Провадження № 22-ц/780/770/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С.М.
Категорія 47 26.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

26 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Сушко Л.П.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в Київській області про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та неустойки за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа: міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в Київській області (далі - МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в Київській області) про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та неустойки за прострочення сплати аліментів.

Вимоги позову обґрунтувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 10 вересні 1997 року. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Зазначала, що згідно з рішенням суду з ОСОБА_4 на її користь стягнуто аліменти на утримання їхньої дочки у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 25% заробітку, починаючи з 22 березня 1996 року. На виконання рішення суду 18 жовтня 1999 року судом був виданий виконавчий лист. Проте відповідач рішення суду належним чином не виконує та не сплачує аліменти у повному розмірі, внаслідок чого станом на 20 лютого 2012 року має заборгованість у розмірі 26 151 грн.

Вказувала, що 12 квітня 2012 року постановою державного виконавця МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в Київській області виконавче провадження з примусового стягнення аліментів закінчено, у зв'язку з досягненням дочкою повноліття, однак відповідач заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 26 151 грн. не сплатив.

З урахуванням уточнень розміру позовних вимог, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за аліментами у розмірі 24351 грн., неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 498 715 грн. 77 коп., а також судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 30 000 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за аліментами, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість відповідача за аліментами підлягає стягненню з нього у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення.

Такі висновки суд першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що з сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 10 вересні 1997 року. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 187 Сімейного кодексу України (далі - СК України), один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.

Відповідно до положень ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду .

Вказана норма закону визначає порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до ст. 187 СК України.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) і відповідно до ч. 7 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір.

Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

По справі встановлено, що рішенням Білоцерківського міського суду Київської області від 03 квітня 1996 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 25% заробітку, починаючи з 22 березня 1996 року. На виконання вказаного рішення суду 18 жовтня 1999 року суд видав виконавчий лист №2-1712 (а.с.15).

12 квітня 2012 року постановою державного виконавця МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції в Київській області виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1712 закінчено, у зв'язку з досягненням дитиною повноліття. Заборгованість станом на день повноліття дитини (20 лютого 2012 року) становить 26 151 грн. (а.с. 66)

Водночас, судом першої інстанції встановлено, що з урахуванням наданих відповідачем доказів часткової сплати аліментів, ОСОБА_4 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 24 351 грн., що не заперечується сторонами.

Установивши, що аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням суду і повторному стягненню не підлягають, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за аліментами, оскільки заборгованість відповідача за аліментами підлягає стягненню з нього у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення.

Таким чином рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду про часткове задоволення позову ОСОБА_2 щодо стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 29 800 грн.

Статтею 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань має бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 допустив заборгованість по сплаті аліментів, починаючи з листопада 2004 року по лютий 2012 року та згідно з розрахунком, який зроблений у відповідності до вимог ч.1 ст. 196 СК України, сума неустойки за прострочення сплати аліментів за вказаний період складає 498 715 грн. 77 коп.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 в період сплати аліментів знаходився на лікуванні з приводу хвороби на вогнищевий туберкульоз (з 28 липня 2005 року по 11 серпня 2005 року); переніс операцію в інституті пульмонології у м.Києві (з 16 серпня по 07 вересня 2005 року); хворів на гострий гнійний підщелепний лімфаденіт (з 29 вересня по 06 жовтня 2008 року), що підтверджуються довідками Білоцерківській міській лікарні №1 та випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 24 жовтня 2014 року № 951 (а.с.45-46, 52).

Судом встановлено, що у відповідача в 2001 році помер батько ОСОБА_6, в 2011 році померла мати ОСОБА_7 та брат ОСОБА_8, що не заперечується сторонами та підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть (а.с. 53 - 55).

Також судом враховано, що згідно з даними довідки приватного підприємства «Валоїс» ОСОБА_4 працює водієм на вказаному підприємстві та отримує заробітну плату в межах мінімальної заробітної плати (а.с.56).

Із урахуванням положення ч.1 ст.196 СК України, суд першої інстанції, установивши матеріальний та сімейний стан відповідача, як платника аліментів, дійшов обгрунтованого висновку щодо зменшення розміру неустойки за прострочення сплати аліментів та визначив її у розмірі 29 800 грн.

Отже, правильно встановивши розмір неустойки, суд першої інстанції дійшов вірного й обгрунтованого висновку щодо зменшення розміру такої неустойки за наявності для цього відповідних правових підстав.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи й узгоджується з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову частково і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді