Номер провадження: 22-ц/785/4196/15
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ПАТ "Державний ощадний банк України" - Шидерової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк", на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк", до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Ізмаїльський РВ ГУДМС України в Одеській області, Орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку осіб, що мешкають в ньому,

в с т а н о в и л а:

25 червня 2014 року Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" (далі - Банк) звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 вересня 2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №1491-ДКФ, за яким позичальнику було передано грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 28000 дол. США на строк до 20 вересня 2017 року із сплатою 14 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку. 28 вересня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки №176897, за яким вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Боржник порушив зобов'язання за кредитним договором. Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10

червня 2010 року розірвано кредитний договір та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 236344, 71 грн., за обслуговування кредиту в розмір 1080 грн., а всього 237424,71 грн., звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4. 21 січня 2014 року Банком відповідачці ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем її проживання: АДРЕСА_2, була направлена Вимога про звільнення житлового приміщення та зняття за реєстрації, яка не виконані. Тому Банк вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 7, 12, 33, 35, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", позивач остаточно просив суд виселити відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку, та стягнути судові витрати в сумі 243,60 грн. (а.с. 2-3, 21-22).

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8, проти позову заперечував й в своїх поясненнях зазначав, що в іпотечній квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася.

Представник третьої особи, Ізмаїльської РВ ГУ ДМС України в Одеській області, в судове засідання не з'явився.

Представник третьої особи, Орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, в судове засідання не з'явився, але на дала письмові пояснення, у яких з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини, не була надана згода на її виселення із квартири.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 54-55).

В апеляційній скарзі позивач, Банк, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, судом не враховано те, що всі мешканці на вимоги Банку мають звільнити житловий будинок добровільно, а у разі відмови у звільненні будинку підлягають примусовому виселенню за рішенням суду (а.с. 59-61).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача, Банку, пояснення на апеляцію представника позивача ПАТ "Державний ощадний банк України" - Шидерової Н.С., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку) та виселення всіх мешканців (ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку").

За ст. 38 і ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", за якими Банк як іпотекодержатель має право на продаж предмету іпотеки та на виселення мешканців з житла, що є предметом іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №1491-ДКФ, за яким

позичальнику було передано грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 28000 дол. США на строк до 20 вересня 2017 року із сплатою 14 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку (а.с. 4-7).

28 вересня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки №176897, за яким вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

Боржник порушив зобов'язання за кредитним договором. Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2010 року розірвано кредитний договір та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 236344, 71 грн., за обслуговування кредиту в розмір 1080 грн., а всього 237424,71 грн., звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 (а.с. 15).

21 січня 2014 року Банком відповідачці ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем її проживання: АДРЕСА_2, була направлена Вимога про звільнення житлового приміщення та зняття за реєстрації (а.с. 14).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що законних підстав для виселення всіх мешканців житлового будинку, який є предметом іпотеки немає, з огляду на наступне.

Частиною ч. 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

За змістом положень статей 33, 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до частини 2 статті 35 Закону України "Про іпотеку".

У частинах 1 та 2 статті 40 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

У пункті 43 постанови № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39- 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не надано доказів щодо невиконання вищевикладених вимог Банку, оскільки в матеріалах справи наявна письмова вимога від 21 січня 2014 року, яку Банк направив іпотекодавцю про виселення відповідачки ОСОБА_4, але докази того, що вказана вимога направлялась та була отримана відповідачкою відсутні. Боржнику, відповідачу ОСОБА_5, Банк Вимоги взагалі не направляв.

Судом встановлено, що в спірній квартирі, який належить на праві власності відповідачці ОСОБА_4зареєстровані та проживають вона, відповідач ОСОБА_5 та неповнолітня дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. До звернення Банку до суду з позовом не обговорювалось питання щодо дотримання процедури виселення даних осіб з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження кожного з них про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що недотримання вищевказаної процедури є підставою для відмови у позові про виселення з приміщення, що є предметом іпотеки і на яке звернуто стягнення, тому вимоги Банку про виселення є передчасними.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи про виселення не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, та скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову про виселення.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк", відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік