У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що при укладенні 29 листопада 2012 року договору дарування квартири АДРЕСА_1, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки згідно домовленості з відповідачкою, остання мала доглядати позивача. Проте ОСОБА_4 забрала усі документи та через декілька днів після укладення спірного договору поїхала за кордон, на смс-повідомлення позивача не реагувала та не виконувала домовленості щодо забезпечення позивача. У подальшому позивач відшукав нотаріуса, яка оформлювала договір, після чого з'ясував, що укладений договір не стосується довічного утримання, а є договором дарування. Позивач зазначав, що оспорюваний правочин не відповідає інтересам останнього і в разі якщо б останній розумів би, що укладає саме договір дарування, який не передбачає його утримання, останній ніколи не був би укладений, оскільки позивач іншого житла не має і дарувати єдине житло фактично сторонній особі та залишатися без місця проживання та майна не входило позивач не бажав. У свою чергу позивач пояснив, що при укладенні оспорюваного правочину була присутня суродоперекладач знайома відповідачки, оскільки остання має такі ж вади як і позивач, а саме є глухоніма, договір укладався вночі, позивачу текст договору не читали та не перекладали, а він не розуміє українську мову.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 1255-1256 визнано недійсним.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачу було роз'яснено та зрозуміло зміст договору дарування, його правову природу, наслідки його укладення, в якому відсутні умови щодо утримання позивача, зокрема його порядку, розміру тощо. Належних доказів про визнання правочину не дійсним з підстави передбаченої ст. 229 ЦК України позивач не надав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач є хворою людиною з вадами слуху і мови, а тому він належним чином не розумів суті договору, тобто, помилився щодо умов договору, вважав, що квартира перейде у власність відповідачки після його смерті, що вона буде йому надавати допомогу пожиттєво.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що 29 листопада 2012 року сторонами було укладено договір дарування квартири, згідно умов якого позивач подарував відповідачці належну йому квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності згідно свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації державного житлового фонду УЖКГ Дарницької районної у м. Києві адміністрації від 29 листопада 2011 року (а. с. 84).

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, ОСОБА_3 зазначав, що уклав оспорюваний договір внаслідок того, що відповідачка ввійшла йому в довіру, навмисно ввела його в оману відносно природи правочину, прав та обов'язків сторін, він вважав, що укладає договір довічного утримання, за яким остання має забезпечувати його їжею, оплачувати комунальні послуги та виплачувати йому щомісячно по 1 тис. грн. (а. с. 29-31).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тобто, апеляційний суд, посилаючись лише на те, що позивач є хворою людиною з вадами слуху і мови, належним чином не розумів суті договору, помилився щодо умов договору, вважав, що оспорюваний договір є недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

При цьому суду у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, не надав належної оцінки змісту договору дарування, не звернув уваги на покази нотаріуса та сурдоперекладача щодо роз'яснення позивачу умов та правових наслідків договору дарування, після чого вказаний договір було роздруковано, прочитано та підписано позивачем. У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов'язання відповідачки надавати йому пожиттєве утримання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено судом ОСОБА_3 є глухонімим, посилання на вказану ваду здоров'я як на підставу того, що він помилився щодо підстав укладення договору дарування, та не розуміє українську мову, не є беззаперечними доказами зазначеної ним підстави визнання договору недійсним.

Обдаровувана ОСОБА_4 страждає тими ж вадами здоров'я, що і позивач.

Таким чином, всупереч вимогам ч. 1 ст. 229 ЦК України рішення апеляційного суду не містить переконливих висновків про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Оскільки апеляційним судом у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко