У х в а л а

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М.,Ступак О.В.,
Парінової І.К.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 3 вересня 2014 року

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 квітня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 3 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0721 га, кадастровий номер :01:008:0376, по АДРЕСА_1, укладених 14 січня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчених приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 14 січня 2011 року, зареєстрованих в реєстрі № 866 та № 868.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_8 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

14 січня 2011 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 12, за яким ОСОБА_6 безоплатно передала ОСОБА_7 у власність зазначений житловий будинок.

14 січня 2011 року вони уклали договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 1 тис. кв. м та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0721 га, які розташовані по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 14, за яким право власності на ці земельні ділянки перейшло до ОСОБА_7

Вищезазначеними договорами дарування на користь ОСОБА_6 було встановлено сервітут, який полягає у її праві довічно та безоплатно користуватися подарованим ОСОБА_7 житловим будинком та земельними ділянками.

Вважаючи, що договори дарування житлового будинку та земельних ділянок від 14 січня 2011 року було укладено нею на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжкої обставини, ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання їх недійсними. Крім того позивач зазначав, що через вади зору не міг ознайомитися зі змістом договору, а його текст нотаріусом не оголошувався.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову, визнавши договори недійсними, оскільки вважав, що вони не є договорами дарування через встановлення обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру.

Однак із таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає вимогам закону і не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Висновки апеляційного суду фактично зводяться до порушення сторонами на момент укладення оспорюваних договорів вимог частини 2 статті 717 ЦК України та незаконності встановлення сервітутів.

Проте, апеляційний суд належним чином не звернув уваги, що підставою позову є фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 на підтвердження вимог посилалася на те, що оспорювані договори було укладено нею на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжкої обставини, а також зазначала, що через вади зору не могла ознайомитися зі змістом договору, а його текст нотаріусом не оголошувався. Натомість, текст позовної заяви не містить доводів про те, що на порушення закону договори дарування передбачали обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру або про те, що сервітут було встановлено незаконно. До того ж, відсутнє посилання на частину 2 статті 717 ЦК України.

Таким чином суд апеляційної інстанції помилково вважав, що ОСОБА_6 в обґрунтування позову як на підставу своїх вимог посилалася на недодержання сторонами в момент укладення оспорюваних договорів норми частини 2 статті 717 ЦК України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина 1 статті 233 ЦК України).

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Однак суд апеляційної інстанції належним чином не з'ясував, чи укладала ОСОБА_6 оспорювані договори під впливом тяжкої обставини, чи існували вони на момент вчинення правочинів, чи дійсно мала місце помилка та чи мала вона істотне значення. Також суд не вирішив питання про те, чи було вчинено такі правочини на вкрай невигідних для неї умовах.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не надав жодної оцінки висновкам судово-медичної експертизи та іншим документам щодо стану здоров'я позивача на момент вчинення оспорюваних правочинів (а.с. 94-97).

За таких обставин суд неправильно застосував норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, визначених частинами 2, 3 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 3 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун
І.К. Парінова
О.В. Ступак
С.П. Штелик