АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1094/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 409/863/14-ц Третяк О.Г.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 листопада 2014 року по справі за позовом Кредитної спілки «Айдар-Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач - Кредитна спілка «Айдар-Кредит» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 29 грудня 2012 року між кредитною спілкою та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 212 згідно якого останньому на умовах строковості, платності та забезпеченості було надано кредит у розмірі 297 300,00 грн. з кінцевим строком його повернення відповідно до графіку розрахунків - 29 вересня 2013 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 25,0 % річних. Пунктом 3.7 цього договору також передбачено, що за будь-яких умов, у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково, з першого дня прострочення цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком і встановлюється процентна ставка у розмірі 162,0% річних.

За умовами зазначеного Кредитного договору позичальник ОСОБА_2 зобов'язувалася погашати заборгованість за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами згідно з обумовленим сторонами графіком погашення кредитної заборгованості.

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 своїх договірних зобов'язань за вказаним Кредитним договором того ж дня, тобто 29 грудня 2012 року, між позивачем КС «Айдар-Кредит» та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з кожним окремо, були укладені Договори поруки № 212, згідно яких останні поручилися перед кредитором за виконання позичальником у повному обсязі узятих на себе кредитних зобов'язань та взяли на себе солідарну з ним (боржником) відповідальність за їх невиконання.

КС «Айдар-Кредит» свої договірні зобов'язання за Кредитним договором № 212 від 29 грудня 2012 року виконала в повному обсязі, надавши позичальнику ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі, однак останній узяті на себе зобов'язання належним чином не виконує та порушує умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим станом на 13.05.2014 року утворилась значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої становить 641 695,58 грн. та складається з заборгованості по тілу кредиту - 297 300,00 грн., а також заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами - 344 395,58 грн.

Крім того, 29 грудня 2012 року між КС «Айдар-Кредит» та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № 213 на тих самих умовах та на строк, що і Кредитний договір, укладений з ОСОБА_2, за яким ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 326 300,00 грн.

З метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань за вказаним Кредитним договором того ж дня, тобто 29 грудня 2012 року, між позивачем КС «Айдар-Кредит» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір поруки № 213, згідно якого останній поручився перед кредитором за виконання позичальницею у повному обсязі узятих на себе кредитних зобов'язань та взяв на себе солідарну з нею відповідальність за їх невиконання.

КС «Айдар-Кредит» свої договірні зобов'язання за Кредитним договором № 213 від 29 грудня 2012 року виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_3 кредит у вищезазначеному розмірі, однак остання узяті на себе зобов'язання належним чином не виконує та порушує умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим станом на 13.05.2014 року утворилась значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої становить 704 289,49 грн., з якої 326 300,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 377 989,49 грн. - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконують свої кредитні зобов'язання та в добровільному порядку повертати кредитній спілці запозичені грошові кошти не бажають, позивач КС «Айдар-Кредит» просив суд у примусовому порядку:

- стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як солідарних боржників, на його користь кредитну заборгованість за Кредитним договором № 212 від 29 грудня 2012 року в сумі 641 695,58 грн.;

- стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як солідарних боржників, на його користь кредитну заборгованість за Кредитним договором № 213 від 29 грудня 2012 року в сумі 704 289,49 грн.

- стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь судові витрати, понесені ним по справі.

У судовому засіданні представник позивача - КС «Айдар-Кредит» підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 проти задоволення позовних вимог КС «Айдар-Кредит» заперечував в повному обсязі, посилаючись на безпідставність цих позовних вимог. При цьому він вказував на те, що на протязі багатьох останніх років між КС «Айдар-Кредит» та відповідачами дійсно неодноразово укладались кредитні договори, зокрема з ОСОБА_2: Кредитний договір № 106 від 29.05.2012 року на суму 225 500,00 грн., який було закрито 29.12.2012 року; Кредитний договір № 212 від 29.12.2012 року на суму 148 650,00 грн.; Кредитний договір № 212а від 29.12.2012 року на суму 148 650,00 грн., та з ОСОБА_3: Кредитний договір № 105 від 29.05.2012 року на суму 250 000,00 грн., який було закрито 29.12.2012 року, Кредитний договір № 213 від 29.12.2012 року на суму 108 766,66 грн., Кредитний договір № 213а від 29.12.2012 року на суму 108 766,66 грн., Кредитний договір № 213б від 29.12.2012 року на суму 108 766,66 грн. Проте позивач чомусь посилається на Кредитний договір № 212 від 29.12.2012 року, начебто укладений з позичальником ОСОБА_2 на суму 297 300,00 грн., та на Кредитний договір № 213 від 29.12.2012 року, начебто укладений з позичальницею ОСОБА_3 на суму 326 300,00 грн., що не відповідає дійсності. Крім того, позивач КС «Айдар-Кредит» неправомірно пред'являє вимоги до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як поручителів за договорами поруки за №№ 212, 213 від 29.12.2012 року, оскільки на час звернення позивача з позовом до суду передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк від дня настання строку виконання основних зобов'язань по вищезазначеним кредитним договорам вже сплив.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 листопада 2014 року позовні вимоги КС «Айдар-Кредит» задоволено частково.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь позивача КС «Айдар-Кредит» заборгованість по Кредитним договорам № 212 та № 213 від 29.12.2012 року в загальному розмірі 1 345 985,07 грн.

У задоволенні решти заявлених позивачем КС «Айдар-Кредит» вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача КС «Айдар-Кредит» в солідарному порядку 7 308,00 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Не погодившись із таким рішенням районного суду відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просять скасувати це судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї скарги апелянти ОСОБА_2 посилаються на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянти вказують на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог КС «Айдар-Кредит» до відповідача ОСОБА_4 - як поручителя в кредитних правовідносинах, суд не надав оцінку тим обставинам, що інші відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також є поручителями один у одного, та не зробив з приводу цих обставин жодних висновків.

Крім того, апелянти вказують і на те, що суд першої інстанції не з'ясував усіх обставин, щодо отримання ними у позивача кредитів та їх погашення.

Так, згідно відповідей Голови правління КС «Айдар-Кредит» від 15.11.2013 року, наданих на їх звернення, протягом 2012-2013 років між кредитною спілкою та позичальником ОСОБА_2 були укладені наступні кредитні договори:

- Кредитний договір № 106 від 29.05.2012 року на суму 225 500,00 грн., який було закрито 29.12.2012 року;

- Кредитний договір № 212 від 29.12.2012 року на суму 148 650,00 грн.;

- Кредитний договір № 212а від 29.12.2012 року на суму 148 650,00 грн.

Між кредитною спілкою та позичальницею ОСОБА_3 були укладені:

- Кредитний договір № 105 від 29.05.2012 року на суму 250 000,00 грн., який було закрито 29.12.2012 року;

- Кредитний договір № 213 від 29.12.2012 року на суму 108 766,66 грн.;

- Кредитний договір № 213а від 29.12.2012 року на суму 108 766,66 грн.;

- Кредитний договір № 213б від 29.12.2012 року на суму 108 766,66 грн.

Проте позивач в обґрунтування своїх вимог чомусь посилався на Кредитний договір № 212 від 29.12.2012 року, начебто укладений з позичальником ОСОБА_2 на суму 297 300,00 грн., та на Кредитний договір № 213 від 29.12.2012 року, начебто укладений з позичальницею ОСОБА_3 на суму 326 300,00 грн., що не відповідає дійсності.

Однак, суд першої інстанції на вказані обставини належної уваги не звернув, у зв'язку з чим безпідставно стягнув з відповідачів кредитну заборгованість за вказаними кредитними договорами, які не мали місця.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковій зміні, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, в даному випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повному обсязі відповідає цим вимогам процесуального закону.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового).

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Підстави для припинення поруки визначені законодавцем у ст. 559 ЦК України.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції у цілому правильно керувався зазначеними нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також умовами укладених між сторонами спору Кредитних договорів та Договорів поруки, а тому встановивши факт неналежного виконання позичальниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань, дійшов обґрунтованого висновку про примусове стягнення з них на користь кредитора - позивача КС «Айдар-Кредит» виниклої кредитної заборгованості.

При цьому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку й про те, що порука ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, встановлена Договорами поруки за №№ 212, 213 від 29 грудня 2012 року, припинила свою дію на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, а відтак останні не несуть солідарної відповідальності як поручителі за невиконання боржниками узятих на себе зобов'язань за Кредитними договорами № 212 та № 213 від 29.12.2012 року.

Разом із тим, покладаючи на відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарний обов'язок по погашенню кредитної заборгованості за Кредитним договором № 212 та Кредитним договором № 213 від 29 грудня 2012 року в загальному розмірі 1 345 985,07 грн., суд першої інстанції безпідставно послався на ч. 3 ст. 61 та ч.ч. 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, чим фактично в порушення принципу диспозитивності, встановленого ч. 1 ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позивачем КС «Айдар-Кредит» вимог, оскільки з зазначених підстав останнім позову до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заявлялось.

Крім того, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі та стягуючи з відповідачів на користь позивача понесені ним по справі судові витрати в солідарному порядку, суд першої інстанції не врахував, що ці судові витрати не є будь-яким грошовим боргом чи результатом шкоди, завданої внаслідок делікту, в зв'язку з чим ці судові витрати позивача повинні бути компенсовані останньому за рахунок відповідачів у розмірі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, кожним окремо.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 листопада 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення в частині, що стосується порядку стягнення з позичальників - відповідачів по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитної заборгованості за укладеними між ними та кредитором - КС «Айдар-Кредит» Кредитними договорами № 212 та № 213 від 29 грудня 2012 року, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 на користь КС «Айдар-Кредит» кредитну заборгованість за Кредитним договором № 212 від 29 грудня 2012 року в розмірі 641 695,58 грн. та стягнувши з відповідачки ОСОБА_3 на користь КС «Айдар-Кредит» кредитну заборгованість за Кредитним договором № 213 від 29 грудня 2012 року в розмірі 704 289,49 грн.

При цьому питання, що стосується розподілу судових витрат між сторонами, судова колегія вирішує за правилами, встановленими ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України, виходячи із принципу пропорційності до розміру задоволених позовних вимог.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що між ними та КС «Айдар-Кредит» укладалися зовсім інші кредитні договори та на інші грошові суми, ніж ті, на які посилався позивач в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, то ці доводи апелянтів судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів цивільної справи, 29 грудня 2012 року між Кредитною спілкою «Айдар-Кредит» та членом цієї кредитної спілки позичальником ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 212, засвідчений підписами сторін, згідно якого останньому на умовах строковості, платності та забезпеченості було надано кредит саме, у розмірі 297 300,00 грн. з кінцевим строком його повернення - 29 вересня 2013 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 25,0 % річних (а.с. 16-17).

При цьому факт отримання позичальником ОСОБА_2 зазначеної грошової суми за вказаним кредитним договором готівкою підтверджується видатковим касовим ордером № 3122 від 29.12.2012 року (оригінал якого досліджувався в судовому засіданні суду першої інстанції), який містить підпис позичальника про отримання безпосередньо в касі кредитної спілки грошових коштів у якості кредиту (а.с.18).

Крім того, в матеріалах цивільної справи міститься й Кредитний договір № 213 від 29 грудня 2012 року, укладений між Кредитною спілкою «Айдар-Кредит» та членом цієї кредитної спілки позичальницею ОСОБА_3, згідно якого останній на умовах строковості, платності та забезпеченості було надано кредит у розмірі 326 300,00 грн. з кінцевим строком його повернення - 29 вересня 2013 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 25,0 % річних (а.с. 23-24).

Вказаний кредитний договір також підписаний сторонами: кредитором і позичальницею й до цього часу, як і кредитний договір, що був укладений між КС «Айдар-Кредит» та ОСОБА_2, в установленому порядку недійсним не визнаний.

При цьому факт отримання позичальницею ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 326 300,00 грн. за Кредитним договором № 213 від 29 грудня 2012 року готівкою підтверджується видатковим касовим ордером № 3123 від 29.12.2012 року (оригінал якого досліджувався в судовому засіданні суду першої інстанції), який містить підпис позичальниці про отримання безпосередньо в касі кредитної спілки зазначеної грошової суми в якості кредиту (а.с. 25).

Інші доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням районного суду та суб'єктивної його переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, й не містять передбачених законом підстав для подальшої зміни чи скасування ухваленого судом першої інстанції по справі рішення.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст.ст. 553, 554 ЦК України, ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Змінити рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 листопада 2014 року в частині, що стосується порядку стягнення з позичальників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитної заборгованості за укладеними між ними та Кредитною спілкою Айдар-Кредит» Кредитними договорами № 212 та № 213 від 29 грудня 2012 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Айдар-Кредит» кредитну заборгованість за Кредитним договором № 212 від 29 грудня 2012 року в загальній сумі 641 695 (шістсот сорок одну тисячу шістсот дев'яносто п'ять) грн. 58 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Айдар-Кредит» кредитну заборгованість за Кредитним договором № 213 від 29 грудня 2012 року в загальній сумі 704 289 (сімсот чотири тисячі двісті вісімдесят дев'ять) грн. 49 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Айдар-Кредит» 1 740,00 (одну тисячу сімсот сорок) грн. судового збору, сплаченого останньою при зверненні до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Айдар-Кредит» 1 923 (одну тисячу дев'ятсот двадцять три) грн. 17 коп. судового збору, сплаченого останньою при зверненні до суду першої інстанції.

У решті рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 12 листопада 2014 року, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог Кредитної спілки «Айдар-Кредит» про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кредитної заборгованості за Кредитними договорами № 212 та № 213 від 29 грудня 2012 року як солідарних боржників (поручителів), - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: