Справа № 163/231/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О.С.
Провадження № 22-ц/773/811/15 Категорія: 30 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Завидовської-Марчук О.Г., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 15 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 15 квітня 2015 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Любомльського районного суду Волинської області від 15 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач та його представник, кожен окремо, апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечила, просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спільного майна подружжя, які регулюються нормами Сімейного кодексу України, в зв'язку з чим застосування до даних правовідносин положень ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України є безпідставним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2000 року, який розірвано заочним рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 17 серпня 2010 року (а.с. 7).

Під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Mercedes-Benz Е200», номер кузова НОМЕР_1, 1996 року випуску, сірого кольору, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с. 9).

25 жовтня 2013 року ОСОБА_4 видала довіреність на розпорядження вказаним транспортним засобом на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 17). 7 листопада 2013 року Стахановським ЦНП УДАІ УМВС України в Луганській області даний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с. 9).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Як передбачено ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, спір між сторонами виник щодо спільного майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Позивач, із покликанням на норми ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, обгрунтовував заявлений позов тими обставинами, що відповідач без згоди та відому позивача відчужила спільне майно подружжя - транспортний засіб, чим завдала шкоди його майновому праву.

Проте відносини між сторонами регулюються нормами шлюбно-сімейного законодавства і не є деліктними.

Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності у зв'язку із заподіянням майнової та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що на даний час неможливо встановити місцезнаходження спірного автомобіля та визначити його вартість суд до уваги не бере, оскільки за відсутності спільного майна в натурі сторони можуть вирішити питання про відповідну грошову компенсацію частки одного із подружжя, а встановлення дійсної ринкової вартості майна необхідне як для визначення розміру такої грошової компенсації, так і для визначення розміру відшкодування майнової шкоди.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав для застосування до даних правовідносин норм ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України немає, оскільки спір між сторонами виник з приводу поділу спільного майна подружжя, а тому дані правовідносини регулюються нормами СК України.

Отже з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, що перевірені в апеляційному суді, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не є підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 15 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді