Номер провадження: 22-ц/785/7557/15
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, виділення у користування господарських споруд, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою, про виділ частки із спільної часткової власності в натурі, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року,

встановила:

В червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, виділу житлових споруд у користування, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін - ОСОБА_7 Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини житлового домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Вищевказана 1/4 частина домоволодіння, яка є спадковим майном, складалась з: житлові приміщення -літ. «А» і «В», літня кухня - літ. «Д», сараї-літ. «И», «З», туалети-літ. «У», «Т», огородження - №1, 8-12, мостіння - І-ІІ.

Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року (справа №2-3/1994) був проведений в натурі розділ спадкової частини домоволодіння.

ОСОБА_3 виділено наступні приміщення: жиле приміщення під літ. «А», що складається з №№ 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3-1, літня кухня під літ. «Д», туалет під літ. «У», тобто 27/50 частини від всього спадкового майна.

Відповідачу виділено наступне: жиле приміщення під літ. «В», що складається з №№ 4а-1, 4а-2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, туалет під літ. «Т», тобто 23/50 частини від всього спадкового майна.

Вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року було винесене на підставі висновку судово-будівельної експертизи від 24.01.1994 року.

Позивач стверджує, що при складанні акту будівельно-технічної експертизи №2524 від 24.01.1994 року було допущена описка, яка в подальшому вплинула на рішення суду.

Так ОСОБА_3 фактично користується туалетом під літ. «Т» і сараєм під літ. «З», а відповідач, ОСОБА_6, користується туалетом під літ. «У».

В зв'язку з чим, позивач просив виділити йому у користування туалет літ. «Т» та сарай літ. «З» в житловому домоволодінні по АДРЕСА_1, а відповідачу надати у користування вбиральню літ. «У».

Крім того, ОСОБА_3 стверджував, що відповідач ОСОБА_6 самовільно змістив паркан, що розділяв частини домоволодіння, якими користувались співвласники, у зв'язку з чим він не має можливість відчинити вхідні двері до літньої кухні літ. «Д». На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив зобов'язати ОСОБА_6 знести паркан, а також звільнити вхідні двері в літню кухню літ. «Д».

ОСОБА_6 в зустрічних позовних вимогах просив виділити йому в натурі в самостійне частину домоволодіння по АДРЕСА_1, яка складається з частини житлового будинку літ. «В», в складі приміщень: 4а-1 житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове пл. 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове пл. 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, пл. 10,0кв.м, 4а-5 санвузол пл. 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м., а також надвірні споруди вбиральню літ. «У», сарай літ. «З», зі сплатою 1/2 його вартості на користь ОСОБА_3, а також виділити у користування відповідну частину земельної ділянки.

В процесі розгляду справи відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис № 7539 від 24.07.2014 року, зареєстрований Відділом ДРАЦС у м. Одесі ОМУЮ.

Ухвалою суду від 01.10.2014 року було зупинено провадження по справі до вступу в справу процесуального правонаступника померлого ОСОБА_6

Ухвалою суду від 06 березня 2015 року по справі було допущено процесуальне правонаступництво та замість померлого відповідача ОСОБА_6 допущений до участі в справі правонаступник - ОСОБА_4, яка отримала спадщину після померлого ОСОБА_6

ОСОБА_4 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою, про виділ частки із спільної часткової власності в натурі. Зустрічні позовні вимоги мотивовані наступними обставинами.

Батько позивачки, ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом від 23.07.2014 року. ОСОБА_4 є його єдиним спадкоємцем, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.2015 року, зареєстрованого у реєстрі за № 251, виданого приватним нотаріусом Двоєнкіною Т.О.

Згідно свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 24.04.1991 року державним нотаріусом Першої держнотконтори Коваленко Н.В., реєстр. № 3-4585, батьку ОСОБА_6, належало 1/2 частина спадкового майна ОСОБА_7, що складається з 1/4 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 був проведений в натурі розділ спадкової 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1, як спадкоємцями за заповітом їх померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_7

ОСОБА_6 виділено 23/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. «В»: 4а-1,4а- 2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, вбиральні «Т».

