Справа № 362/3339/14-ц Головуючий у І інстанції Марчук О. Л.
Провадження № 22-ц/780/2545/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 57 28.05.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 травня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Голуб С.А.,

при секретарі Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м.Києві, треті особи: Реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0800 га (кадастровий номер НОМЕР_1) та житлового будинку по АДРЕСА_1 а також земельної ділянки, площею 0,0837 га (кадастровий номер НОМЕР_2) по АДРЕСА_2, які вона придбала за трьома договорами купівлі-продажу від 8 травня 2009 року.

Вказувала, що за постановою слідчого СУ ГУ МВС України в м.Києві від 10 жовтня 2012 року в кримінальному провадженні № 0000014 за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191 КК України, було накладено арешт на належні їй земельні ділянки і житловий будинок по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2. Арешт накладено 15 серпня 2013 року реєстраційною службою Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області шляхом внесення відомостей про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, у вступній частині постанови слідчого про накладення арешту на майно від 10 жовтня 2012 року міститься посилання тільки на кримінальну справу, порушену відносно ОСОБА_4 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Однак ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2014 року кримінальне провадження № 0000014 відносно ОСОБА_4, за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, закрито, а відтак на думку позивача, немає підстав для подальшого обтяження у вигляді накладення арешту на належне їй вказане нерухоме майно. Також, зазначає, що у вказаній постанові слідчого відсутнє будь-яке посилання про накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0837 га, що розташована по АДРЕСА_2 а відтак підстави для внесення відомостей про обтяження до Єдиного реєстру заборон відсутні.

- 2 -

Зазначала, що у період часу із 2002 року по 2011 рік вона перебувала із відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року. Посилаючись на те, що у рішенні суду про розірвання шлюбу міститься вказівка про відсутність між сторонами спору щодо поділу майна подружжя, вважає, що нерухоме майно, на яке накладено арешт є її особистою приватною власністю.

Вказувала, що вона не має жодного відношення до кримінального провадження відносно ОСОБА_3, а останній не має відношення до арештованих об'єктів нерухомого майна, накладений слідчим арешт порушує її право власності, а тому просить звільнити з-під арешту та зняти заборону на відчуження належного їй нерухомого майна у вигляді житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0800 га, розташованих по АДРЕСА_1 земельної ділянки площею 0,0837 га, розташованої по АДРЕСА_2, а також, усунути перешкоди їй у здійсненні права власності щодо вказаного нерухомого майна, шляхом вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про його обтяження.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що арешт накладено у зв'язку із наявністю кримінальної справи відносно ОСОБА_4, яка закрита ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2014 року. Крім того, суд прийшов до хибних висновків, що арештоване спірне майнно є спільною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 При цьому суд не врахував, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 січня 2011 року шлюб між ними розірвано і в рішенні вказано, що спору щодо поділу майна подружжя між ними немає, а це згідно ч.3 ст.61 ЦПК України є преюдиційним фактом і не потребує доказування. Зазначає, що спірне майно було придбано за кошти, які належали їй особисто. У зв'язку з тим, що сплив трирічний строк позовної давності за вимогами про розподіл майна після розірванян шлюбу, це майно належить позивачці і не є майном ОСОБА_3 Крім того, ОСОБА_2 не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою, а тому підстави для арешту будинку і ділянок відсутні.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_2 задоволити у повному обсязі.

Представник ГУ МВС України у м.КиєвіФастівської міської ради Київської області проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись законність і обгрунтованість судового рішення.

Решта учасників до суду не з'явилися. про час розгляду справи повідомлялися належним чином, їх неявка згідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх

- 3 -

вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що із 12 жовтня 2001 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 січня 2011 року (а.с.46).

В період шлюбу сторони за трьома договорами купівлі-продажу від 8 травня 2009 року придбали на ім'я ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 в с.Рославичі Васильківського району Київської області та земельну ділянку площею 0,0800 га (кадастровий номер НОМЕР_1) за цією ж адресою, а також земельну ділянку площею 0,0837 га (кадастровий номер НОМЕР_2) по АДРЕСА_2 (а.с.20-21,24-25,27-29).

Право власності на вказане майно у встановленому законом порядку зареєстроване за прозивачкою ОСОБА_2

Також судом встановлено, що у провадженні слідчого управління ГУ МВС України у м.Києві перебувала кримінальна справа № 18-592 у відношенні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190 та ч.5 ст. 191 КК України, яка в даний час розглядається Голосіївським районним судом м.Києва (а.с.155-156).

З метою забезпечення можливої конфіскації майна та можливого цивільного позову, постановою слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві від 10 жовтня 2012 року накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0800 га та житловий будинок по АДРЕСА_1 в с.Рославичі, а також земельну ділянку площею 0,0837 га по АДРЕСА_2, які як вказано у постанові придбані ОСОБА_3 в період шлюбу у спільну власність.

На підставі вказаної постанови слідчого відомості про арешт внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що стверджується витягом з реєстру від 21 грудня 2012 року, та іншими витягами з реєстру.

Відмовляючи у задоволенні позову про звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що спірне майно у вигляді двох земельних ділянок та будинку, на яке накладено арешт в межах кримінального провадження у відношенні ОСОБА_3, придбано позивачкою і ОСОБА_3 в період зареєстрованого шлюбу за договорами купівлі-продажу і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд виходив з того, що позивачка не довела вказані нею підстави позову, а саме, що дане майно є лише її особистою власністю.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Зокрема, прийшовши до висновку, що спірне майно придбано в шлюбі і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3, з урахуванням приписів закону щодо рівності часток подружжя на спільне майно, суд не вирішив питання про можливість звільнення з-під арешту половини майна, належного позивачці.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними чи неправильно

- 4 -

застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до правового висновку, який зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 15 травня 2013 року при розгляді справи № 6-26 цс 13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з-під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване в процесі кримінального провадження майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Згідно статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» судам необхідно мати на увазі, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до ст.ст.22, 28 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Відхилення від начала рівності часток подружжя суд може допустити, враховуючи лише інтереси неповнолітніх дітей або заслуговуючі на увагу інтереси одного з подружжя. В справах про виключення з опису майна, що становить спільну сумісну власність сім'ї чи селянського (фермерського) господарства, частка боржника визначається відповідно до правил ст.ст.17,18 Закону «Про власність» і ст.123 Цивільного кодексу УРСР.

Поскільки судом встановлено і це не заперечується сторонами, що житловий будинок і земельна ділянка по пров.Артурівсьому 1, а також земельна ділянка по АДРЕСА_2 придбані ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в період зареєстрованого шлюбу і є їх спільною сумісною власністю, а також враховуючи вимоги закону щодо рівності часток подружжя, позов підлягає до часткового задоволення, а саме в частині звільнення з-під арешту 1/2 частини арештованого майна у вигляді будинку і двох ділянок.

Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо вилучення записів про обтяження майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають, бо відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться реєстратором на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. В даному випадку позивачка вправі подати рішення суду про звільнення з-під арешту до реєстратора, який вилучить відповідний запис. У випадку відмови у вилученні запису позивачка вправі оскаржити таке рішення до суду у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що арешт на майно накладено слідчим в межах розслідування кримінальної справи лише у відношенні ОСОБА_4, необгрунтовані та

- 5 -

спростовуються матеріалами справи, в яких містяться супровідні листи СУ ГУ МВС України у м.Києві та прокуратури м.Києва про направлення кримінальної справи до Голосіївського районного суду м.Києва, з яких вбачається, що це одна справа у відношенні ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Доводи апелянта про те, що суд не врахував, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року шлюб між сторонами розірвано і в рішенні вказано, що спору щодо поділу майна подружжя між ними немає, а це згідно ч.3 ст.61 ЦПК України є преюдиціним фактом і не потребує доказування необгрунтовані. Предметом спору в даній справі було розірвання шлюбу, а не поділ майна, таких вимог жодна із сторін не заявляла, а відтак такі посилання суду не є обов'язковими при вирішенні даного спору.

Твердження апелянта про те, що після розірванню шлюбу між сторонами сплив трирічний строк позовної давності за вимогами про розподіл спільного сумісного майна і це майно належить позивачці і не є майном ОСОБА_3, необгрунтовані.

Згідно положень ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу, а розпоряджання таким майном здійснюється за взаємною згодою співвласників.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що вона не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою у кримінальному проавдженні, а тому підстав накладати арешт у слідчого не було, необгрунтовані, поскільки слідчій чітко вказав у постанові, що арешт накладається з метою забезпечення в можливої конфіскації майна та забезпечення цивільного позову на майно придбане обвинуваченимОСОБА_3 та Беляєвою в період шлюбу у спільну власність.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Позов задоволити частково. Звільнити з-під арешту 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0837 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої по вулиці Георгіївська 8 в селі Рославичі Васильківського району Київської області.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: