Провадження № 2/344/871/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернувся ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування. В позові вказано, що 15/10/2012 р. позивач переміг в прилюдних торгах і за ціною 226000 гривень придбав квартиру АДРЕСА_1. Попередній власник квартири ОСОБА_3. 31/01/2014 р. між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір дарування спірної квартири, посвідчено його нотаріально з ціною дарунка 79590 гривень. Позивач вважає, що різниця між ціною купівлі квартири 226000 гривень і ціною дарування квартири 79590 гривень є сумою його збитку. Також в позові вказано, що 17/09/2012 р. він надав ОСОБА_3 позику в сумі 17600 гривень, 31/09/2012 р. в сумі 88000 гривень. Позивач зазначив, що ОСОБА_3 увійшов в його довіру і просив викупити з прилюдних торгів спірну квартиру. В день укладення договору дарування ОСОБА_2 видав позивачу розписку на 6500 доларів США та 2000 гривень, які зобов`язався повернути до 01/05/2014 р. На даний час позики відповідачем не повернуті. В позові вказано, що зазначені дії позивач здійснив для того, щоб залишити спірну квартиру у власності сім`ї ОСОБА_2. І з урахуванням вказаних обставин позивач просить визнати договір дарування недійсним, оскільки вважає за необхідне повернути сторін в той майновий стан, в якому вони перебували до укладення договору дарування.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив його задовольнити з підстав, вказаних в позові. Також представник позивача тричі надав суду пояснення про те, що оспорюваний договір дарування повністю виконаний сторонами. Дарувальник передав, а обдаровуваний прийняв предмет дарування у власність. Представник позивача просив суд про відкладення судового розгляду з підстави неявки в судове засідання позивача. Проте відповідно до п. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Однак інформації про причини неявки в судове засідання позивача для визначення їх поважними представник суду не повідомив, обмежившись лише повідомленням для суду про те, що причини є особистими, доказів яким немає, і замість явки в судове засідання, про яке був завчасно повідомлений, час і дату якого було погоджено з позивачем, позивач обрав для себе неявку в засідання. Крім цього представник позивача надав суду пояснення про те, що відповідач раніше був присутній в іншому судовому засіданні в цій справі та не висловлював жодних клопотань про те, що він бажає щоб його заслухав суд, оскільки він не з`явиться в наступне судове засідання.

Таким чином дії позивача та його представника були спрямовані на затягування судового розгляду, при цьому інтереси позивача в судовому засіданні були представлені обраним позивачем представником. Затягування сторонами судового розгляду є порушенням ними принципу юридичної визначеності і принципу юридичної певності в даному спорі, відповідно до змісту вказаних принципів, що розтлумачений в практиці ЄСПЛ. Однак суд не є інструментом сторін для зловживання ними правами і не толерує безпідставне затягування судового розгляду.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України та рішень ЄСПЛ "Чирикоста і Віола проти Італії", "Міласі проти Італії", "Ціммерман і Штайнер проти Швейцарії" суд сприяє сторонам у реалізації їх прав, але не у затягуванні ними судового розгляду.

Після відмови суду у задоволенні клопотання про затягування судового розгляду представник позивача наполягав на розгляді справи судом.

Так судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до протоколу № 15/253/12-1-1 позивач є переможцем відкритих торгів щодо купівлі квартири АДРЕСА_2. Відповідно до акту від 05/11/2012 р. позивач здійснив розрахунок за вказану квартиру.

31/01/2014 р. позивач безоплатно передав у власність ОСОБА_2 спірну квартиру. Договір посвідчено приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу; в договорі вказано, що під час його вчинення позивач попередньо ознайомлений з положеннями цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуває при здоровому глузді, ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій та правові наслідки вчинення. В п. 5 договору дарування позивач засвідчив, що він не приховує обставини, що мають істотне значення, укладення договору не пов`язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому, щодо квартири відсутні спори , в тому числі між сторонами, на момент продажу в квартирі проживає тільки ОСОБА_5

В п. 7 договору дарування позивач підтвердив, що укладення договору відповідає його інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі, відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені в ньому.

Таким чином пояснення позивача з позову прямо суперечать його поясненням, які він раніше вказав в договорі дарування. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд критично оцінює пояснення позивача з позову, оскільки він є учасником спору і безпосередньо зацікавлений в результатах судового розгляду.

Відповідно до п. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Із аналізу пояснень позивача з позову та договору дарування випливає чіткий висновок про те, що позивач надає пояснення, які є вигідними для нього, залежно від його інтересів, а не для встановлення об`єктивної дійсності. Однак суд не є інструментом в руках сторін для зловживання ними своїми правами.

Так само жодного доказу поясненням позивача, що відповідачі сплатили позивачу частину грошових коштів за купівлю квартири позивач суду не надав.

Розписки відповідача, копії яких позивач надав суду від 31/01/2014 р. 31/08/2012 р., 17/08/2012 р. однозначно не свідчать про те, що вони видані за договором дарування між позивачем та відповідачем.

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В позові вказано, що договір дарування позивач вчинив для того, щоб залишити спірну квартиру у власності сім`ї ОСОБА_2. Судом встановлено, що саме такого результату своїми діями позивач і досягнув. Отже його воля при вчиненні договору дарування була спрямована на передачу предмета дарування члену сім`ї ОСОБА_2 і в результаті дій позивача він досягнув вказаної мети. Тому дії позивача повністю відповідали його волі.

Позивач вважає, спірний договір дарування удаваним, оскільки він приховував договір купівлі-продажу і з розстроченням оплати. Так, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Отже приховання правочину здійснюється усіма сторонами правочину, а не лише однією із них. Доказів того, що відповідачі теж приховували правочин купівлі-продажу з розстроченням платежу за договором даруванням позивач суду не надав, отже такої обставини не довів. Натомість в змісті договору дарування позивач вказав, що він не вчиняє удаваного правочину.

Відповідно до п. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже правовим наслідком вчинення удаваного правочину є застосування до відносин сторін правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили, а не визнання його недійсним як просить позивач.

Тому зазначена в позові позиція позивача не заснована на нормах права, а тому є неправовою і незаконною; вона є правовим нігілізмом, а позов за таких обставин є формою зловживання правом на звернення до суду.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані зловживання правом на звернення до суду з проханням позбавити відповідача права на житло не можуть бути толеровані судом.

Так само вказаний договір дарування не є фіктивним, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду України від 21/01/2015 р. в справі № 6-197-цс14 та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Доказів вчинення правочину відповідачем без наміру створити правові наслідки позивач перед судом не довів. Крім цього відповідно до вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Так представник позивача тричі надав суду пояснення про те, що договір дарування повністю виконано. Зазначені висновки Верховного Суду України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі.

В судовому засіданні представник позивача не спростував презумпцію правомірності правочину, встановлену в ст. 204 ЦК України. Жодної підстави для визнання договору недійсним або удаваним перед судом не доведено.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Коробов проти України" (Заява № 39598/03) від 21 липня 2011 року Європейський суд є послідовним в тому, що доказування повинно бути здійснено зацікавленою особою поза розумним сумнівом. Натомість вказаний позов засновано виключно на припущеннях позивача.

Відповідно до зазначеного та на підставі ст.ст. 10, 11, 60, 61, 131 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: С.О. Бородовський