку невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315-316 ЦПК України, судова колегія,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 13 березня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11560 гривень боргу та 570 гривень 64 копійки відсотків, судові витрати у розмірі 464 гривні 90 копійок, а усього 12025 (двадцять тисяч двадцять п'ять) гривень гривень 90 копійок.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий:______________ Судді: _________________________