Справа № 384/1472/13 Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/549/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С.М.
Категорія 18 26.01.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Білоконь О.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: ОСОБА_3, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту договору страхування та стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ПрАТ «СК «Інгосстрах»), треті особи: ОСОБА_3, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив визнати незаконною відмову ПрАТ «СК «Інгосстрах» у виплаті страхового відшкодування, визнати недійсним пункт 16.6. договору страхування наземного транспорту від 04 квітня 2007 року в частині виключення відповідальності страховика, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалося особою, що не вписана в свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та не мала довіреності на керування транспортним засобом чи тимчасового реєстраційного талону (для фізичних осіб), подорожнього листа або довіреності (для водіїв юридичних осіб) та яка не входить до переліку осіб, визначених в заяві на страхування чи договорі, а також стягнути з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на свою користь 92 416 грн. 63 коп. у рахунок виплати страхового відшкодування.

Вимоги позову обґрунтував тим, що 04 квітня 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах», правонаступником якого є ПрАТ «СК «Інгосстрах», укладено договір страхування наземного транспорту, згідно з яким є застрахованим належний позивачу автомобіль марки Mitsubishi модель L 200, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вигодонабувачем за цим договором є ПАТ КБ «ПриватБанк».

Зазначав, що 15 травня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої застрахований автомобіль отримав механічні пошкодження. Відповідно до умов вказаного договору страхування позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом від 05 червня 2013 року ПрАТ «СК «Інгосстрах» відмовила йому у виплаті страхового відшкодування на підставі пункту 16.6 договору страхування у зв'язку з тим, що на момент ДТП застрахованим автомобілем керував ОСОБА_3, який не вписаний в свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не мав довіреності на право керування автомобілем, а також він не входить до кола осіб, визначених в заяві про страхування або цього договору.

Вважає, що така відмова у виплаті страхового відшкодування є незаконною, а пункт 16.6 договору страхування наземного транспорту від 04 квітня 2007 року не відповідає вимогам пунктів 2.1, 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, в редакції, яка діяла на момент ДТП, зазначений пункт договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив задовольнити його позовні вимоги.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2013 року позов задоволено.

Визнано незаконною відмову ПрАТ «СК «Інгосстрах» у виплаті страхового відшкодування.

Визнано недійсним пункт 16.6 договору страхування наземного транспорту від 04 квітня 2007 року в частині виключення відповідальності страховика, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалося особою, що не вписана в свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та не мала довіреності на керування транспортним засобом чи тимчасового реєстраційного талону (для фізичних осіб), подорожнього листа або довіреності (для водіїв юридичних осіб) та яка не входить до переліку осіб, визначених в заяві на страхування чи договорі.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_2 92416 грн. 63 коп. у рахунок виплати страхового відшкодування (а.с.82-86).

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК«Інгосстрах» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 травня 2014 року заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 (а.с.143-146).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 27 травня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.179-181).

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та враховуючи висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасоване рішення та які відповідно до вимог ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах», правонаступником якого є ПрАТ «СК «Інгосстрах» і ОСОБА_2 укладено договір страхування наземного транспорту, за умовами якого страховик взяв на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку, який входить до переліку страхових випадків, в тому числі і пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП за його участю, здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві, яким є ПАТ КБ «ПриватБанк», а страхувальник зобов'язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови правил страхування. Об'єктом страхування за цим договором є майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням вищевказаним транспортним засобом марки Mitsubishi модель L 200, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.19-20).

Пунктом 16.6 умов страхування, які є невід`ємною частиною зазначеного вище договору страхування визначено, що страховик не несе відповідальності, якщо, зокрема, керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалося особою, що не вписана у свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та не мала довіреності на керування транспортним засобом чи тимчасового реєстраційного талону (для фізичних осіб), подорожнього листа або довіреності (для водіїв, юридичних осіб) та яка не входить до переліку осіб, визначених в заяві на страхування чи в цьому договорі.

Згідно з пунктом 5.4 Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) страховик не несе відповідальності, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалося особою, яка не входить до переліку осіб, визначених в заяві на страхування чи договорі страхування.

Як вбачається з договору страхування ОСОБА_2 з Правилами добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) та умовами страхування ознайомлений, про що засвідчив своїм підписом в цьому договорі.

По справі встановлено, що 15 травня 2013 року у м.Фастові Київської області сталася ДТП за участю застрахованого транспортного засобу - автомобіля марки Mitsubishi модель L 200, реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті якої автомобілю отримав механічні пошкодження. При цьому керування застрахованим автомобілем здійснював ОСОБА_3, що підтверджується довідкою ВДАІ Фастівського МВ ГУМВС України в Київській області (а.с.15) та не заперечується сторонами по справі.

Також встановлено, що в заяві на страхування та оспорюваному договорі страхування наземного транспорту від 04 квітня 2007 року ОСОБА_3 не визначений таким, що мав право керувати застрахованим транспортним засобом.

Згідно з експертною оцінкою ПрАТ «СК «Інгосстрах» від 22 травня 2013 року №2764 вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля становить 93 754 грн. 88 коп. (а.с.16-18).

З матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СК «Інгосстрах» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.12).

Листом від 05 червня 2013 року ПрАТ «СК «Інгосстрах» відмовила ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування на підставі пункту 16.6 вказаного вище договору страхування у зв'язку з тим, що керування транспортним засобом на момент ДТП здійснював ОСОБА_3, який не вписаний в свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не мав довіреності на право керування автомобілем або тимчасового реєстраційного талону, шляхового листа, а також він не входить до кола осіб, визначених в заяві про страхування або умовами договору страхування (а.с.11).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПрАТ «СК «Інгосстрах» відмовило ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених умовами пункту 16.6 договору страхування наземного транспорту від 04 квітня 2007 року, які суперечать пунктам 2.1, 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Суд зазначив, що на момент страхового випадку ОСОБА_3 використовував застрахований транспортний засіб відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки він керував автомобілем з дозволу ОСОБА_2, мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та свідоцтво про реєстрацію, а тому пов'язаний з цим користуванням транспортним засобом майновий інтерес страхувальника є застрахованим.

Вважав, що положення пункту 16.6 оспорюваного договору страхування про те, що страховик не несе відповідальності, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалося особою, що не вписана в свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та не мала довіреності на керування транспортним засобом чи тимчасового реєстраційного талону (для фізичних осіб), подорожнього листа або довіреності (для водіїв, юридичних осіб) та яка не входить до переліку осіб, визначених в заяві на страхування чи договорі - є несправедливим відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак згідно з ч.5 ст.18 цього Закону підлягає визнанню недійсним.

Проте до таких висновків суд першої інстанції дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

По справі встановлено, що вказаний вище договір страхування укладено на виконання договору застави, укладеного 04 квітня 2007 року між ОСОБА_2 і ПАТ КБ «ПриватБанк», з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 04 квітня 2007 року.

Пунктом 4.2 договору страхування передбачено, що страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві.

При апеляційному розгляді справи встановлено, що відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 03 січня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором від 04 квітня 2007 року становить 4 986, 96 доларів США, з яких: заборгованість по тілу кредит 4983,60 доларів США, заборгованість по відсотках 3,36 доларів США (а.с.196). У зв'язку з настанням страхового випадку ПАТ КБ «ПриватБанк» не ставило питання перед ПрАТ «СК «Інгосстрах» про виплату страхового відшкодування в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором від 04 квітня 2007 року та заперечувало проти стягнення страхового відшкодування на користь позивача у зв'язку з відсутністю для цього законних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Частиною 3 статті 18 вказаного Закону закріплено, які умови можуть бути визнані несправедливими. Такими умовами є:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5 ст.18 цього Закону)

Колегія суддів вважає, що положення пункту 16.6 оспорюваного договору страхування про те, що страховик не несе відповідальності, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалося особою, що не вписана в свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та не мала довіреності на керування транспортним засобом чи тимчасового реєстраційного талону (для фізичних осіб), подорожнього листа або довіреності (для водіїв, юридичних осіб) та яка не входить до переліку осіб, визначених в заяві на страхування чи договорі, не можна вважати несправедливими, оскільки вони не суперечать та узгоджуються з вимогами ч.3 ст.18 «Про захист прав споживачів» та не зумовлюють зміну інших умов договору.

При цьому доводи позивача про те, що він не мав реальної можливості ознайомитися з положеннями п.16.6 договору страхування перед його укладенням у зв'язку з тим, що ці положення надруковані кеглем набагато меншого шрифту за основний текст, а тому вважає, що вони є несправедливими у розумінні п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування.

Як зазначалося вище, перед підписанням оспорюваного договору страхування ОСОБА_2 був ознайомлений не тільки з умовами страхування а й з Правилами добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), якими також передбачено, що страховик не несе відповідальності, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалося особою, яка не входить в перелік осіб, визначених в заяві на страхування чи договорі (пункт 5.4 Правил Правилами добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного).

Висновок суду про те, що умови пункту 16.6 договору страхування суперечать пунктам 2.1, 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, а тому ПрАТ «СК «Інгосстрах» незаконно відмовило ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування, є необґрунтованими, оскільки Правила дорожнього руху не регулюють відносини у сфері страхування, зокрема, щодо підстав виплати страхового відшкодування.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою й норми ч. 1 ст. 638 ЦК України, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що зі змістом оспорюваного договору страхування та додатків до нього позивач був ознайомлений, погодився з ним та виконував умови вказаної угоди. Під час дії договору страхування жодна із сторін не зверталася одна до одної щодо включення або виключення окремих частин правочину.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивач не довів обставин, на які посилається як на обґрунтування позовних вимог, а тому у суду першої інстанції не було законних підстав для застосування приписів ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та, відповідно, задоволення позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» задовольнити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: ОСОБА_3, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту договору страхування та стягнення страхового відшкодування - відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді