АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1076/15 Справа № 201/4342/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мельниченко С. П. Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

19 січня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Порубай М.Л.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання приватизації недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду до ОСОБА_4, третя особа - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання приватизації недійсною.

Позов обгрунтовувала тим, що в 1960 році позивачу було надано 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В 1961 році народився ОСОБА_4, проживав у зазначеній квартирі та був в ній зареєстрований.

В 1983 році відповідач виїхав з квартири, забрав своє майно та більше не повертався, не сплачував квартплату та плату за комунальні послуги. У зв'язку з тим, що відповідач у квартирі не проживає з 1983 року, комунальні послуги не сплачує, а в свідоцтві про право власності на квартиру від 17 січня 1994 року зазначено ОСОБА_4 в якості співвласника, позивач просила поновити строк звернення до суду, посилаючись на стан здоров'я, визнати свідоцтво про право власності на житло від 17 січня 1994 року та розпорядження тресту "Дніпротрансстрой № 287 від 17 січня 1994 року на квартиру АДРЕСА_1 недійсними.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 грудня 2014 року

в задоволенні позову відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення й постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що в 1960 році сторонам, які є матір'ю та сином, було надано 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В 1961 році народився відповідач, проживав у вищезазначеній квартирі і був там зареєстрований.

В січні 1994 року квартира була приватизована, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 січня 1994 року(а.с.19). В свідоцтві зазначено два співвласника - позивач та відповідач без визначення часток власності. Свідоцтво було видане на підставі розпорядження тресту "Дніпротрансстрой" за № 287, про що є відповідний запис у свідоцтві.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців наданого 06 листопада 2014 року на запит суду, АТ Придніпровський Державний спеціалізований трест транспортного будівництва "Дніпротрансбуд" у цьому реєстрі не значиться. Вказане підприємство згідно пояснень представників сторін було правонаступником тресту "Дніпротрансстрой", яким і видавалося розпорядження про приватизацію спірної квартири.

На час розгляду справи встановити правонаступників органу приватизації тресту "Дніпротрансстрой" та встановити наявність останніх не було можливим, тому судом до участі у справі у якості третьої особи було залучено Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради.

ОСОБА_2 в позові посилалася на те, що постійно мешкає у згаданій квартирі, сплачує плату за комунальні послуги, вважала, що після приватизації вона буде одноособовою власницею квартири, однак коли отримала свідоцтво про право власності на квартиру від 17 січня 1994 року дізналася, що співвласником квартири є її син ОСОБА_4, з чим позивач на даний час не згодна. Також, позивач у заяві зазначала, що відповідач знявся з реєстраційного обліку ще в 1997 році.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку встановленому законом (ст. 345 ЦК України).

Згідно ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів,які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що відповідач на час приватизації не проживав у спірній квартирі і тому, на її думку, не мав права на приватизацію.

У відповідності до вимог ст. 57-60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При відмові у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позивач не надала суду належних та достатніх доказів на обґрунтування заявлених вимог.

Свідок ОСОБА_5 з боку позивача стверджувала, що на час приватизації відповідач не проживав у спірній квартирі. Але пояснення даного свідка спростовуються показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 не змогли пояснити суду, чи проживав відповідач на час приватизації в січні 1994 року в спірній квартирі.

Встановлено, що на час приватизації відповідач був зареєстрований за адресою квартири, що визнано сторонами по справі.

Належних та достатніх доказів не проживання відповідача в спірній квартирі на час приватизації суду не надано.

За таких обставин суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними свідоцтва про право власності на спірну квартиру та розпорядження на підставі якого воно було видане у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для позовних вимог до категорії яких належать вимоги позивача у справі законом встановлено загальну трирічну позовну давність, початок перебігу якої визначено ст. 261 ЦК України.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішення про приватизацію спірної квартири було прийнято органом приватизації 17 січня 1994 року, що свідчить про необхідність відрахування початку перебігу строку позовної давності саме із цієї дати, позовна заява позивачем до суду була подана лише 10 квітня 2013 року, тому трирічний строк позовної давності відповідно до вимог ст.ст. 260, 261 ЦК України на час звернення позивача до суду із даним позовом нею пропущено. Підставою для поновлення строків звернення до суду позивач вказує на те, що після 17 січня 1994 року тривалий час хворіла, але як було встановлено у судовому засіданні з 17 січня 1994 року по теперішній час ОСОБА_2 веде активне соціальне життя, у період з 17 січня 1994 року по 18 січня 1998 року офіційно працювала.

Як пояснюють свідки з боку позивача, ОСОБА_2 відвідувала розважальні заходи, їздила на відпочинок у інші області України, з 2009 року приймала участь у судових розглядах у м. Севастополі - тобто стан здоров'я позивача дозволяв відстоювати свої права та інтереси, звертатись до судових органів та інших органів, поважних підстав для пропуску строків позовної давності позивачкою судом не встановлено. Надані письмові докази позивачем про стан її здоров'я: виписка з історії хвороби, довідки, епікризи не підтверджують того, що саме в спірний період позивач хворіла та не мала можливості захищати свої права та інтереси.

Допитані свідки: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції чітко не підтвердили, що відповідач ОСОБА_4 разом з позивачкою в січні 1994 року - на час приватизації спірної квартири не проживав за адресою АДРЕСА_2 до 1997 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального, процесуального права, встановленим обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать законодавству, яке регулює спірні правовідносини, встановленим обставинам і матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач не надала суду першої та апеляційної інстанції належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України на підтвердження заявлених вимог.

Судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм надана належна оцінка, справа розглянута в межах позовних вимог та на підставі доказів сторін, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання приватизації недійсною- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.