ОСОБА_3 виділено 27/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. «А»: 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3,1, літ. «Д» - літньої кухні, вбиральні «У».

Розпорядженням Виконкому Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 179 р від 03.03.03 року був затверджений проект розподілу домоволодіння АДРЕСА_1 між усіма співвласниками: за ОСОБА_3 - 38/100 часток, за ОСОБА_6 - 27/100 часток, за ОСОБА_5 - 28/100 часток, за ОСОБА_10 -7/100 часток від утвореного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 358,0 кв.м, яке складається з житлових будинків літ. «А» та літ. «В», службових будов літ. «И», літ. «Т», літ. «У», літ. «З», літ. «Д», літ. «П».

В розпорядженні зазначено: Вважати утворене домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

23.11.2004 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на 27/100 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, яке в цілому складається з двох жилих будинків літ. «А», «В» загальною площею 163,9 кв.м, жилою площею 90,7 кв.м, літньої кухні літ. «Д», сараю-вбиральні літ. «И», сараїв літ. «3», «П», вбиралень літ. «У» «Т»; відображених у технічному паспорті від 04.06.2003 року. Право власності на підставі зазначеного свідоцтва зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 04.12.2004 року за № 41438 в кн. 271-74.

Із вищезазначених документів вбачається, що сарай літ. «З» існував ще за життя ОСОБА_7, був спадковим майном і належить в порядку спадкування ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних частках, як ОСОБА_7 зазначив в заповіті від 29.07.1987 року.

Однак вбиральнями сторони користуються не так, як було зазначено в рішенні Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року.

Фактично в користуванні батька ОСОБА_6 та тепер в її користуванні знаходиться вбиральня літ. «У».

В користуванні ОСОБА_3 знаходиться вбиральня літ. «Т».

Позивачка за зустрічним позовом посилається на те, що конфлікт між батьком ОСОБА_6 і ОСОБА_3 стосовно користування частинами домоволодіння по АДРЕСА_1 існує ще з 1990 року, коли ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до її батька ОСОБА_6 стосовно розподілу спадкового майна ОСОБА_7

За твердженням відповідачки, ОСОБА_6 з 1960 року проживав у власному будинку - частині літ. «В», який побудував сам, на власні кошти на ділянці землекористування батька по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів № 640 від 13.05.1960 року, яким будівництво було дозволене без виділення земельної ділянки з загальним користуванням двору. Співвласники будинку проти будівництва не заперечували.

В 1991 року ОСОБА_6 звернувся до Ленінської райради народних депутатів з заявою про визнання за ним права власності на самочинну будівлю літ. «В» з прибудовами.

ОСОБА_3 також звернувся до районної ради від свого ім'я, з заявою про оформлення усіх самочинно побудованих на ділянці батька ОСОБА_7 будівель: літ. «Д», «а-3», «а-4», «а-5», а також будівель - частини літ. «В», літ. «в1», літ. «в2». В листопаді 1991 року з цього питання відбулося засідання виконкому, на якому був присутнім тільки ОСОБА_3, так як ОСОБА_6 не сповістили про засідання.

На підставі тверджень ОСОБА_3, що усі самочинні будівлі побудовані його батьком ОСОБА_7, і виходячи з того, що вони знаходились на ділянці батька, виконком прийняв рішення від 15.11.1991 року № 282/3 прийняти їх в експлуатацію з оформленням права власності ОСОБА_7 (померлому), тим самим включивши в спадкове майно і власні будівлі ОСОБА_6

За рішенням суду від 06.12.1994 року по цивільній справі № 2-3, позов ОСОБА_3 був задоволено.

ОСОБА_6 були виділені його ж приміщення площею 44,4 кв.м, а ОСОБА_3 - будівлі, які знаходилися в фактичному користуванні їх батька ОСОБА_7, площею 75,5 кв.м. Отже по спадщині від свого батька ОСОБА_6 не отримав нічого.

За рішенням суду від 06.12.1994 року сарай літ. «З» не був виділений ні одній із сторін і до теперішнього часу залишається спільною частковою власністю.

