БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/5109/15-ц
провадження № 2/361/2426/15
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Селезньової Т.В.,

при секретарі - Коваль А.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4 Держземагенства у Броварському районі, ОСОБА_5 селищна рада Броварського району Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його реєстрації, -

встановив:

Позивачі просять суд визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_5 селищної ради Броварського району Київської області № 214 від 03.07.2012р. про передачу у власність ОСОБА_6 (пізніше у шлюбі змінила прізвище на ОСОБА_3) земельної ділянки к.н.:01:002:0052 для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий ОСОБА_6 на підставі оспорюваного рішення селищної ради, та скасувати державну реєстрацію даного державного акту.

Позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є добросовісним користувачем земельної ділянки біля її домоволодіння по вул. Польовій, №19 в с. Велика Димерка, оскільки з свого народження і після смерті її батьків протягом всього часу проживала в цьому будинку, постійно користувалась вказаною ділянкою як городом, потім поділила город на дві частки - двом синам - ОСОБА_2 (позивачу) і ОСОБА_7 (батьку відповідачки). У травні 2015 року вона вирішила передати належну їй земельну ділянку синові ОСОБА_2, і тоді ж дізналась, що вказана земельна ділянка вже передана у власність відповідачці, хоча згоди на передачу вказаної земельної ділянки від подачці вона не давала. Вважає, що передачею землі у власність відповідачці порушені її права як єдиного законного землекористувача.

У судовому засіданні позивачка підтримала позов, пояснила, що раніше син ОСОБА_8 разом з дружиною і його дочкою (відповідачкою) проживали у подарованій йому частині будинку, користувались городом, який вона відвела синові, після синового розлучення невістка і онука в тій частині будинку не проживали, онука (відповідачка) повернулась жити у будинок вже після смерті свого батька - ОСОБА_7; вона позивачка - спадщину після сина ОСОБА_8 не приймала і не заперечувала, щоб онука жила у другій половині будинку. Оскільки онука до неї погано ставиться, ігнорує, не допомагає, грубіянить, то вона тепер хоче землю повернути собі, щоб жити і користуватись землею до кінця життя або передати землю сину ОСОБА_9.

Позивач ОСОБА_2 підтримав доводи першого позивача - його матері ОСОБА_1, позовні вимоги мотивував тим, що отримав від матері у дар 1/2 частину будинку, а іншу 1/2 частину отримав у дар ОСОБА_7 (його брат і батько відповідачки); раніше городом користувались обидва брати кожен своєю частиною, яку виділила мати. Відповідачка у частку будинку, що належала її батькові ОСОБА_8, повернулась жити лише після смерті батька; про те, що вона приватизувала ту частину городу, якою раніше користувався ОСОБА_7, і прихопила ще їхньої землі, він дізнався, коли у травні 2015 року звернувся до селищної ради з заявою про приватизацію своєї частки землі. Вважає, що відповідачка земельну ділянку отримала незаконно, оскільки мати згоди не давала; він також не ставив свій підпис у документах по узгодженню меж, а в даному документі стоїть ймовірно підпис його брата ОСОБА_10. Вважає рішення селищної ради незаконним, таким, що порушує його права.

Представник позивача ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог послався на те, що ОСОБА_1 є єдиним, законним і добросовісним користувачем даної земельної ділянки, якою користувалась понад 15 років, отримавши будинок і землю від її батьків. Вважає, що відповідачка отримала ділянку у власність незаконно, бо був порушений порядок, встановлений Земельним кодексом, оскільки вся процедура приватизації була явно спрощена і проведена менш ніж за два місяці, тому не може бути законною; не було зібрано підписи сусідів землекористувачів, в тому числі не було підписів обох позивачів; селищна рада неправомірно не повідомила позивачів про передачу земельної ділянки відповідачці, чим порушила їхні права, і не отримала їхню згоду; не були дотримані вимоги ст.116 ЗК України про те, що земельна ділянка передається іншій особі лише після припинення права користування в порядку, визначеному законом, або після її вилучення; вважає, що згідно ст.119 ЗК України позивачка ОСОБА_1 мала першочергове право на отримання даної ділянки у власність, бо там народилась, і що всі інші особи могли набути права на отримання даної ділянки лише у випадку її відмови. Просив визнати рішення селищної ради незаконним і державний акт недійсним та скасувати їх на підставі ст.155, ст.152 ЗК України як такі, що порушують права позивачів.

Відповідач ОСОБА_5 селищна рада заперечень не надав.

Відповідач ОСОБА_4 Держземагенства у Броварському районі заперечень не надав.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, пояснила суду, що дану частину будинку вона отримала у спадок після батька; що батько при житті і вона після смерті батька постійно користувались городом за садибою, ця частина городу розташована окремо від земельної ділянки для обслуговування будинку, але безпосередньо за нею; що раніше ніяких спорів між її батьком і позивачами з приводу користування городом не було; в 2012 році вона займалась оформленням документів щодо отримання даної земельної ділянки (якою раніше користувався як городом її батько) і позивачка достовірно знала про це, оскільки вона показувала всі документи позивачці, а та постійно цікавилась як йдуть справи; документи вона збирала всі у відповідності до вимог закону, неодноразово зверталась до землевпорядника, у районний земельний відділ, на місце неодноразово виїжджав землемір; був конфлікт з сусідами Савикіними, які претендували на дану ділянку, і з цього приводу вони разом з позивачкою ходили до селищної ради для з'ясування даного конфлікту, і радою було відмовлено Савикіним у їх претензіях на дану землю, а їй надано згоду на отримання даної земельної ділянки у власність без підпису вказаних сусідів у акті узгодження; всіма іншими суміжними землекористувачами акт узгодження меж був підписаний. Вручення державного акту було урочистим, прилюдним, у залі сільради, коли одразу державні акти на землю вручались багатьом мешканцям села, після чого оприлюднювалась дана інформація і висвітлювалась у газеті, і саме позивачка їй показувала газету, сказавши, що відповідачку привітали з землею в газеті. Вважає, що земельну ділянку отримала у власність законно, відкрито, з дотриманням всіх вимог закону.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, свої заперечення обґрунтував тим, що на час, коли відповідачка оформляла документи і отримувала землю у власність, позивачі про це знали і були згодні; крім того, позивачка ОСОБА_1 не була законним користувачем ні вказаної земельної ділянки, ні суміжної, оскільки на той момент вона не була вже власником будинку, який ще раніше подарувала своїм двом синам. Позивач ОСОБА_2 є власником другої половини будинку, але його права на отримання земельної ділянки для обслуговування будинку, а також для ведення особистого селянського господарства не порушені, він має можливість реалізувати це право, а до отриманої нею земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства він ніякого відношення не має. Вважає, що позивачі не надали ніяких доказів на підтвердження того, що передана відповідачці земельна ділянка раніше була виділена позивачам чи будь кому з них, чи що вони постійно і на законних підставах користувались саме цією ділянкою. При передачі земельної ділянки відповідачці у власність нею були зібрані і необхідні документи і повністю були дотримані всі вимоги закону, а радою прийнято законне рішення з дотриманням визначеної законом процедури.

Суд, розглядаючи дану праву, вислухавши сторони, дослідивши подані докази, встановив такі факти і дійшов таких висновків:

Рішенням ОСОБА_5 селищної ради Броварського району Київської області № 214 від 23.03.2012р. затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, яка була надана для ведення особистого селянського господарства, та передано безкоштовно у власність ОСОБА_6 земельну ділянку для особистого селянського господарства площею 0,168га в смт. В.Димерка, землевпорядній організації доручено виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку громадянці ОСОБА_6, землевпорядній службі внести відповідні зміни до земельно - кадастрової документації.

Згідно Довідки ОСОБА_5 селищної ради від 2.06.2015р. №436, виданої ОСОБА_2 на його звернення стосовно передачі йому у власність земельної ділянки площею 0,15 га по вул.. Польова б/н , - вказана земельна ділянка перебуває в приватній власності гр. ОСОБА_3.

Згідно Довідки виконкому ОСОБА_5 селищної ради за земельно - кадастровими даними за ОСОБА_6 значиться земельна ділянка площею 0,1680 га в смт. В.Димерка, для особистого селянського господарства кадастровий номер :01:002:0052.

На дану земельну ділянку на підставі рішення ради №214 від 23.03.2012р. ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1680 га в смт. В.Димерка, для особистого селянського господарства кадастровий номер :01:002:0052.

Згідно свідоцтва про шлюб і паспорту, виданого 24.04.2013р., - ОСОБА_6 зареєструвала 16.03.2013р. шлюб з ОСОБА_11, взяла прізвище чоловіка ОСОБА_11.

Тому відповідачем в даній справі є ОСОБА_3- за паспортними даними на даний час. Разом з тим встановлено, що всі документи, видані на ім'я ОСОБА_6- належать їй і видані їй за її дівочим прізвищем.

Згідно паспортним даним ОСОБА_1 - вона зареєстрована на постійне місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1974 року.

Згідно паспортним даним ОСОБА_2 - він зареєстрований на постійне місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1986 року.

Згідно договору дарування частини будинку від 25.09.2007р. ОСОБА_12 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар 1/2 частку будинку з будівлями та спорудами за адресою смт. Велика Димерка, вул.. Польова, №19. Дарувальнику дана частина будинку належала на підставі договору дарування від 10.04.2006р. (Як пояснили позивачі у судовому засіданні, дарувальником у вказаному договорі дарування від 10.04.2006р. була ОСОБА_1, яка вказану частку належного їй на той час будинку подарувала онуці ОСОБА_12А.).

Свідок ОСОБА_10, син позивачки, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, суду пояснив, що мати в 1983 році дала сину ОСОБА_8 (його брату) 10 соток городу за хатою з правої сторони, даний город обробляв ОСОБА_7 до його смерті; невістка з дочкою (відповідачкою) після розлучення з ОСОБА_7 у будинку не жили, виїхали, і город не обробляли; вже після смерті ОСОБА_8, приблизно в 2003 році відповідачка повернулась жити в успадковану після батька частину будинку, мати погодилась і пустила відповідачку жити. Зі згоди позивачки відповідачка заклала деякі двері, що зєднували частини будинку, стала обробляти город (той, що раніше був виділений батьку), а потім приватизувала ту частку городу, і на його думку прихопила частину материного городу, і тепер матері залишилось городу мало. Про те, що відповідачка приватизувала землю, він дізнався від матері влітку 2015року, він не пам'ятає, щоб він підписував документи по землі. Вважає, що мати незаконно позбавлена землі, що вказану земельну ділянку слід повернути матері і поділити по справедливості.

Свідок ОСОБА_13, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, суду пояснила, що вказаний будинок по вул.. Польовій,19 дістався позивачці ще від її батьків, позивачка там постійно проживає, їй відомо, що позивачка давно подарувала будинок двом синам: ОСОБА_13 і ОСОБА_7 і поділила між ними город на дві частини; після розлучення з ОСОБА_7 його дружина і дочка - відповідачка з будинку виїхали і город не обробляли, відповідачка повернулась у батькову частину після його смерті, і приблизно вже 11 років там живе і користується городом з правої сторони за будинком (батьковим); від позивачів їй відомо, що відповідачка приватизувала частину городу, яку обробляла, і прихопила землю позивачів, але сама свідок цього не знає і не знає, як саме відповідачка приватизовувала землю, але знає, що на той час всім у селищі масово давали по 15 соток землі для городу. Вона не є суміжним землекористувачем з відповідачкою чи позивачами, і ніяких документів не підписувала.

Згідно Наказу №136 від 14.03.1983р. по радгоспу ОСОБА_5 Броварського району, - на підставі поданих заяв про закріплення земельної ділянки директор радгоспу наказав вилучити до фонду радгоспу земельну ділянку 0,15га у ОСОБА_1 по вул.. Польовій, 11, залишивши у її користуванні 0,27га. Закріпити за ОСОБА_7 земельну ділянку 0,15га по вул.. Польовій,11, у тому числі 0,13га за рахунок земельної ділянки, вилученої до фонду радгоспу у його матері ОСОБА_1 і 0,02га за рахунок залишків її присадибної ділянки, біля 1/2 частки будинку, яку дарує йому мати ОСОБА_1 Провести виправлення по ЗШК.

Згідно довідки ОСОБА_5 селищної ради від 14.09.2015р. у звязку з упорядкуванням адресного господарства домоволодіння ОСОБА_1, яке значилось за адресою вул. Польова, 11, значиться адресою вул.. Польова, 19.

Згідно довідки ОСОБА_5 селищної ради від 16.09.2015р. №2262 земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства площею 0,1690га ОСОБА_6, кадастровий номер :01:002:0052 , поштова адреса не присвоювалась.

Сторонами не оспорюється той факт, що позивачка ще при житті сина ОСОБА_14 здійснила відчуження належного їй будинку за адресою смт. В.Димерка, вул.. Польова,11 (у подальшому номер будинку змінено на №19), зокрема подарувала 1/2 частку будинку синові ОСОБА_7 - батьку відповідачки, і здійснила відчуження другої половини будинку подарувала частку у будинку ОСОБА_12 (яка у подальшому в свою чергу подарувала вказану частку позивачу ОСОБА_1П.), тобто позивачка ОСОБА_1 втратила право власності на раніше належний їй будинок з законних підстав, за власним волевиявленням. У подальшому вона не набула права власності на будинок чи на частку у ньому. Тому всі подальші її права щодо даного будинку і земельної ділянки, на якій будинок розташований, не повязані з її правом власності на вказаний будинок.

За змістом ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 ЦК України - до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення; якщо договором не визначено інше, то до набувача будинку (будівлі, споруди) переходить право на частину ділянки, яка зайнята житловим будинком (будівлею, спорудою), та частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку; а якщо будинок знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то до набувача будинку переходить право користування даною земельною ділянкою , на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 на момент отримання земельної ділянки у власність відповідачкою, не була ні власником зазначеної земельної ділянки, ні землекористувачем на законних підставах.

Жодного документу на підтвердження своїх прав на земельну ділянку позивачка не надала. Навпаки, з наданого відповідачкою наказу по радгоспу вбачається, що ділянка у позивачки вилучалась разом з даруванням частки будинку сину і передавалась у користування сину ОСОБА_8. Той факт, що позивачка залишилась проживати у відчуженому нею будинку, підтверджує наявність у неї житлових прав, але не доказує і не породжує для неї права власності чи законного користування земельною ділянкою.

Посилання позивачки, що вона мала переважне право на отримання даної земельної ділянки, нічим не обґрунтоване, не базується на нормах закону. Посилання позивачки на те, що вона тривалий час - понад 15 років відкрито користується земельною ділянкою і тому набула право на неї, також є такими, що не ґрунтуються на законі. По - перше, позивачка сама підтвердила, що передала дану частину городу синові ОСОБА_8 у користування разом з відчуженням на його користь частки у будинку. По друге, позивачка позову про визнання права власності за набувальною давністю не заявила, і це не є предметом розгляду в даній справі. Сам факт користування земельною ділянкою біля будинку, який позивачка подарувала, не породжує для неї права постійного користування чи першочергово придбання ділянки у власність. До того ж в даному випадку предметом спору є земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а не для обслуговування житлового будинку. Посилання позивача на те, що до передачі даної земельної ділянки у власність відповідачки було необхідним вилучити дану земельну ділянку у позивачки, так само не ґрунтуються на нормах закону, що регулює дані правовідносини, враховуючи, що дана земельна ділянка позивачці (після вилучення за заказом директора радгоспу) не виділялась ні у користування, ні у власність, і тому не підлягала вилученню у неї. Так само були відсутні будь - які підстави для того, щоб отримувати дозвіл чи згоду позивачки ОСОБА_1 на передачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність відповідачці.

Таким чином, передачею даної земельної ділянки у власність відповідачці, права і законні інтереси позивачки ОСОБА_1 не були порушені. І рішення ради про передачу даної земельної ділянки у власність відповідачці не є таким, що порушує права позивачки.

Посилання позивачки, що через погане до неї ставлення відповідачки вона тепер передумала, і хоче повернути землю собі, - також не базуються на законі, і не є підставою для визнання рішення ради незаконним та для його скасування.

Позивач ОСОБА_2 , набувши у власність частку будинку по вул. Польовій,19, отримав права користування земельною ділянкою, на якій будинок розташований. Оскільки в договорі дарування нічого не зазначено щодо прав на земельну ділянку, і враховуючи, що земельна ділянка не перебувала у власності відчужувала майна, то слід вважати, що до набувача частки будинку перейшло право користування земельною ділянкою, на якій набуте майно розташоване, в тих межах, які необхідні для обслуговування будинку згідно ст.120 ЗКУ та ст.377 ЦКУ. Разом з тим, дані норми закону не розповсюджуються на права щодо земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, для отримання якої законом встановлений інший порядок, незалежний від набуття права власності на будинок. Тому сам по собі той факт, що позивач, отримавши у дар частину будинку і відповідно отримавши право користування земельною ділянкою в межах для обслуговування будинку, не є доказом набуття ним права користування іншою земельною ділянкою, в тому числі за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Позивач не довів суду, що він постійно користувався вказаною земельною ділянкою (яка передана відповідачці) як присадибною чи для ведення селянського господарства. Позивач не довів, що в земельну ділянку, яка була передана відповідачці для ведення особистого селянського господарства, ввійшла земельна ділянка для обслуговування його частини будинку або її частина. Сам той факт, що передана відповідачці земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства графічно розташована за земельною ділянкою для обслуговування будинку (за нею в тилу в городі), не доказує наявності у позивача набуття права на неї разом з набуттям права власності на частку у будинку. До того ж, як встановлено з показань сторін і свідків, відповідачці передана у власність саме та земельна ділянка, яка була передана її батькові. Для набуття у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства законом встановлено інший порядок. Таким чином, позивач не довів наявності порушення його прав передачею земельної ділянки у власність відповідачці.

Згідно ст.116 ЗКУ громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться , зокрема, у разі : приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ст.116 ЗКУ - передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян здійснюється в межах норм, визначених цим Кодексом, і провадиться один раз по кожному виду використання. Згідно ст..121 ЗКУ - громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності .

За змістом ст.118 ЗКУ, яка регулює порядок надання земельних ділянок у власність громадянам, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі, для ведення селянського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Дане клопотання громадянина відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає у місячний строк і надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні, а після його виготовлення приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання земельної ділянки громадянину у власність. Згідно ст.122 ЗКУ с ільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судом встановлено, що орган місцевого самоврядування не вийшов за межі своїх повноважень. Судом не встановлено порушень процедури, та інших порушень закону.

Посилання позивачів, що передача земельної ділянки відповідачці була проведена швидко і тому з порушеннями, є голослівним і таким, що суперечить закону, та є нічим не підтвердженим припущенням.

Дійсно, згідно ч.5 ст.116 ЗК земельні ділянки можуть передаватись лише після їх вилучення у законних користувачів. Разом з тим, позивачі не надали жодного доказу на підтвердження того, що передана у власність відповідачці земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства на той час знаходилась у їх законному користуванні чи у власності. Позивач ОСОБА_2 не довів, що набув таких права, а позивачка ОСОБА_1 як встановлено в суді - право користування даною земельною ділянкою втратила давно і за власним волевиявленням. Тому посилання позивачів і представника позивача на дану обставину не ґрунтується на законі і на доказах.

Таким чином, позивачі не довели порушення їх прав при вирішенні питання про передачу даної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства відповідачці, не довели порушень радою закону при прийнятті даного рішення чи при видачі державного акту відповідачці, і так само не довели порушень їх прав з боку відповідачки ОСОБА_3

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Згідно ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно ст..393 ЦКУ акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника/користувача за його позовом визнається незаконним та скасовується.

Оскільки позивачі не довели іншого, вважається встановленим, що рішення ради , яке оскаржують позивачі, прийнято законно, у відповідності до порядку, передбаченого земельним кодексом, з затвердженням необхідної технічної документації по відведенню земельної ділянки, виготовленої у встановленому порядку, у строки , передбачені законом, повноважним на вирішення даного питання органом. Позивач не довів відсутності необхідної документації чи її недостовірності. Саме по собі посилання на відсутність підпису позивача ОСОБА_2 у документах (в акті узгодження меж з суміжними землекористувачами) є голослівним, нічим не підтвердженим і навпаки спростованим у судовому засіданні. Тому суд не вбачає законних підстав для скасування даного рішення ради.

Права позивачів та їх законні інтереси даним рішень не порушені. Кожен з позивачів має можливість використати своє право на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у відповідності до вимог закону і з дотриманням порядку, передбаченого законом.

Оскільки дане рішення органу місцевого самоврядування є законним, і відповідачкою повністю дотримана процедура і вимоги закону щодо отримання земельної ділянки у власність, та вказана земельна ділянка набута нею у власність законно, то відсутні підстави для визнання недійсним державного акту, який виданий їй на підтвердження її права власності.

Відповідно до ст.10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст..11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи і в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін.

В межах заявлених позовних вимог кожним з позивачем, виходячи з наданих доказів, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.120, 122, 116, 118, 152 Земельного кодексу України, ст.ст.377, 393 ЦПК України, ст.ст.213-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У позові ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення ОСОБА_5 селищної ради Броварського району Київської області № 214 від 03.07.2012р. про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0052, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, та про визнання недійсним державного акту на право власності на вказану земельну ділянку, виданого ОСОБА_6 на підставі вказаного рішення ОСОБА_5 селищної ради Броварського району Київської області № 214 від 03.07.2012р., та скасування його державної реєстрації, відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайоний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 23 жовтня 2015 року.

Суддя Т.В. Селезньова