Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1638/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 55 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Зарицької Г.В., Якухно О.М.,

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство», за участю третьої особи на стороні відповідача директора ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації за несвоєчасно виплачені кошти при звільненні

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року ОСОБА_2, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, звернувся до суду з позовом в якому на обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 04.02.2002 р. по 17.05.2006 р. перебував з відповідачем у трудових відносинах. Проте, відповідно до наказу від 17.05.2006 р. № 38 був звільнений з роботи за п. 1ст.40 КЗпП України. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22.01.2015 року у справі № 285/4142/14-ц встановлено, що відповідач не донарахував позивачу 90,20 грн. вихідної допомоги при звільненні та 70,55 грн. компенсації за невикористані дні відпустки. Виплату зазначених сум за виконавчим листом відповідач провів лише 22.04.2015 року. Враховуючи, що відповідач не виплатив позивачу при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, посилаючись на ст. 117 КЗпП України, просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з моменту звільнення по день остаточного розрахунку в сумі 145502,00 грн.

В липні 2015 року ОСОБА_2 подав заяву про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачені кошти при звільненні в розмірі 100 грн. На обґрунтування вимог зазначив, що відповідач не виконав вимоги ст. 2 Закону України «Про компенсацію втрат в частині доходів, у звязку з порушення строків їх виплати», відповідно до якої компенсація громадян втрати частини доходів, у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Відповідач був зобовязаний провести розрахунок з позивачем 17.05.2006 р., а провів його 22.04.2015 р. без нарахування компенсації.

Ухвалою суду від 27 липня 2015 року вищевказані позови були обєднанні в одне провадження.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з державного підприємства «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 964 грн. 47 коп. та на користь держави судовий збір в розмірі 9 грн. 64 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно зясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зокрема, судом не застосовані норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», не вірно оцінені докази, помилково зроблені висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до ухвалення на його думку незаконного рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи відсутність між сторонами спору про стягнення вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки за період з 17.05.2006 року (день звільнення) по 23.10.2014 року (день звернення з позовом про стягнення недоотриманих виплат), відмовив у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період.

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2014 року (день звернення з позовом) по 22.04.2015 року (день фактичного розрахунку) в сумі 964 грн. 47 коп., суд, з урахуванням вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України та наявності між сторонами спору, виходив із істотності суми відшкодування порівняно із середньомісячним заробітком ОСОБА_2 в розмірі 940 грн. та інших конкретних обставин справи, серед яких також врахував тривалість часу, протягом якого позивач не переймався невиплатою належних йому сум.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції виходив з безпідставності вимог в цій частині через те, що суми вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку є разовими доходами позивача, а тому правові підстави для стягнення компенсації відсутні.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитись неможливо виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 згідно наказу № 38 від 17.05.2006 року звільнено з посади юрисконсульта ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» у звязку з скорочення штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.3).

В день звільнення позивача відповідачем проведено розрахунок з ним в сумі 2658,52 грн., що підтверджується розрахунковою відомістю №36 за травень 2006 року (а.с.52).

18.05.2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» про поновлення на роботі та стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, незаконно утриману заробітну плату в розмірі 480 грн. та невиплачену заробітну плату за час виконання обовязків старшого інспектора відділу кадрів у розмірі 950 грн. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 18.07.2006 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 03.10.2006 року, у задоволенні зазначених вимог було відмовлено (а.с.28-30,86).

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» заборгованості по заробітній платі в сумі 153 грн. 44 коп. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.12.2013 року по справі №285/5081/13-ц позов задоволено. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28.01.2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено (а.с.72-74).

23.10.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» на його користь 90,20 грн. недонарахованої вихідної допомоги при звільненні та 73,67 грн. недонарахованої компенсації за невикористані дні відпустки.

22.01.2015 року рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду позов задоволено частково : на користь позивача з відповідача стягнуто 90,20 грн. недонарахованої вихідної допомоги при звільненні та 70,55 грн. недонарахованої компенсації за невикористані дні відпустки (а.с.4,5).

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11.03.2015 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги відповідача на вищезазначене рішення (а.с.87).

Постановою ВДВС Новоград-Волинського МУЮ від 27.04.2015 року було закінчено виконавче провадження про стягнення з ДП «Новоград-Волинський досвідне лісомисливське господарство» на користь ОСОБА_2 вказаних сум в розмірі 160, 75 грн., у звязку із сплатою відповідачем боргу в повному обсязі 22.04.2015 року (а.с.11).

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Висновки суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2006 року (день звільнення) по 23.10.2014 року (день звернення з позовом про стягнення недоотриманих виплат) з врахуванням наведених вище норм є вірними виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач до подачі 23 жовтня 2014 року позову про стягнення недонарахованих сум вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустки, двічі 18.05.2006р. та в жовтні 2013 року звертався до суду з позовами до ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» про стягнення невиплачених з вини підприємства коштів, але вимог про виплату спірних сум вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку у вказаних справах не заявляв.

З вимогами про виплату спірних коштів у позасудовому порядку до відповідача також не звертався. Будь-яких належних доказів, які б підтверджували наявність спору між сторонами щодо виплати суми недоплаченої вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку безпосередньо після звільнення та до подачі позову до суду позивачем під час розгляду справи надано не було.

За таких обставин, встановивши відсутність між сторонами спору про стягнення суми недоотриманої вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки за період з 17.05.2006 року по 23.10.2014 року, суд обґрунтованого відмовив у задоволенні позову навівши відповідні мотиви.

Висновок суду про можливість зменшення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2014 року (день звернення з позовом) по 22.04.2015 року (день фактичного розрахунку) у звязку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком позивача та через наявність спору між сторонами про розмір належної ОСОБА_2 до виплати вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку є вірними з врахуванням наведених вище норм, та в тому числі на підставі розяснень, що містяться у п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Судом встановлено, що з позовом до суду про стягнення з відповідача недорахованої вихідної допомоги при звільненні в розмірі 90 грн. 20 коп. та недорахованих коштів за невикористанні дні відпустки в розмірі 73 грн. 67 коп., позивач звернувся 23 жовтня 2014 року.

Рішенням суду, позовні вимоги були задоволені частково і судом стягнуто на користь ОСОБА_2 90,20 грн. недонарахованої вихідної допомоги при звільненні та 70,55 грн. недонарахованої компенсації за невикористані дні відпустки у загальному розмірі 160 грн. 75 коп. Розрахунок з позивачем проведено 22.04.2015 року. Тому суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що з врахуванням дати звернення позивача з позовом до суду та дати проведення з ним повного розрахунку, такий проведено несвоєчасно і доказів наявності поважної причини порушення вимог чинного законодавства відповідач суду не надав.

Однак при розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції на порушення положення п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995р. № 100, у своїх розрахунках середнього заробітку замість 125 робочих днів врахував 126 робочих днів, помилково включивши в період розрахунку день виплати позивачу спірної суми 22.04.2015 року та належними доказами не з'ясував розмір середньоденного заробітку позивача на день звільнення.

Із наданих відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції довідок про середню заробітну плату (а.с.6,8,47,49), змісту рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22.01.2015 року (яке відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення), вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення була розрахована позивачем шляхом ділення заробітної плати за березень-квітень 2006 року в розмірі 1880 грн. 40 коп. (940,20 грн.+940,20 грн.), що враховується для цього розрахунку, на 42 робочих дня у розрахунковому періоді і складає 44 грн. 70 коп. Проте такий розрахунок є невірним.

Відповідно до вказаної норми права, із врахуванням наведених у довідці № 420 від 27.09.2009р., кількості робочих днів 41 та зарплати позивача за 2 місяця, які передували його звільненню - середньоденна заробітна плата складає 45 грн. 86 коп. (згідно розрахунку : 940,20грн. + 940,20 грн. : 41р.д. = 45,86 грн.)

Таким чином, передбачений позивачу для стягнення з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.10.2014 року по 22.04.2015 року повинен складати 5732,25 грн. (згідно розрахунку : 125 робочих дні х 45 грн.86 коп. = 5732,25 грн.)

Також суд першої інстанції зменшуючи розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні припустився помилки в обрахунку цієї суми та в порушення положень ст.117 КЗпП України не врахував, що дана сума розраховується виходячи із частковості задоволених вимог про стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, розміру спірної суми, на яку мав право позивач, частки, яку вона становила у заявлених вимог та її істотності порівняно із розміром нарахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так з матеріалів справи вбачається, що судом вимоги про стягнення на користь ОСОБА_2 недонарахованої вихідної допомоги при звільненні та недонарахованої компенсації за невикористані дні відпустки задоволені частково на загальну суму 160 грн. 75 коп. Дана присуджена сума у заявлених вимогах позивача становила 98,09% (з розрахунку : 160,75 грн. х 100 % : 163,87 грн., де 160,75 грн. присуджена сума; 163,87 грн. заявлена позивачем сума позову).

Згідно проведеного розрахунку, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 5732,25 грн., у звязку з чим розмір середнього заробітку з урахуванням частки присудженої суми та її істотності із розміром середнього заробітку повиннен складати 5623,01 грн. (з розрахунку : 98,09% х 5732,01 грн. : 100 % = 5623,01 грн., де 98,09 % - частка присудженої суми, 5732,01 грн. сума середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Зазначена сума визначена без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника.

Виходячи з вищевикладеного, на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні, шляхом збільшення розміру стягнення з 964 грн. 47 коп. до 5623 грн. 01 коп.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність також зміни рішення суду в частині судових витрат, які підлягають стягненню на користь держави. У звязку з чим, відповідно до ст. 88 ЦПК України, колегія суддів збільшує розмір судового збору з 9 грн. 64 коп. до 56 грн. 16 коп.

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію втрат в частині доходів, у звязку з порушення строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру : пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до положень п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Встановивши, що несвоєчасно виплачена позивачу частина вихідної допомоги та частина компенсації за невикористані дні відпустки є разовими виплатами, суд першої інстанції з урахуванням положень вищевказаних норм права дійшов правильного висновку про відсутність у позивача права на отримання компенсації у звязку з порушенням строків їх виплати, а тому обґрунтовано відмовив у задоволені позову в цій частині, навівши відповідні мотиви.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року в частині стягнення з Державного підприємства «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та на користь держави судового збору змінити, збільшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 964 грн. 47 коп. до 5623 грн. 01 коп. та судового збору з 9 грн. 64 коп. до 56 грн. 16 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Судді :