АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6966/15 Справа № 202/1575/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Безрукавому Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № MKK7SE00000183 від 13 грудня 2005 року в сумі 82989,03 грн., яка виникла з причини неналежного виконання відповідачем його зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, а також стягнути з останнього 3200 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір. Крім того, позивач просив стягнути солідарно з усіх відповідачів на свою користь 10000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2005 року між ПриватБанком, правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № MKK7SE00000183, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 8100 грн. зі сплатою 24% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення - 13 грудня 2008року. Відповідно до умов укладеного договору відповідач зобов'язався щомісяця сплачувати кредит, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, а у разі неналежного виконання зобов'язань передбачено нарахування та сплата штрафних санкцій.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167, п.4 якого передбачає обмежену солідарну відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, відповідно до додатку № 1, розміром - 10000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення зазначених норм закону та умов договору, ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим згідно розрахунку банку, станом на 18 листопада 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 92989,03 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 5764,17 грн.; по відсоткам за користування кредитом - 33856,29 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 53368,57 грн.

У зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань по погашенню кредиту та відсотків, банк 04 лютого 2014 року звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» було пропущено строк позовної давності, а тому дійшов висновку про безпідставність позову.

Однак з таким висновком погодитись не можна за огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦПК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15.

Між тим, матеріали справи не містять клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Зазначені обставини справи та положення закону не були прийняті до уваги судом першої інстанції, а тому висновок суду про відмову у задоволення позову з підстав пропуску строку позовної давності є помилковим.

Крім того, посилання суду на пункт 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, є безпідставним, оскільки зазначена норма закону стосується до позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору споживчого кредиту.(Правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України 20 листопада 2013 року у справі № 6-100цс13).

З урахуванням того, що у ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, колегія суддів, дійшла висновку про її стягнення.

Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості, судова колегія виходить із наданих банком належних та допустимих доказів, однак вважає за можливе зменшити розмір пені, як її складової частини, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Зазначені вимоги закону, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, та ч. 4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Таким чином, колегія судді вважає за можливе зменшити розмір пені з 53368,57 грн. до 5000 грн.

Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором, станом на 18 листопада 2013 року, в сумі 34620,46 грн. , яка складається із заборгованості: за кредитом - 5764,17 грн.; по процентам за користування кредитом - 23856,29 грн. (333 856,29 грн. за мінусом 10000грн., покритих обсягом відповідальності ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 відповідно до умов договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року); пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 5000 грн.

Розмір солідарної відповідальності ПАТ «Акцент-Банк» із позичальником за договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року визначено верхньою межею у 10000 грн., тому, зазначена сума підлягає солідарному стягненню з обох відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позову згідно платіжного доручення № BOTМ980DV4 від 19 листопада 2013 року сплачено судового збору 929,89 грн.

Оскільки суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру стягнутих сум, a саме з ОСОБА_2 - 396 грн. та з ПАТ «Акцент-Банк» - 50,20 грн.

Разом з тим, вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на юридичну допомогу не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Проте позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу у зазначеній ним сумі. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» є юридичною особою, яка містить штат юристів, а тому судова колегія приходить до висновку, що ці вимоги позивача є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову. У зв'язку з чим апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № MKK7SE00000183 від 13 грудня 2005 року станом на 18 листопада 2013 року у сумі 34620,46 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 5764,17 грн.; по процентам за користування кредитом - 23856,29 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 5000 грн.

Стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 10000 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору з ОСОБА_2 - 396 грн. та з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» - 50,20 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: