Справа № 461/7766/15 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/6247/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца&nbsp; Ю.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Крайник Н.П.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 05 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управляння Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

встановила:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управляння Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також про заборону відповідачу надавати йому консультації.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03 липня 2015 року він звернувся до Головного управляння Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зі зверненням в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації». Вважає, що відповідь направлена на його адресу, не відповідає вимогам пункту 22 вказаного Закону, так як організація, яка не є розпорядником публічної інформації, зобов'язана передати запит на розгляд до компетентного органу. Вважає, що відповідач свого обов'язку не виконав, а обмежився черговий раз наданням відповіді, що змушувало його робити повторні запити. Вказує, що обмеження, встановлені відповідачем на отримання інформації, є порушенням його немайнових прав. Моральну шкоду у зв'язку з такими діями відповідача оцінює у суму 300 гривень. Крім того, просить відшкодувати матеріальні витрати, пов'язані зі зверненням до суду, у сумі 1004 гривні, а всього 1304 гривні. Просить заборонити відповідачу надавати йому консультації та надсилати на електронну адресу вітання з державними та релігійними святами.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 серпня 2015 року у задоволені цього позову ОСОБА_2 відмовлено.

Це рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі посилається на незаконність і необґрунтованість рішення, ухвалення такого з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що суд не звернув уваги на те, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти днів з дня отримання запиту. Просить рішення суду скасувати та встановити, що справа підлягає розгляду у порядку адміністративного провадження (а.с. 38-40).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось, а тому колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - без здійснення фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення цієї скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб. Поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_2, останній, з посиланням на положення ст.ст.3,11,15,16,269,271,1166,1167,1174 ЦК України, звернувся до суду з вимогою відшкодувати завдані йому діями службових посадових осіб Головного управляння Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області майнові збитки та заподіяну моральну шкоду внаслідок неналежного виконання відповідачемсвоїх обов'язків, передбачених п.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». В той же час, позивач не ставить питання щодо визнання дій чи бездіяльності відповідача незаконними.

У відповідності до положень ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 ч.1 ст.17 КАС України спори фізичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності віднесено до компетенції адміністративних судів.

Відповідно до ч.2 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Захист прав в порядку цивільного судочинства здійснюється у разі їх порушення. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов'язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, в супереч твердженням апелянта, судом першої інстанції, виходячи із характеру спірних правовідносин, які хоча і склались між фізичною особою та об'єктом владних повноважень, як розпорядником публічної інформації, однак, в силу диспозитивності вимог позивача, який не ставить питання щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності відповідача щодо доступу до публічної інформації, а лише ставить питання провідшкодування майнових збитків та моральної шкоди, обґрунтовано розглянуто цей спір в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до положень ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Породжуючи настання цивільних прав та обов'язків згідно з ч.2 ст.11 ЦК України відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Як визначено в ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так само, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 р. зазначено: «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

В той же час, приписами ст.1174 ЦК України, на яку посилається позивач, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно приписів статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Однак, ні доводами позовної заяви, ні в апеляційній скарзі позивач не довів як самого факту заподіяння йому майнових збитків чи моральної шкоди і їх розміру, так і причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і заподіяною шкодою, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив йому у задоволенні цих позовних вимог за недоведеністю.

Проте, позивач не позбавлений можливості оскаржити неправомірність дій чи бездіяльності відповідача, як розпорядника публічної інформації, щодо доступу до публічної інформації в порядку звернення до адміністративного суду, у відповідності до положень ст.17 КАС України та ставити питання про відшкодування шкоди відповідно до ст.21 цього ж кодексу.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що Галицьким районним судом м.Львова правильно встановлено фактичні обставини справи, зібраним доказам дана належна оцінка, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, передбачена чинним Цивільним процесуальним кодексом України, рішення відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не вбачає підстави для скасування чи зміни цього рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Крайник Н.П.