Сарай літ. «З» не межує з будівлями, які знаходяться в користуванні ОСОБА_3, але має спільну стіну з моєю вбиральнею літ. «У», капітальний ремонт якої можливий тільки одночасно з літ. «З».

Вхід в сарай літ. «З» здійснювався з боку земельної ділянки, яка перебувала у користуванні батька ОСОБА_6, а зараз в моєму користуванні, поки ОСОБА_3 самочинно не перевстановив його на свій бік.

Крім того, ОСОБА_3 вже понад 16 років проживає за іншою адресою і зазначеним сараєм не користується.

Сарай літ. «З» є старою спорудою з дошок, потребує капітального ремонту чи зносу, однак ОСОБА_3 відмовлявся сумісно ремонтувати сарай і вбиральні.

При розподілі домоволодіння, розподіл успадкованої ділянки землекористування між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не здійснювався.

Межі фактичного користування земельною ділянкою ніякими правовстановлюючими документами визначені не були.

При цьому, відповідачка посилається на те, що огорожа між ділянками фактичного користування існує в тому ж вигляді, що і на момент проведення судової будівельно-технічної експертизи 10 грудня 1993 року. Рішенням суду від 06.12.1994 року по цивільній справі № 2-3 не вказано на необхідність зносу вказаної огорожі.

Крім того, за висновком судової будівельно-технічної експертизи № 837/1047/1048/24 від 12.06.2014 року існуюча огорожа на межі ділянок фактичного землекористування не перешкоджає ОСОБА_3 користуватися його майном, не порушує правил пожежної безпеки, так як не обмежує вільне відкриття двері в літ. «Д» і не звужує ширину її проходу, яка відповідає вимогам п.4.6 СНІП 2.01.02-85 і ДБН В. 1.-7-2002.

ОСОБА_4 також посилається на те, що експертом встановлено, що грошова компенсація ОСОБА_6 з часткою 23/50 (нині 27/100) що належна до сплати з боку ОСОБА_3 з часткою 27/50 (нині 38/100) в висновку № 2554 від 24.01.1994 року встановлена невірно.

Так, відповідно до висновку експерта від 12.06.2014 року № 837/1047/1048/24 Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз у висновку № 2524 від 24.01.1994 року розрахунок грошової компенсації, належної до сплати ОСОБА_6 з боку ОСОБА_3 виконаний невірно, що відповідно потягнуло неповну сплату грошових коштів на користь ОСОБА_6 й безоплатне користування частиною спадкового майна ОСОБА_3 на протязі більше ніж 19 років (стор. 22-23).

Різницю, яку мав би сплатити ОСОБА_3 ОСОБА_6 мала б скласти станом на 24.01.1994 року - 79199445 крб, або 791,99 грн., проти 7919944 крб. або 79,19 грн., що зазначено у висновку № 2524 від 24.01.1994 року.

Розрахунок грошової компенсації експертом проведено відповідно до Листа «Рекомендації відносно застосування індексів інфляції при розгляді судових прав» № 62-97 від 03.04.1997 року.

Сума недоотриманої грошової компенсації з урахуванням коефіцієнта інфляції за період з 24.01.1994 року по квітень 2014 року, належної ОСОБА_6 з боку ОСОБА_3 за частину спадкового майна в домоволодінні АДРЕСА_1 на момент проведення експертизи складає 79985 грн.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 просила: визначити порядок користування, між мною ОСОБА_4 та ОСОБА_3, частиною земельної ділянки в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1, виходячи з рівності часток у вартості домоволодіння на час виникнення спільної часткової власності, згідно з варіантом другим порядку користування земельною ділянкою, визначеному у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 837/1047/1048/24 від 12.06.2014 року; виділити їй ОСОБА_4 із спільної часткової власності в самостійне домоволодіння частину домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з : частини житлового будинку літ. «В» в складі приміщень 4а-1 житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове пл. 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове пл. 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, пл. 10,0кв.м, 4а-5 санвузол пл. 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м.; вбиральню літ. «У»; сарай літ. «З»; - стягнути з ОСОБА_3, на її користь, суму недоотриманої компенсації за частку у спільному майні - домоволодінні АДРЕСА_1 у розмірі 79985 грн; стягнути ОСОБА_3, на 99 користь, понесені по справі судові витрати: оплату проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 1232 гривні 28 копійок, оплату судового збору.

