АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Борисової О.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київського професійного ліцею будівництва і комунального господарства про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського професійного ліцею будівництва і комунального господарства з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

Справа № 759/14534/14 Апеляційне провадження № 22-ц-796/2018/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що згідно з наказом № 116-к від 24.10.2013 року був поновлений на роботі на посаді майстра виробничого навчання з 02.07.2010 року на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2013 року. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року на його користь було стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі сумі 95 224, 12 грн. з утриманням податків та інших обов'язкових платежів. Проте, при поновленні на роботі середній заробіток був виплачений по 09.07.2013 року, а не по день фактичного поновлення на роботі (24.10.2013 року). Крім того, після поновлення на роботі під тиском з боку відповідача він вимушений був написати заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Після видачі наказу про звільнення відповідач продовжив порушення його трудових прав та повернув трудову книжку 14.11.2013 року не провівши повний розрахунок. Крім того, після свого звільнення та ознайомлення з наказом про звільнення він у заяві від 25.10.2013 року просив звільнити його з роботи з підстав невиконання відповідачем законодавства про працю та виплатити вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, проте ця заява відповідачем була проігнорована.

Посилаючись на зазначене просив стягнути 60 506,73 грн. середнього заробітку за період з липня 2013 року по серпень 2014 року, 13 49,79 грн. вихідної допомоги та 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасоване та за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року на його користь стягнуто 95 224,12 грн. Таким чином строк звернення до суду ним не пропущено. Крім того, він неодноразово зазначав, що у заяві про звільнення просив звільнити його з підстав невиконання відповідачем законодавства про працю, однак його звільнили на загальних підставах за ст. 38 КЗпП України. Вважає, що відсутність на підприємстві колективного договору не є підставою для відмови у виплаті вихідної допомоги. Крім того, довідка відповідача про відсутність оригіналу його заяви у особовій справі також вказує на порушення його трудових прав.

У судовому засіданні апелянт та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, при цьому подали клопотання, у якому просили стягнути середній заробіток за період з липня 2013 року по січень 2015 року у розмірі 83 275,82 грн.

Представник відповідача Щиглик Ю.М. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013 року ОСОБА_1 поновлено на посаді майстра виробничого навчання в Київський професійний ліцей будівництва і комунального господарства з 02.07.2010 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 32 044,50 грн. та у рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року рішення Святошинського районного суду Києва від 09.07.2013 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 95 224,12 грн. з утриманням із зазначеної суми податків та обов'язкових платежів.

Згідно з наказом № 117-к від 24.10.2013 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпПУ.

14.11.2013 року позивач ознайомився з наказом та отримав його копію, про що зроблено відповідну відмітку в наказі.

25.11.2013 року подав заяви про виплату вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

15.11.2013 року на особистий рахунок позивача було перераховано 6 014,88 грн. згідно платіжного доручення.

03.07.2014 року ОСОБА_1 подав заяву про перерахунок заробітної плати за період з 09.07.2013 року по 24.10.2013 року та виплату 15 811,89 грн.

Згідно з довідкою від 04.11.2014 року Первинної профспілкової організації з 2009 року по даний час колективний договір в Київському професійному ліцеї будівництва і комунального господарства не укладався.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що рішення суду щодо поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди виконані відповідачем у повному обсязі, після наступного звільнення з позивачем проведено належний розрахунок та видано трудову книжку. Оскільки позивач звільнений за власним бажанням та наказ про звільнення не оспорений і не скасований права на вихідну допомогу останній не має.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та це не заперечується сторонами, що всі суми, які стягнуті за рішеннями Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013 року та Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року позивачу виплачені.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Позивач вказує на те, що рішення суду про поновлення на роботі виконане не 09.07.2013 року, а лише після розгляду справи у апеляційному порядку 24.10.2013 року. Згідно зі ст. 236 КЗпП України дане питання вирішується ухвалою органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, проте з такою заявою позивач не звертався.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013 року було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2013 року та за цим рішенням розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складав 32 044,50 грн. Відповідач виплатив позивачу ті суми, які були зазначені у рішенні суду. Надалі ухвалою Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвала Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2013 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу була скасована, а справу передано на новий апеляційний розгляд в цій частині. Після нового розгляду рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу 95 224, 12 грн. з утриманням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Оскільки між сторонами розглядався спір щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та суми, визначені у рішенні суду були виплачені відповідачем після ухвалення рішення суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність затримки у виплаті цих сум.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до наказу № 117-к від 24.10.2013 року позивач звільнений за власним бажанням. Даний наказ не оспорений, не визнаний недійсним та не скасований, а відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги є безпідставними.

Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач подав заяву про звільнення у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю 25.10.2013 року, тобто вже будучи звільненим з роботи з 24.10.2013 року.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що трудові права позивача щодо незаконного звільнення були поновлені 24.10.2013 року (наказ про поновлення на роботі від 24.10.2013 року № 116-к) та цього ж дня за заявою позивача він був звільнений з власним бажанням.

Згідно з ч 1. ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 6 наказу від 24.10.2013 року № 116 - к з метою допуску до роботи ОСОБА_1 останнього направлено на обов`язковий медичний огляд.

Сторони не заперечували, що до роботи позивач у день поновлення на роботі не приступав та у цей же день був звільнений.

Заяву із зазначенням номеру рахунку у АТ «Райффайзен Банк Аваль», на який позивач просив перерахувати належні йому при звільненні кошти останній подав відповідачу лише 14.11.2013 року (а.с. 47) та 15.11.2013 року кошти були перераховані.

Оскільки позивач не працював, а за отриманням трудової книжки з`явився лише 14.11.2013 року суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вини відповідача у затримці видачі трудової книжки немає.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді