Справа № 466/7408/13 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/5184/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Мусіної Т.Г.

суддів Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря Фейір К.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 райадміністрації ОСОБА_5,

представника третьої особи Львівської міської ради ОСОБА_6,

представника третьої особи Департаменту житлового господарства

Львівської міської ради ОСОБА_7,

третьої особи ОСОБА_8 та його адвоката ОСОБА_9,

третьої особи ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Львівська міська рада, Департамент житлового господарства Львівської міської ради, ОСОБА_10, ОСОБА_8, про визнання права на користування житлом, укладення договору найму,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Львівська міська рада, Департамент житлового господарства Львівської міської ради, ОСОБА_10, ОСОБА_8, про визнання права на користування житлом, укладення договору найму, в якому просила визнати за нею право користування квартирою № 2 на вул. Варшавська, 52 у м. Львові та зобовязати ОСОБА_4 районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з нею договір найму житлового приміщення за адресою м. Львів, вул. Варшавська, 52/2.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 29.08.1970р. постійно проживала у квартирі № 2 на вул. Варшавській, 52 в м. Львові разом з чоловіком ОСОБА_11 та його матірю ОСОБА_12, яка була основним квартиронаймачем. Після смерті матері чоловіка, яка померла у 1997 році, вона фактично залишилася проживати у вищезгаданій квартирі з чоловіком та дітьми. У 2006 році позивачка травмувала ногу та на тривалий час втратила можливість пересуватись самостійно, відтак тимчасово залишила спірну квартиру та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, потребувала стороннього догляду. У 2011р. помер її чоловік, однак позивачка й надалі продовжувала проживати в с. Вовчухи, оскільки самостійно не могла за собою доглядати. У вересні 2013 року вона дізналась, що квартира опечатана працівниками ЛКП. Посилаючись на те, що на даний час вона не має доступу до квартири, де проживала однією сімєю з наймачем, просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржила позивачка.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зокрема, вказує на те, що вона поселилась у спірну квартиру 29.08.1970р. після реєстрації шлюбу з ОСОБА_11 за згодою його матері та чоловіка, в ній проживали їх діти. У 2006р. вона травмувала ногу і на тривалий час пересилилась до доньки. У 2011р. помер її чоловік і вона продовжувала тимчасово проживати у доньки в іншому населеному пункті. У вересні 2013р. вона дізналась, що квартира опечатана, є заборгованість по оплаті комунальних платежів, які сплачені в ході розгляду справи. Вважає, що суд не дав належної оцінки усім фактичним обставинам справи, причинам її тривалого не проживання в квартирі, показам її свідків, а обґрунтував рішення актом ЛКП «Варшавське» від 14.10.2011р., який складений з порушенням законодавства , та показами свідка відповідача, який не був в квартирі, довідкою з місця її реєстрації, яка була надана без її дозволу. Вважає, що вона має право на поліпшення житлових умов відповідно до п.13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в УРСР.

Заслухавши суддю-доповідач, вислухавши доводи осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд правильно прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_2 не вселялась у спірну квартиру у встановленому законом порядку, не була членом сімї основного наймача, спірна квартира не була її постійним місцем проживання і не набула право на користування цією квартирою, тому підстави визнання її наймачем спірної квартири з укладенням з нею договору найму відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є однокімнатна квартира № 2 житловою площею 10,10 кв.м. з кухнею площею 13,90 кв.м. без комунальних вигод, що розташована в мезоніні буд. № 52 по вул. Варшавській в м. Львові, не приватизована та належить до комунальної власності.

Спірна квартира по ордеру № 32 від 10.02.1965р.була надана ОСОБА_13 Окрім неї, в спірній квартирі 28.11.1966р. був зареєстрований її син ОСОБА_11 1944р.н.

Основний наймач квартири ОСОБА_13 померла 15.01.1981р. (ордер не переоформлено), син ОСОБА_11 помер 11.09.2009р. (знятий з реєстрації 13.10.2011р., що підтверджується довідками ЛКП «Варшавське-407» № 2082 від 26.09.2011р. (а.с. 6) та № 1658 від 09.07.2014р. (а.с. 148).

Шлюб між позивачкою ОСОБА_2 та сином наймача ОСОБА_13 ОСОБА_11 був зареєстрований 29.08.1970р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-АБ № 114792 (а.с. 5).

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови Верховного Суду України від 12 квітня 1985р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», розяснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен зясувати, чи дотримано встановленого порядку при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем та членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилими приміщеннями.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду жодних доказів, що вона з серпня 1970р. вселилась у спірну квартиру за письмовою згодою наймача ОСОБА_13 та її сина ОСОБА_11 та постійно проживала в цій квартирі, вела з наймачем спільне господарство.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 ніколи не ставила питання про свою реєстрацію у спірну квартиру ні за життя наймача ОСОБА_13, ні за життя свого чоловіка ОСОБА_11 та зберігала за собою право на користування житлом в буд. № 18 по вул. Зеленій в с. Вовчухи Городоцького району Львівської області, у якому постійно зареєстрована та проживає на даний час (а.с. 136 довідка Долинянської сільської ради Городоцького району).

Маленький розмір житлової площі спірної квартири (10,10 кв.м), необхідність розташування в квартирі меблів та інших речей побутового призначення, народження позивачкою дітей у 1971р., 1972р., 1976р., 1978р., 1981р. виключало постійне проживання ОСОБА_2 з дітьми у цій квартирі, тому її доводи про протилежне у позовній заяві не знайшли підтвердження як необґрунтовані докази.

Зокрема, згідно листа КП «Львівська 1-ша клінічна лікарня імені ОСОБА_14» від 05.11.2014р. № 1268р., яка територіально обслуговує мешканців будинку № 52 по вул. Варшавській в м. Львові, протягом 1970-2011р. гр.-ка ОСОБА_2 за медичною допомогою у вказану установу не зверталась (а.с. 135), хоча в позовній заяві стверджує, що мала проблеми зі здоровям, що також є доказом її не проживання в спірній квартирі.

Відповідно до листа ПАТ «Львівгаз» від 27.10.2014р. № 01-2/67654 газопостачання за адресою АДРЕСА_1 (абонент ОСОБА_15М.) припинено з 13.01.1998р. (а.с. 134), тобто не виконувались обовязки споживача вказаних послуг.

З відомостей про нарахування та оплату послуг з постачання холодної води у АДРЕСА_2 вбачається, що з січня 2004р. жодного разу не здійснювалась плата за воду та станом на вересень 2014р. заборгованість становить 944,57 грн. (а.с. 158, 161-163); за обслуговування будинку та прибудинкової території ЛКП за кв. № 2 рахується заборгованість з 1997р. (а.с. 125, 130, 156-157), яка станом на 17.09.2014р. становить 2432,37 грн.

Наведеним також підтверджується не проживання позивачки у спірній квартирі, оскільки протягом багатьох років вона не виконувала свої обовязки як споживач житлово-комунальних послуг.

У звязку з не проживанням в квартирі мешканців і позивачки, зокрема, неутримання квартири, остання перебуває в незадовільному технічному стані, що підтверджується актом ЛКП «Варшавське-407» від 14.10.2011р., згідно якого дощата підлога в кватирі прогнила, стеля прогнила внаслідок замокання, віконні рами потребують заміни, стіни потребують оштукатурення. В квартиру припинено електро та газопостачання, особистих речей та речей домашнього вжитку в квартирі немає, квартира опломбована (а.с. 124).

Доводи апеляційної скарги про те, що цей акт немає доказової сили, оскільки свідчить про незаконне проникнення в її квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не підтвердила своє законне право на користування спірною квартирою станом на день складання акту, ЛКП «Варшавське-407» є балансоутримувачем будинку № 52 по вул. Варшавській в м. Львові, який як і кв. № 2 є комунальною власністю, і мав право та зобовязаний був перевірити технічний стан комунальної власності АДРЕСА_3, оскільки стан вказаної квартири порушував права мешканців квартир першого поверху ОСОБА_10 та ОСОБА_16 та безпечні умови проживання.

Технічними висновками «НДІ Проектреконструкція» та про стан конструкцій та інженерних мереж АДРЕСА_4 від 2014р. підтверджується, що в кв. № 2 внаслідок довготривалого замокання від несправної покрівлі деревяні балки прогнили, прогнулись, опорна частина балок втратила несучу здатність, про що свідчать провисання перекриття в кв. № 2, існує реальна загроза обвалу перекриття (а.с. 211-221).

Мешканці квартири № 1 першого поверху як і свідок ОСОБА_17, що проживає по сусідству, підтвердили, що позивач ОСОБА_2 ніколи в спірній квартирі разом з наймачем ОСОБА_13 не проживала і в квартиру не вселялась, не проживала в цій квартирі також разом з чоловіком ОСОБА_11, який жив з позивачкою в селі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона не проживає у спірній квартирі тимчасово лише з березня 2006р. за станом здоровя у звязку з травмою ноги, тому її право підлягає захисту, не заслуговують на увагу, оскільки судом достовірно встановлено з врахуванням вищенаведених доказів, яким суд дав належну оцінку і не погодитись з якою у судової колегії немає підстав, що ОСОБА_2 ніколи не поселялась у спірну квартиру та в ній не проживала як член сімї наймача, з приводу травми ноги перебувала на стаціонарному лікуванні у Городоцькій центральній районній лікарні Львівської області за місцем своєї реєстрації та проживання лише протягом місяця з 02.03.2006р. по 03.04.2006р. (а.с. 44 довідка лікарні). Інших доказів позивачкою не надано.

На обліку для покращення житлових умов ОСОБА_2 у м. Львові не перебуває, що підтвердив представник Львівської міської ради в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позивачка ОСОБА_2 не набула права на користування спірною квартирою у встановленому законом порядку ні з 1970р. після реєстрації шлюбу з сином наймача ОСОБА_13, ні в послідуючі роки, тому правові підстави для зміни в її користь договору житлового найму та укладення такого на її імя на спірну квартиру відповідно до вимог ст. 106 ЖК України відсутні.

Враховуючи, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які є підставами для скасування рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

ОСОБА_18