Провадження № 2/752/2075/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.01.2015 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

в с т а н о в и в:

у вересні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися у суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

В обгрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 19 грудня 2013 року між ними і відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири № 15, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 6206.

Відповідно до п. 2.2 договору продавець отримав суму у розмірі 846 882 грн. за продане нерухоме майно, які сплачені покупцем до підписання цього договору відповідно до Постанови Правління НБУ "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" від 06.06.2013 р. № 210, зареєстрованого Міністерством юстиції України 02 липня 2013 року за № 1109/23641.

Позивачі зазначають, що фактично грошових коштів у сумі 846 882 грн. за даним договором купівлі-продажу квартири вони не отримували. Відповідачем порушено умови договору, а саме п. 1.1 договору та п. 5.2.1 договору.

Також позивачі посилаються на те, що вони постійно проживають у вищевказаній квартирі та сплачують за комунальні послуги, а тому, на їх думку, вищевказаний договір існує тільки формально.

Позивачі вказують на те, що договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним у зв"язку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. 1 ст. 215 ЦК України.

За таких підстав, позивачі просять визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19 грудня 2013 року, укладений між ними та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом КМНО АДРЕСА_5, зареєстрований в реєстрі за № 6206.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали свої позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.

Відповідач в судове засідання повторно не з"явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином.

Вислухавши пояснення позивачів та їх представника, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, належала на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 червня 1998 року Державною адміністрацією Московського району м. Києва згідно з розпорядженням (наказом) від 01 червня 1998 року № 18655, зареєстрованим в Київському міському бюро тенічної інвентаризації 19 червня 1998 року, записано в реєстрову книгу за № 5486, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 17 квітня 2012 року, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав, Державним реєстратором, приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5

19 грудня 2013 року між ОСОБА_1, ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_2 (на підставі довіреності, посвідченої 08 червня 2012 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 2-962) - Продавці, з однієї сторони, та ОСОБА_4 - Покупець, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 76,5 кв. метрів, житловою площею 51,0 кв. метри, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 6206 (а.с. 6-7).

Згідно п. 2.2 вказаного договору купівлі-продажу продавець отримав суму у розмірі 846 882 грн. за продане нерухоме майно, які сплачені покупцем до підписання цього договору відповідно до Постанови Правління НБУ "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" від 06.06.2013 р. № 210, зареєстрованого Міністерством юстиції України 02 липня 2013 року за № 1109/23641.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, одним із правових наслідків договору купівлі-продажу є перехід майна та права власності на це майно до покупця.

У даному випадку з наявних у справі письмових доказів - договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, відповідно до якого позивачі продали і передали, а відповідач купила і прийняла квартиру АДРЕСА_1, вбачається, що ОСОБА_4 не тільки прийняла від позивачів майно - спірну квартиру, а й розпоряджається цим майном.

Як на правову підставу своїх позовних вимог, позивачі посилаються на ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частинах 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Звертаючись у суд з даним позовом, позивачі посилаються на те, що в порушення умов п. 2.2 договору купівлі-продажу відповідачемне здійснено розрахунок за договором від 19 грудня 2013 року в сумі 846 882 грн. У позовній заяві позивачі зазначають, що вони проживають у спірній квартирі, сплачують за комунальні послуги. Тому, на їх думку, вищевказаний договір існує тільки формально та підлягає визнанню недійсним у зв"язку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. 1 ст. 215 ЦК України.

В обгрутування своїх вимог позивачі посилаються на письмові докази, а саме акт щодо їх проживання у спірній квартирі та квитанції про оплату комунальних псслуг.

Проте, суд не може прийняти до уваги зазначені письмові докази, оскільки з копій паспортів, виданих позивачам, вбачається, що 24 грудня 2013 року їх реєстрація у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, була скасована, після чого 14 січня 2014 року вони були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6.

Позивачами не було надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження їх доводів щодо відсутності розрахунку за договором купівлі-продажу. Відповідач ОСОБА_4, яка є дочкою позивача ОСОБА_1, в судове засідання не з"явилася.

Суд також враховує, що згідно п. 2.2 договору купівлі-продажу продавець отримав суму у розмірі 846 882 грн. за продане нерухоме майно, які сплачені покупцем до підписання цього договору.

Питання про розірвання оспорюваного договору купівлі-продажу позивачами не ставиться.

Зі змісту позовної заяви також убачається, що про укладення договору купівлі-продажу позивачі дізналися відразу, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 безпосередньо приймали участь при його укладенні. Подальше звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору майже через рік фактично свідчить про наступне схвалення позивачами правочину.

Окільки волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання наслідків, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215 та 216 ЦК України, ст. 10, 13, 30, 60, 212 та 213 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: