АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/4429/14-ц Номер провадження 22-ц/786/201/15Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І.С. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Триголова В.М.

Суддів: Дорош А.І., Бондаревської С.М.,

при секретарі: Коваль А.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу- відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, яка в апеляційній скарзі просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким її позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулась в суд з позовом до відповідачки про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування своїх вимог зазначила, що 28 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була укладена позика грошових коштів, яка підтверджується розпискою. Відповідачка отримала від позивачки 17 920.00 грн., які зобов'язувалася повернути до 30.09.2013 року, але боржник за договором позики отримані кошти не повернула.

Позивачка ОСОБА_2 просила стягнути з відповідачки борг за договором позики у сумі 24 477.76 грн., яка складається з: 17 920.00 грн. - основна сума боргу, 1 020,00 грн. - штрафні санкції, 537.60 грн. - 3% річних, 5 000.00 грн. - моральна шкода та судові витрати в розмірі - 244.00 грн.

Також ОСОБА_2 в ході розгляду справи в суді першої інстанції пояснила, що відповідачка ОСОБА_3 працювала у неї в магазині продавцем і близько через місяць була ревізія, в ході якої було виявлено недостачу, як грошову, так і в продуктах на загальну суму 17 920.00 грн. На зазначену суму недостачі відповідачка в присутності свідків написала розписку, що отримала в позику зазначену суму і про повернення грошей через місяць.

В подальшому представник позивачки просив задовольнити основний борг на суму 17 920.00 грн. та судові витрати, від інших позовних вимог відмовився.

ОСОБА_3, заперечуючи проти позову пояснила, що дійсно працювала в магазині позивачки продавцем, проходила стажування і приблизно через місяць була ревізія і було виявлено недостачу на загальну суму 17 920.00 грн., недостача була як продуктами так і грошима. В присутності позивачки та її знайомих і під їхнім тиском вона написала розписку, що позичила гроші на вказану суму, але ніяких грошей їй позивачка не давала. Окрім цього, додатково пояснила, що в розписці немає її підпису.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Всупереч вказаним нормам, позивачкою не було представлено належних доказів на підтвердження того, що кошти в сумі 17 920 грн. були передані відповідачці саме в якості позики за відповідним договором, окрім того, враховуючи вимоги ст. 1047 ЦК України такий договір повинен був обов'язково бути вчиненим у письмовій формі, з наявними підписами сторін.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як на доказ позивачка посилалася на розписку від 28 серпня 2013 року, за якою ОСОБА_3 позичила у неї кошти в сумі 17 920.00 грн., та зобов'язалась повернути в строк до 30.09.2013 року, але при цьому особисто підтвердила в судовому засіданні місцевого суду, що гроші відповідачці не передавалися, а це була гарантія, що відповідачка поверне недостачу по магазину. Окрім цього, судом вірно враховано, що в розписці відсутній підпис позичальника, а тому критично оцінив розписку, як доказ позики.

Враховуючи викладене, місцевий суд правильно визначив, що між позивачкою і відповідачкою відповідно до вимог ст.1046 Цивільного кодексу України відсутні зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання, інших доказів про те, що позивачкою надавалися відповідачці кошти у борг суду надано не було, а тому вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом не належним чином досліджено надані сторонами докази, зокрема, розписку позики грошових коштів. Так, дана розписка не була взята судом до уваги і не може слугувати доказом на підтвердження укладення між сторонами договору позики, оскільки у ній всупереч вимог ст. 207 ЦК України відсутній обов'язковий підпис позичальника, тобто відповідачки ОСОБА_3

Крім того, колегія суддів критично оцінює пояснення позивачки, надані нею в суді апеляційної інстанції про те, що гроші фактично були передані відповідачці, відповідно до письмової розписки, так як вони суперечать її поясненням, даним в суді першої інстанції, а тому розцінює їх як намагання отримати незаконне збагачення в судовому порядку.

Таким чином, у відповідності до ст. 212 ЦПК України місцевим судом під час розгляду справи всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо були досліджені наявні у справі докази, за результатами чого ухвалено відповідне судове рішення, в якому відображено оцінку наведених сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

С.М. Бондаревська