Справа № 135/829/15-ц
Провадження № 2/135/256/15
РІШЕННЯ

іменем України

01.09.2015 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

при секретарі Білодід П.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Ладижинської міської ради Вінницької області, виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень виконавчого комітету Ладижинської міської ради, рішень Ладижинської міської ради, свідоцтва про право приватної власності, державного акту на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3, Ладижинської міської ради Вінницької області, виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень виконавчого комітету Ладижинської міської ради, рішень Ладижинської міської ради, свідоцтва про право приватної власності, державного акту на право власності на земельну ділянку. Зазначила, що вона згідно договору дарування житлового будинку від 11.12.1999 року прийняла в дар від своєї матері цілий житловий будинок зі всіма господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці Ладижинської міської ради в АДРЕСА_1. Згідно договору на вказаній земельній ділянці розміщений один одноповерховий житловий будинок, зазначений в плані літер А, а також веранда - а, вх.. майданчик - а1, тамбур - а2, сарай - Б, погріб - п, сарай - В, гараж - г, літня кухня - В1, огорожа №1-6 та колодязь №6. В подальшому вона тимчасово надала в користування своєму братові ОСОБА_3 літню кухню В1, поки він не отримає своє житло. ОСОБА_3 літню кухню не будував та дозволів на її будівництво не отримував. Про те, що її брат переоформив літню кухню в житловий будинок та оформив право власності на нього, вона дізналась із відповіді Ладижинської міської ради від 18.05.2015 року. 12.11.2004 року виконавчий комітет Ладижинської міської ради незаконно прийняв рішення № 547 про оформлення права приватної власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_3, тобто її літньої кухні. Зазначила, що вважає себе власником літньої кухні, яку ОСОБА_3, переоформив у житловий будинок. ОСОБА_3, було видано свідоцтво про право власності на будинок НОМЕР_1 від 30.12.2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 684 від 03.12.2012 року, які позивач вважає незаконними, оскільки ОСОБА_3 не має ніякого відношення до її нерухомого майна, а саме - літньої кухні, яка була їй подарована, і надана йому лише в тимчасове користування. Вказала також, що ОСОБА_3 незаконно отримав державний акт на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. ОСОБА_3 не може бути власником земельної ділянки, бо державний акт був виданий йому для обслуговування належної їй літньої кухні і тому є незаконним. Вказала, що бажає на власний розсуд розпорядитися своїм нерухомим майном, яке їй подарували. Тому позивач просила: витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 належну їй згідно договору дарування літню кухню з погребом, яка розташована в АДРЕСА_2 шляхом повернення її їй як законному власнику; скасувати рішення від 12.11.2004 року за № 547 виконавчого комітету Ладижинської міської ради про оформлення права приватної власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 як незаконне; скасувати свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 30.12.2012 року на житловий будинок на ім'я ОСОБА_3; скасувати рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 684 від 03.12.2012 року про затвердження Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га в АДРЕСА_2 як незаконне; скасувати державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_3; скасувати рішення 37 сесії 35 скликання Ладижинської міської ради № 1347 від 01.10.2009 року «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність» відносно ОСОБА_3 за № 341 по списку згідно з додатком до рішення; скасувати рішення виконкому Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року про відведення ОСОБА_3 земельної ділянки в натурі, як забудовнику; скасувати рішення Ладижинської міської ради № 85 від 18.02.1998 року відносно ОСОБА_3 «Про приватне будівництво» про надання йому дозволу на будівництво літньої кухні та сараю як незаконне; скасувати рішення виконкому Ладижинської міської ради № 209 від 07.05.2004 року «Про приватне будівництво» про надання ОСОБА_3 дозволу на переоформлення літньої кухні в маломірний житловий будинок.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивача вказала також, що ОСОБА_1 не бачила, що робиться на подвір'ї, бо є підприємцем і із самого ранку працює. Також позивач зазначила, що мати подарувала їй хату та всі споруди, які зазначені в договорі дарування. Відповідачу ОСОБА_3 в 1994 році мати дала 11 соток городу. Хата ОСОБА_3 це її літня кухня, він її не будував. Вона дозволила йому з сім'єю там тимчасово проживати після того, як він продав квартиру, він для себе утепляв, добудував веранду, вона не заперечувала, орендну плату з них не брала. Літню кухню розмірами 11х6 м почали будувати десь у 1974 році, будували батьки, вона і ОСОБА_3 також допомагав. ОСОБА_3 жив уже в літній кухні коли мати померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Вона кожен день приходила до мами і його там бачила. ОСОБА_3 продав свою квартиру і поселився в сарай, а його діти в літню кухню. Сарай 5х6 м він будував коли ще жив у квартирі. В 2010 році вона погоджувала межі ОСОБА_3 при виготовленні ним техдокументації на землю, вказала, що її обманули при погодженні меж, вона не зрозуміла де проходять межі. В 2012 році вона приватизовувала землю і ОСОБА_3 також дав згоду на межі. По АДРЕСА_1 вона проживає з 2012 року. В 2007 році вона звернулась в БТІ щоб виготовити новий техпаспорт на будинок, в ньому літньої кухні не зазначено, вона цього не знала і не бачила. До 2007 року був старий техпаспорт, в якому вказана літня кухня.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні позов не визнали повністю. Представник відповідача вказав, що ОСОБА_3 надавалась земля під будівництво ще за життя матері, надавався дозвіл на будівництво, в 2004 році дозвіл на переоформлення літньої кухні в житловий будинок по АДРЕСА_2. У договорі дарування, на який посилається позивач, літньої кухні немає. Даний договір підлягав реєстрації в БТІ, однак був зареєстрований лише 23.03.2007 року. Вважає, що ОСОБА_1 не набула права власності на літню кухню, бо не зареєструвала договір дарування в БТІ. Тоді при інвентаризації літньої кухні не було, що відображено в технічному паспорті на будинок, який було видано ОСОБА_1 в 2007 році. Вважає, що дана обставина була відома ОСОБА_1 при отриманні технічного паспорта в 2007 році, тому просив також відмовити в позові і через пропуск позивачем строку позовної давності.

ОСОБА_3 суду повідомив, що мати йому дала землю, на якій він будував свій будинок господарським способом. Почав будувати за життя матері і жив там ще за її життя. При виготовленні ним техдокументації на землю ОСОБА_1 погоджувала межі земельної між їх земельними ділянками.

Представник відповідачів Ладижинської міської ради та виконавчого комітету Ладижинської міської ради в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви представника відповідачів він просив провести розгляд справи у їх відсутність та врахувати позицію представника, висловлену на попередніх судових засіданнях. Так, в судовому засіданні 05.08.2015 року представник відповідачів ОСОБА_6 проти позовних вимог заперечила. Вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки оформлення права приватної власності за ОСОБА_3 на житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_2 відбулось правомірно на підставі чинного законодавства. Зокрема, при видачі державного акту на землю було дотримано встановленої процедури, ОСОБА_1 погодила межі своєї земельної ділянки із землею ОСОБА_3 Тому рішення міської ради від 01.10.2009 року «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність» є законним. Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, є похідним від рішення, тому теж законний. Рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 12.11.2004 року № 547 є законним, бо прийняте на підставі всіх необхідних документів: заяви ОСОБА_3, акту державної технічної комісії про готовність будинку по АДРЕСА_2 до введення в експлуатацію, висновку БТІ. Вважає, що немає доказів того, що даний будинок і літня кухня, на яку вказує ОСОБА_1, є одним і тими ж об'єктами. Щодо позовних вимог в частині скасування рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року та № 85 від 18.02.1998 року то вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки винесені за життя матері позивача - ОСОБА_7, і не порушують прав позивача.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилається також на показання наступних свідків.

Свідок ОСОБА_8, яка є невісткою ОСОБА_1, суду показала, що в 1972 році на ділянці не було нічого, в 1974 році будували кухню із сараєм, кухню будували на погрібі батько з матір'ю. ОСОБА_3 жив із дружиною в літній кухні, мати дала їм 11 соток городу, всередині все робив ОСОБА_3 Літня кухня є й на даний час, не руйнували нічого лише добудували веранду. Свою кухню, сарай і новий погріб ОСОБА_3 сам будував. Сарай та літня кухня це один об'єкт, там зараз живуть діти ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_9, яка працює в КП Тульчинське МБТІ з 1986 року, суду показала, що виходила у 2012 році для обмірів будівель за адресою АДРЕСА_2 в м. Ладижин. При виході візуально бачила, що споруда не нового будівництва, будувалась раніше 1998 року. Техпаспорт можуть виготовити не виходячи на місце, якщо людина не збирається відчужувати нерухоме майно. При переведенні будівель із одного погосподарського номера в інший не обов'язкова письмова заява власника. Довідки-характеристики, що знаходяться на аркушах 18, 25 інвентарної справи будинку по АДРЕСА_1 видавались на підставі інвентарної справи, без виходу на місце. При виявленні нових будівель, знесенні старих, до інвентарної справи вносяться відповідні зміни пастою іншого кольору із зазначенням дати таких змін.

Свідок ОСОБА_10, який проживає разом з ОСОБА_1, суду показав, що проживає разом з ОСОБА_1 з 1998 року, проживали на квартирі. Літня кухня тоді вже була побудована з цегли. Їздили до будинку по АДРЕСА_1 на город, доглядали ОСОБА_7, робили ремонти. ОСОБА_3, попросився жити в літній кухні тоді, коли продав квартиру. Мати ОСОБА_1 жила до дня смерті в будинку по АДРЕСА_1. З часу продажу квартири ОСОБА_1, в 2012 році вони почали жити в будинку по АДРЕСА_1. Їм стало відомо про те, що ОСОБА_3, оформив право власності на літню кухню в 2014 році коли він сказав про це.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши покази свідків, матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок № 755 від 21.06.1974 року, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради, посвідчено, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_11 (інвентарна справа на житловий будинок по АДРЕСА_1 (далі по тексту Інвентарна справа 1) а.с. 9).

Згідно виписки з протоколу засідання виконкому Ладижинської міської ради вбачається, що рішенням виконкому № 34 від 21.03.1985 року головою колгоспного двору по АДРЕСА_1 призначено ОСОБА_7 в зв'язку з тим, що її чоловік ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (Інвентарна справа 1, а.с. 10).

Згідно свідоцтва на право особистої власності НОМЕР_3 від 12.05.1985 року, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради, посвідчено, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 (Інвентарна справа 1, а.с. 11).

Відповідно до довідки відділу містобудування та архітектури Ладижинської міської ради від 06.07.2015 року вбачається, що рішенням виконавчого комітету № 18 від 19.01.1989 року відмінено назву вулиці імені Жданова м. Ладижин та відновлено її історичну назву Слобода (а.с. 56).

Згідно рішення № 397 від 28.09.1999 року виконкому Ладижинської міської ради вбачається, що право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 вирішено оформити на ОСОБА_7, як єдиного члена колгоспного двору (Інвентарна справа 1, а.с. 20, 22).

Згідно свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 15.10.1999 року, посвідчено, що житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_7 на праві приватної власності (Інвентарна справа 1, а.с. 24).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 11.12.1999 року видно, що ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_1 цілий житловий будинок зі всіма господарськими та побутовими спорудами, розташований на земельній ділянці Ладижинської міської ради по АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Згідно витягу про реєстрацію права власності, виданого КП «Тульчинське МБТІ» 23.03.2007 року вбачається, що за ОСОБА_1, на підставі договору дарування від 11.12.1999 року, зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок по АДРЕСА_1 в м. Ладижин Вінницької області (Інвентарна справа 1, а.с. 41).

Згідно державного акта направо приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого 24.12.2012 року на підставі рішення Ладижинської міської ради № 627 від 20.11.2012 року, видно, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1 га, розміщеної в АДРЕСА_1, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (Інвентарна справа 1, а.с. 43, 44).

Відповідно до виписки з протоколу засідання виконкому Ладижинської міської ради народних депутатів № 117 від 18.05.1994 року вбачається, що пунктом 6 рішення виконавчого комітету було вирішено вилучити з користування ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,11 га, яка рахувалась за нею по АДРЕСА_1 і надати цю земельну ділянку під город її синові ОСОБА_3 в постійне користування згідно заяв (а.с. 33).

Згідно акту про відведення земельної ділянки в натурі, зареєстрованому під № 315 виконкомом Ладижинської міської ради 09.02.1998 року видно, що забудовнику ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому № 117 від 18.05.1994 року відведено в натурі земельну ділянку по АДРЕСА_1 в м. Ладижин площею 0,11 га. Ділянка межує з однієї сторони з ділянкою ОСОБА_7, з іншої - ОСОБА_12 (Інвентарна справа на житловий будинок по АДРЕСА_2 (далі по тексту Інвентарна справа 2) а.с. 10).

Згідно пункту 5 рішення виконкому Ладижинської міської ради № 85 від 18.02.1998 року дозволено ОСОБА_3 побудувати літню кухню розміром 5х11 м та сарай розміром 5х6 м на його садибі по АДРЕСА_1 в м. Ладижин (а.с. 93).

Рішенням виконкому Ладижинської міської ради № 209 від 07.05.2004 року, пунктом 5, надано дозвіл ОСОБА_3 на переоформлення літньої кухні в маломірний житловий будинок житловою площею 44,7 кв.м по АДРЕСА_2 в м. Ладижин, враховуючи позитивні висновки технічного обстеження (а.с. 90).

Рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 547 від 12.11.2004 року вирішено оформити право приватної власності за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_2 та видати свідоцтво про право власності (Інвентарна справа 2, а.с. 24).

Згідно свідоцтва на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 05.01.2005 року на підставі рішення виконавчого комітету № 547 від 12.11.2004 року видно, що дане свідоцтво посвідчує право приватної власності ОСОБА_3, на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 в м. Ладижин (Інвентарна справа 2, а.с. 26).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Тульчинське МБТІ» 05.01.2005 року, видно, що за ОСОБА_3 на підставі виданого виконкомом Ладижинської міської ради свідоцтва про право власності від 05.01.2005 року, зареєстровано право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 в м. Ладижин (Інвентарна справа 2, а.с. 27).

Рішенням Ладижинської міської ради № 1347 від 01.10.2009 року передано безоплатно у власність земельні ділянки згідно цільового призначення згідно додатку. Зокрема згідно додатку до рішення зазначено, що ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування жилого будинку та господарських споруд та площею 0,01 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 101-104).

Згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 13.04.2010 року на підставі рішення Ладижинської міської ради від 01.10.2009 року, видно, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1 га, розміщеної в АДРЕСА_2 призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (а.с. 69).

Згідно рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 684 від 03.12.2012 року вирішено оформити право приватної власності за ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 69,6 кв.м, житловою площею 32,7 кв.м, з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_2 та видати свідоцтво про право власності (а.с. 107).

Згідно свідоцтва на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 30.12.2012 року на підставі рішення виконавчого комітету № 684 від 03.12.2012 року видно, що дане свідоцтво посвідчує право приватної власності ОСОБА_3, на житловий будинок по АДРЕСА_2 в м. Ладижин (а.с. 88).

Із технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_2, який виготовлений станом на 13.12.2012 року вбачається, що житловий будинок 2000 року побудови має розміри 6,05 х (8,57+4,5) м, тобто 6,05х13,07м (площа основи 79,1м) (а.с. 65-68).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

ОСОБА_13 оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд приходить до наступних висновків.

Сторонами визнається той факт, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, до дня смерті проживала в житловому будинку по АДРЕСА_1 в м. Ладижин Вінницької області.

Встановлено, що за життя ОСОБА_7 була власником житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Ладижин Вінницької області.

В пункті 3 постанови № 5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_7 подарувала житловий будинок по АДРЕСА_1 в м. Ладижин своїй дочці ОСОБА_1 11.12.1999 року.

Щодо заперечень відповідача про те, що ОСОБА_1, набула у власність вказаний житловий будинок лише тоді, коли зареєструвала договір дарування в БТІ 23.03.2007 року, суд враховує наступне.

Відповідно до пп. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. ЦК Українизастосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

На час укладення договору дарування в 1999 році діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року, тому застосуванню підлягають норми права, які діяли на час посвідчення договору дарування, зокрема згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст. 2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

Відповідно до ст. ст. 31, 35 Закону України «Про власність» до державної власності в Україні належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб'єктами права власності.

Згідно вимог ч.1-2 ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Посилання відповідача на не проведення реєстрації права власності позивачем на підставі договору дарування, не свідчить про його недійсність, оскільки момент виникнення права власності починається з державною реєстрацією цього права відповідно до Цивільного Кодексу України, що набув чинності з 2004 року. Але діюча у попередній період ст. 128 Цивільного Кодексу Української РСР визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов'язувався з моментом передачі речі. При цьому обов'язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до 2004 року не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних такому власнику правомочностей у спірних правовідносинах.

Разом з тим, суд вважає, що твердження позивача про те, що на підставі договору дарування до неї перейшло право власності і на об'єкт, який позначений в договорі дарування літ. В1 - літня кухня, є помилковим.

Так, відповідно до ст. 30 Земельного Кодексу України 1990 року, встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з

цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67

цього Кодексу, і право власності або право користування земельною

ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується ОСОБА_4 народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Статтею 67 Земельного Кодексу України 1990 року було передбачено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше у містах - 0,1 га.

Сторонами не надано суду доказів того, який розмір земельної ділянки рахувався за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_7

При цьому судом встановлено, що рішенням виконкому Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року вилучено з користування ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,11 га, яка рахувалась за нею по АДРЕСА_1 і надано цю земельну ділянку під город її синові ОСОБА_3 в постійне користування згідно їх заяв.

Станом на 18.05.1994 року позивач ОСОБА_1 не була власником будинку по АДРЕСА_1, не була користувачем земельної ділянки, а тому суд вважає, що на час прийняття рішення виконкому Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року не було порушено жодних прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1

А тому, враховуючи положення ст. 1, 3 ЦПК України, вимога позивача про скасування рішення виконкому Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року не підлягає задоволенню, оскільки рішенням не було порушено жодних прав, свобод чи інтересів позивача. Крім того, позивачем не наведено ніяких доказів, що свідчили б про незаконність даного рішення міської ради.

На той час користувачем земельної ділянки була ОСОБА_7, оскільки пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні надані їм до введення в дію цього Кодексу земельні ділянки зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

І вилучення з користування ОСОБА_7 земельної ділянки та передача такої ділянки її сину ОСОБА_3, про що винесено рішення виконкому № 11 від 18.05.1994 року, є правомірним.

Позовні вимоги про скасування рішення виконкому Ладижинської міської ради № 85 від 18.02.1998 року відносно ОСОБА_3 яким останньому надано дозвіл на будівництво літньої кухні та сараю, з посиланням на те, що літня кухня розміром 5х11 м вже була побудована та належала позивачу згідно договору дарування, є безпідставними. Оскільки встановлено, що договір дарування житлового будинку був укладений 11.12.1999 року. Тому вказана позовна вимога також не підлягає задоволення як необґрунтована, а також через те, що на час прийняття рішення, яке просить скасувати позивач, воно не порушувало її жодних прав, свобод чи інтересів. А дозвіл на будівництво літньої кухні та сараю надавався ОСОБА_3 на раніше виділеній йому в користування земельній ділянці.

Вимога позивача про скасування рішення виконкому Ладижинської міської ради № 209 від 07.05.2004 року про переоформлення літньої кухні в житловий будинок по АДРЕСА_2 не підлягає задоволенню з огляду на те, що земельна ділянка на той час перебувала в користуванні ОСОБА_3, йому рішенням виконкому міської ради № 85 від 18.02.1998 року було надано дозвіл на будівництво літньої кухні та сараю. Даний дозвіл не суперечив ст. 14 ЗУ «Про містобудування», ст. 24 ЗУ «Про планування і забудову територій» в чинній на той час редакції. На порушення своїх прав, як користувача сусідньої земельної ділянки, позивач не вказує.

В подальшому, в межах своїх повноважень, виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 12.11.2004 року було винесено рішення № 547 про оформлення права приватної власності за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_2 та видати свідоцтво про право приватної власності. Таке рішення прийнято на підставі заяви ОСОБА_3, та представлених матеріалів - акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації, матеріалів, представлених Тульчинським МБТІ. Підстав для скасування даного рішення судом не встановлено, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Після оформлення права власності на будинок, ОСОБА_3 було проведено добудови до будинку, прибудовано тамбур, ганок, побудовано убиральню, гараж. Тому, на підставі заяви ОСОБА_3 (а.с. 108) виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 03.12.2012 року було винесено рішення № 684, згідно якого вирішено оформити право приватної власності за ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 69,6 кв.м, житловою площею 32,7 кв.м із зазначеними господарськими спорудами та об'єктами по АДРЕСА_2. Підстав для скасування даного рішення судом не встановлено, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Оскільки свідоцтво на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 30.12.2012 року видано на підставі рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 684 від 03.12.2012 року, підстав для скасування вказаного рішення судом не встановлено, тому в задоволенні позовної вимоги про скасування свідоцтва на нерухоме майно слід відмовити.

Позивач зазначає, що літня кухня, яку вона просить витребувати з незаконного володіння відповідача знаходиться на земельній ділянці, яка виділялась ОСОБА_3 згідно рішення № 1347 від 01.10.2009 року, на підставі якого було видано державний акт серії НОМЕР_2, а тому просить скасувати вказане рішення та державний акт.

Вирішуючи питання про підставність даних вимог суд приходить на наступних висновків.

Рішенням Ладижинської міської ради № 1347 від 01.10.2009 року передано безоплатно у власність земельні ділянки, зокрема ОСОБА_3 площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2. Судом встановлено, що до цього вказана земельна ділянка надавалась ОСОБА_3 в користування.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказувала, що вона погоджувала межі земельної ділянки ОСОБА_3 при виготовленні ним техдокументації на земельну ділянку по АДРЕСА_2. Твердження позивача про те, що при погодженні меж її обманули суд сприймає критично, оскільки жодних доказів на підтвердження цього позивачем не надано.

Крім того, позивачем не доведено, що раніше між нею та власником сусідньої земельної ділянки ОСОБА_3 виникали будь-які суперечності щодо меж. При цьому, в судовому засіданні позивач також пояснювала, що коли вона в 2012 році приватизовувала землю по АДРЕСА_1, то ОСОБА_3 також дав згоду на межі.

Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Такий висновок випливає із постанов Верховного Суду України від 13.05.2015 року по справі № 6-164цс15, від 28.01.2015 року у справі № 6-221цс14.

Про наявність будь-яких порушень закону чи недотримання вимог земельного законодавства при винесенні міською радою вищевказаного рішення, позивач не зазначає. А тому підстав для скасування рішення, а також скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, суд не вбачає.

Суд вважає, що ОСОБА_1 було достеменно відомо, що будівля, яку вона згідно позову вважає своєю літньою кухнею знаходилась на земельній ділянці ОСОБА_3, і про це позивачу було відомо вже з часу виготовлення державного акта ОСОБА_3, і нею, коли погоджувались межі між їх земельними ділянками.

А тому суд відкидає як недоведені твердження позивача про те, що вона була підприємцем, постійно була на роботі, не бачила, що будував на земельній ділянці ОСОБА_3 Крім того, вказане твердження позивача суперечить її ж доводам про те, що вона з 2012 року була зареєстрована та постійно проживала в будинку по АДРЕСА_1, а до дня смерті матері практично щоденно її відвідувала та доглядала.

Крім того, згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1, який ОСОБА_1 отримала в КП Тульчинське МБТІ 20.03.2007 року, видно, що вже на той час їй було відомо про те, що на її ділянці не було будівлі, позначеної літ. В1 - літня кухня.

Також суд не бере до уваги твердження позивача про те, що вона впустила пожити ОСОБА_3 в свою літню кухню, оскільки дане спростовується, зокрема й її поясненнями про те, що ОСОБА_3 жив уже в літній кухні коли мати померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Вона кожен день приходила до мами і його там бачила.

Покази свідків: ОСОБА_8 про те, що літню кухню будували ще батьки ОСОБА_1, та ОСОБА_3; ОСОБА_10, про те, що коли він почав проживати разом з ОСОБА_1 в 1998 році та відвідував її матір, то літня кухня вже давно стояла, а мати ОСОБА_1 розповідала як її колись будували, не спростовують встановлених судом обставин про те, що ОСОБА_1 не набула права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2.

Крім того, судом встановлено, що спірна будівля, яку ОСОБА_1 вважає своєю літньою кухнею, знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3, про що зазначає і сама позивач, обґрунтовуючи позовну вимогу про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, виданого ОСОБА_3

Тобто спірна будівля не знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1, власником якої ОСОБА_1 є згідно державного акту серії НОМЕР_4, виданого 24.12.2012 року, розмір земельної ділянки 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Оскільки, як було зазначено вище, в межах міста для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розмір земельної ділянки повинен бути не більше - 0,1 га, а ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1, то спірна будівля не може належати до земельної ділянки по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку.

А вказівка в договорі дарування від 11.12.1999 року про те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розміщена, зокрема літня кухня В1, не свідчить про набуття права власності ОСОБА_1, на даний об'єкт, оскільки як було встановлено, даний об'єкт знаходився на земельній ділянці, яка 18.05.1994 року була виділена в користування ОСОБА_3

Запис нотаріуса в договір дарування про наявність господарських будівель та споруд на ділянці сам по собі не свідчить про набуття ОСОБА_1 права власності на такий об'єкт. Оскільки згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.10.1999 року, яке було надано нотаріусу як правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності дарителя ОСОБА_7, зазначено, що ОСОБА_7 є власником цілого житлового будинку по АДРЕСА_1. Записів про приналежність до будинку будь-яких господарських споруд свідоцтво не містить.

Згідно копії довідки від 21.09.1999 року КП Тульчинське МБТІ, наявної матеріалах Інвентарної справа 1, на а.с. 25, дійсно зазначено про наявність об'єкта В1- літня кухня.

Однак, досліджуючи матеріали інвентарної справи судом встановлено, що визначити точну дату побудови даного об'єкта не можна.

Так, згідно останнього аркуша технічного паспорта на будинок по АДРЕСА_1, виданого в 1985 році, вбачається, що внесено виправлення чорною пастою, із зазначенням: Б1 «літня кухня» та зазначено лише вартість без вказівки на інші дані, зокрема, рік побудови, площу. При цьому зазначено, що вказані зміни внесені 21.09.1999 року.

Чи проведено вказані зміни із виходом представника БТІ на місце, чи без замірів і візуального огляду садиби по АДРЕСА_1, на підставі наявних матеріалів встановити неможливо. Оскільки в акті поточних змін Інвентарної справи 1, а.с. 15, не відображено зміни від 01.10.1993 року у виявленні побудованих нових споруд на земельній ділянці, зокрема по будівництві літньої кухні В1, а самі записи в акт мають вноситися лише при безпосередньому обстеженні в натурі домоволодіння, що зазначено в самому акті.

Що підтверджується також і показами свідка ОСОБА_9, яка зазначила, що новий технічний паспорт можуть виготовляти як з виходом на місце проводячи відповідні обміри, так і без виходу на місце.

В цей час ОСОБА_3 вже була виділена земельна ділянка площею 0,11 га, яка вилучена у ОСОБА_7, та надано дозвіл на будівництво. Наявність будь-якого побудованого об'єкта, зокрема В1 розміром 3,2х6 м, на вилученій земельній ділянці не може свідчити про протиправність передачі ОСОБА_3 земельної ділянки в користування.

Згідно акту поточних змін від 17.05.1985 року зазначено, що при огляді в натурі домоволодіння АДРЕСА_1 встановлено наступні поточні зміни в плані присадибної ділянки: побудовано сарай літер В і гараж літер Г. В подальшому пастою іншого кольору зазначено, що змін немає, збільшено відсоток зносу на гараж літер «г», із проставленням дати внесення такого запису - 21.10.1999 року. Наступні зміни у вказаному акті датовані 29.02.2007 роком, де пастою іншого кольору зазначено, що літ «Б» огорожа № 6 знесена, літ В та В1 переведено в другий погосподарський номер по АДРЕСА_2 (Інвентарна справа 1, а.с. 15).

На аркуші 3 Інвентарної справи 1 01.10.1993 року дописано, що наявний об'єкт В1 - літня кухня площею основи 19,2 кв.м.

Із журналу зовнішніх обмірів будинку АДРЕСА_1 зазначено наступні позначення будівель: А; Б; П; В; Г. Дані позначення датовані 17.05.1985 роком. В подальшому, в журналі зовнішніх обмірів пастою іншого кольору зроблено зміни, які датовані 01.10.1993 роком, та дописано позначення будівлі В1 розмірами 3,2х6 м, площею 19,2 кв.м. (Інвентарна справа 1, а.с. 13).

Суд приходить до висновку, що станом на 1985 рік, коли видавався технічний паспорт, літньої кухні на території домоволодіння по АДРЕСА_1 не було. Зміни про наявність літньої кухні В1 внесені 01.10.1993 року.

Відповідно до того, коли було збудовано об'єкт нерухомого майна, залежить і порядок вводу об'єкту в експлуатацію та порядок набуття права власності на об'єкт будівництва як на нерухоме майно.

Встановлено, що на даний час літньої кухні В1 немає. Площа основи житлового будинку по АДРЕСА_2, який ОСОБА_1 вважає своєю літньою кухнею, на даний час становить 79,1 кв.м (розміром 6,05х13,07м), і не відповідає площі літньої кухні, яка позначена у змінах до Інвентарної справи 1 - площею 19,2 кв.м (розміром 3,2х6 м). Тобто, це зовсім різні об'єкти.

Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови № 5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Позивачем не надано суду доказів того, що їй належить житловий будинок по АДРЕСА_2 в м. Ладижин, розміром 6,05х13,07м, який вона вважає своєю літньою кухнею.

Тому позовні вимоги про витребування з володіння відповідача літньої кухні з погребом по АДРЕСА_2 задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов є недоведеним, а тому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 128, 227, 243 ЦК УРСР, ст.ст. 20, 328, 387 ЦК України, ст. 30, 67 ЗК України 1990 р., ст. 116, 118 ЗК України 2001 року, ст.ст. 1, 3, 10, 60, 64, 212-215 ЦПК України суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Ладижинської міської ради Вінницької області, виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень виконавчого комітету Ладижинської міської ради, рішень Ладижинської міської ради, свідоцтва про право приватної власності, державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Ладижинський міський суд Вінницької області до Апеляційного суду Вінницької області.

Суддя: /підпис/

Згідно з оригіналом.

Голова Ладижинського міського суду

Вінницької області І.О.Патраманський