В судовому засіданні ОСОБА_3, а також його представник підтримали подані позовні вимоги у повному обсязі. При цьому, ОСОБА_3 пояснив, що заяву, яка подана 01.10.2014року в частині відмови від позову він відкликає та наполягає на розгляду позовних вимог у повному обсязі. ОСОБА_3 також пояснив, що дійсно в рішенні Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994року було допущено помилку, яка базувалась на невірній експертизі, у зв'язку з чим йому було виділено у користування туалет під літ. «У», а фактично він користується туалетом під літ. «Т».

Крім того, він користується сараєм під літ. «З», який просить виділити йому у користування. Він також пояснив, що заперечує проти виділення відповідачці ОСОБА_4 сараю літ. «З», а також він не згоден з розділом будинку в натурі, оскільки варіанти, які запропоновані експертом порушують його права. Зустрічний позов він не визнає, оскільки вважає його необґрунтованим. Крім того, ОСОБА_3 посилається на те, що батьком відповідачки, без його погодження, був переміщений паркан, що розділяв частини приміщення. При цьому, ускладнюються відкривання дверей у літню кухню літ. «Д».

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнала у повному обсязі, а також пояснила, що саме позивач ОСОБА_4 постійно обмежував право користування будинком її батька ОСОБА_6 Вона також пояснила, що сам ОСОБА_3 в будинку не проживає, а здає будинок в оренду. Паркан, який розташований біля літньої кухні літ. «Д» збудований з метою забезпечення безпеки від осіб, які проживають у частині будинку ОСОБА_3 Вважає, що існують всі підстави для виділення частини будинку в натурі, за другим варіантом, який запропоновано експертом. Крім того, сарай літ. «З» вона бажає виділити у особисте користування, оскільки позивач ОСОБА_3 тривалий час користується ним без законних підстав. В зв'язку з чим, ОСОБА_4 просила задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_3 шляхом знесення за власний рахунок паркану, що розташований біля літньої кухні під літ. «Д» та сараєм літ. «З», що розташовані на території житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення у користування господарських споруд відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення щодо часткового задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 був проведений в натурі розділ спадкової 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1, як спадкоємцями за заповітом їх померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_7

ОСОБА_6 виділено 23/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. «В»: 4а-1,4а- 2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, вбиральня літ. «Т».

ОСОБА_3 виділено 27/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. «А»: 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3,1, літ. «Д» - літньої кухні, вбиральня літ. «У».

Крім того, згідно даного рішення було стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію у розмірі 7919944 крб. за частку у спільній частковій власності.

Вищевказане рішення набуло законної сили на підставі ухвали Одеського обласного суду. (т. 1 а.с. 15-17, 43-44), а також не є скасованим та не зміненим до теперішнього часу.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини спільної часткової власності, які регулюються наступними нормами законодавства.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 3 ст. 88 ЗК України встановлено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У відповідності до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно роз'яснень викладених у п. 19, 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо.

Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

У разі, коли громадяни, яким жилий будинок належить на праві спільної власності, крім наданої для будівництва й обслуговування цього будинку та господарських будівель земельної (присадибної) ділянки з належного дозволу відповідного органу виконавчої влади або місцевої ради тимчасово користуються ще й незайнятою суміжною ділянкою, суд, вирішуючи спір про порядок користування присадибною ділянкою та розпорядження нею, може одночасно визначити за тими ж правилами і порядок тимчасового користування суміжною ділянкою, зазначивши в рішенні, що він встановлюється на період до припинення права користування нею.

Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК (2768-14) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

В судовому засіданні сторони наполягали на зміну порядку користування господарськими спорудами, а саме, ОСОБА_3 надати у користування туалет літ. «Т», а ОСОБА_4 надати у користування туалет літ. «У», оскільки саме такий порядок склався між сторонами. В той же час, судом було встановлено, що з даного приводу вже було постановлено рішення суду, яким встановлений інший порядок користування господарськими спорудами, а таким чином, відсутні підстави для його змінення.

Згідно висновку №837/1047/1048/24 судової будівельно-технічної експертизи від 26.10.2014 року, яка була проведена експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз встановлено, що виділити в натурі - 23/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_6, в складі приміщень: частини житлового будинку літ. «В», в складі приміщень: 4а- 1 - житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове площею, 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове площею, 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, площею 10,0кв.м, 4а-5 санвузол площею 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м., а також надвірну споруду - вбиральню літ. «Т» не передбачається можливим.

Таким чином, виділити в натурі частину приміщення, яка була виділена у користування ОСОБА_6 згідно рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року є не можливим.

Однак експертом встановлено, що можливо виділити ОСОБА_6 в натурі наступні приміщення: частини житлового будинку літ. «В», в складі приміщень: 4а- 1 - житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове площею, 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове площею, 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, площею 10,0кв.м, 4а-5 санвузол площею 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м., а також надвірних споруд: вбиральню літ. «У», сараю літ. «З». Проте даний варіант не відповідає рішенню Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року, тобто є таким, що неможливо прийняти до уваги. Отже, сарай літ. «З» повинен перебувати у спільній частковій власності сторін, тобто кожних із співвласників має рівні права щодо володіння та користування даним приміщенням. У зв'язку доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтовані.

Крім того, в ухвалі суду про призначення судової будівельно-технічної експертизи судом ставилось питання про можливість виділення ОСОБА_6 в натурі наступні приміщення: частини житлового будинку літ. «В», в складі приміщень: 4а- 1 - житлове площею 13,90 кв.м, 4а-2 житлове площею, 8,90 кв.м, 4а-3 - житлове площею, 7,10 кв.м, 4а-4 кухню, площею 10,0кв.м, 4а-5 санвузол площею 4,50 кв.м, загальною площею 44,40 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м., а також надвірних споруд: вбиральню літ. «У», сарай літ. «З», зі сплатою 1/2 грошової компенсації вартості сараю літ. «З» на користь ОСОБА_3

Однак експерт не розрахував суму компенсації, посилаючись на те, що у висновку експерта №2524 від 24.01.1994 року була допущена помилка, що відповідно потягнуло неповну сплату грошових коштів на користь ОСОБА_6

Сума недоотриманої грошової компенсації з урахуванням коефіцієнта інфляції за період з 24.01.1994 року по квітень 2014 року, належної ОСОБА_6 з боку ОСОБА_3 за частину спадкового майна в домоволодінні АДРЕСА_1 на момент проведення експертизи складає 79985 грн. При цьому, районний суд обґрунтовано не погодився з висновком експерта, оскільки рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року набуло законної сили, а також не є скасованим та не зміненим до теперішнього часу.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації у розмірі 79985 гривень також не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, виділення сараю літ. «З» у користування будь-якого із співвласників можливо лише за умови компенсації вартості частки одним із співвласників на користь іншого.

В судовому засіданні сторони не просили призначити по справу додаткову або повторну експертизу, у зв'язку з чим, суд вважає, що суд позбавлений можливості вирішити питання про виділення у користування сторонам сараю літ. «З», а тому він повинен перебувати у спільній частковій власності сторін.

Необхідно також зазначити, що оскільки ОСОБА_4 не бажала збереження існуючого порядку користування, то, визначити інший порядок є неможливим.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 пояснив, що він не надав згоду на встановлення паркану, що розташований біля літньої кухні під літ. «Д» та сараєм літ. «З», що розташовані на території житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_4 також не надала жодного доказу, що встановлення паркану було узгоджено між сторонами.

На підставі викладеного, всупереч посиланню апеляційної скарги, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про усунення перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_3 шляхом знесення за власний рахунок паркану, що розташований біля літньої кухні під літ. «Д» та сараєм літ. «З», що розташовані на території житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева