Провадження № 2/470/249/15
Справа № 470/710/15-ц
04 листопада 2015 року смт. Березнегувате
Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Міщенка Г.В.,
при секретарі Шелестюк І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
24 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В позовній заяві вказав, що 07 жовтня 2014 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 140 000 грн., які зобов'язався повернути не пізніше 01 грудня 2014 року, що підтверджується наданою ним розпискою. Однак взяті на себе зобов'язання не виконав, дотепер борг не повернув.
Посилаючись на викладені обставини та на ст.ст.625, 1046, 1048, 1049, 1050 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу в розмірі 140 000 грн., за період з 08 жовтня по 20 липня 2015 року проценти за користування позикою в розмірі 24 229,59 грн., за період з 01 грудня по 30 червня 2015 року інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 54 320 грн., а всього 218 549,59 грн. і витрати по сплаті судового збору.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, а його представник за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики підтримав у повному обсязі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про отримання повістки рекомендованим листом з повідомленням, причини своєї неявки суду не сповістив.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, доходить наступного.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностроннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.
Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-63цс13 ) і є обов'язковою для застосування судами України.
Як видно зі змісту розписки, наданою представником позивача, відповідач винен позивачу суму коштів в розмірі 140 000 грн., які зобов'язався повернути до 01 грудня 2014 року ( а. с. 29 ). Тобто за своєю суттю вказана розписка є документом, який свідчить про укладення між сторонами договору позики, за яким боржник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 140 000 грн., які зобов'язався повернути, а позивач набув право вимагати повернення позики.
Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, борг у визначеній в розписці строки не повернув, а тому він підлягає стягненню з нього у примусовому порядку.
За такого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 140 000 грн.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи, що за договором позики, укладеним між сторонами, не було встановлено розміру процентів, їх розмір підлягає визначенню на рівні облікової ставки Національного банку України ( далі - НБУ ). Отже, весь час користування відповідачем коштами складається з чотирьох періодів: з 08.10 по 12.11.2014 року, тобто 36 днів, протягом яких облікова ставка становила 12,5 % річних, згідно Постанови НБУ від 15.07.2014 р. № 417; з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року, тобто 85 днів, протягом яких облікова ставка становила 14 % річних, згідно Постанови НБУ від 12.11.2014 р. № 719; з 06.02 по 03.03.2015 року, тобто 26 днів, протягом яких облікова ставка становила 19,50 % річних, згідно Постанови НБУ від 04.02.2015 р. № 81; з 04.03 по 20.07.2015 року, тобто 139 днів, протягом яких облікова ставка становила 30 % річних, згідно Постанови НБУ від 02.03.2015 р. № 154.
Оскільки позивач просив стягнути з відповідача саме цю суму, то його вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При таких обставинах позов підлягає задоволенню на заявлену суму в розмірі 218 549,59 грн., яка складається із суми основного боргу в розмірі 140 000 грн., процентів за користування позикою в розмірі 24 229,59 грн. та інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 54 320 грн.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
У відповідності з цією статтею суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2185,50 грн.
Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 140 000 ( ста сорока тисяч ) грн., проценти за користування позикою в розмірі 24 229,59 ( двадцять чотири тисячі двісті двадцять дев'ять грн. 59 коп. ) грн., та інфляційні витрати в розмірі 54 320 ( п'ятдесят чотири тисячі триста двадцять ) грн., а всього 218 549,59 ( двісті вісімнадцять тисяч п'ятсот сорок дев'ять грн. 59 коп. ) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2185,50 ( дві тисячі сто вісімдесят п'ять грн. 50 коп. ) грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Березнегуватський районний суд Миколаївської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Г. В. Міщенко