АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 вересня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ващенко Віталій Володимирович про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 04 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 239 790 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 2397,90 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ващенко Віталій Володимирович про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та визнати договір позики від 28.10.2012 року недійсним.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не правильно встановив правовідносини, що виникли між сторонами на підставі спірного договору. Зазначає, що ОСОБА_4 в судовому засіданні було визнано той факт, що між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Сторони були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет, який витрачали на особисті потреби. ОСОБА_4, маючи намір придбати квартиру, право власності на яку переоформити на нього, в червні 2012 року передала йому відповідні грошові кошти. В подальшому між ним та ОСОБА_4 виникли суперечки, у зв'язку з чим ОСОБА_4 вирішила оформити факт передачі грошових коштів, який відбувся у червні 2012 року, шляхом укладення договору позики у жовтня 2012 року. В судовому засіданні ОСОБА_4 також підтвердила, що мала намір подарувати йому вказані в договорі позики грошові кошти. У зв'язку з чим, вважає, що факт передачі грошових коштів за договором позики фактично не відбувся, а тому вказаний договір позики від жовтня 2012 року є фіктивним і є всі правові підстави для визнання його недійсним в судовому порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, надала суду клопотання про розгляд справи без її участі, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в її відсутності.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ВащенкоВіталій Володимирович в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ващенко Віталієм Володимировичем, реєстровий номер 2077. Відповідно до умов якого, ОСОБА_4 передала у позику ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 239 790 грн., що на момент укладення договору еквівалентно 30 000 доларів США. Суму позики позичальник зобов'язується повертати позикодавцю рівними частинами по 6 660,84 грн. протягом 36 місяців до 28 числа кожного поточного місяця. Остаточний розрахунок між позичальником та позикодавцем має бути здійснений 28.10.2015 року.

На підтвердження факту отримання грошей ОСОБА_3 було надано ОСОБА_4 власноручно написану розписку від 28.10.2012 року.

ОСОБА_3 свої обов'язки за договором позики належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, а тому ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості по договору позики в судовому порядку.

Під час розгляду справи в суді 1-ї інстанції ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ващенко Віталій Володимирович про визнання договору позики недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та, стягуючи з ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договором позики в сумі 239 790 грн., суд 1-ї інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики за яким позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 239 790 грн., позичальник свої зобов'язання не виконав, кошти не повернув, а тому позовні вимоги відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на чинному законодавстві та підлягають задоволенню повністю.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів на в повній мірі відповідає вимогам закону.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

ОСОБА_3 свої обов'язки за договором позики від 28.10.2015 року належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості.

За приписами ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то, в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в сумі 239 790 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ващенко Віталій Володимирович про визнання договору позики недійсним, суд 1-ї інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи, дослідженим доказам та вимогам закону з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З договору позики від 28.10.2012 року вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при їх укладанні. Належних та допустимих доказів того, що при укладенні договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про те, що підстави для визнання договору позики від 28.10.2015 року недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, є фіктивним, так як не відповідає дійсним намірам позивача та відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Тобто, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не можна вважати фіктивним.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позовних вимог про визнання договору позики фіктивним (ст. 234 ЦК України) ОСОБА_3 в суді першої інстанції не заявляв і вказані обставини судом першої інстанції не досліджувались, а тому доводи апеляційної скарги про фіктивність договору позики не стосуються заявлених позивачем позовних вимог.

Ні суду 1-інстанції, ні суду апеляційної інстанції апелянтом не надано належних та допустимих доказів того, що договір позики від 28.10.2012 року був укладений під впливом, насильства та внаслідок застосування до відповідача фізичного та психічного тиску.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що підстав для визнання договір позики від 28.10.2012 року недійсним, немає.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що за договором позики позивачем грошові кошти в сумі 239 790 грн. відповідачу не передавалися,з огляду на таке.

Згідно зі ст.ст.58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 2 статті 218 ЦК України встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики на підтвердження як його укладення, так і умов договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З договору позики від 28.10.2012 року та розписки від 28.10.2012 року чітко вбачається, що ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_3 прийняв грошові кошти в сумі 239 790 грн. Даний договір та розписка підписані сторонами без будь-яких застережень та зауважень, а тому підстав вважати, що ОСОБА_3 фактично не отримував грошові кошти в сумі 239 790 грн., немає. З висновку експертів КНДІ судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 99/100/15-32 від 09.06.2015 року вбачається, що рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3, що міститься в розписці ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 від 28.10.2012 року виконані ОСОБА_3. Будь-яких ознак, що свідчать про те, що особа, яка виконала рукописний текст, що починається та закінчується словами: «Розписка Я ОСОБА_3… та… ОСОБА_3 28.10.2012 року» в розписці від 28.10.2012 року, перебувала у незвичайному стані, експертом не виявлено.

Доводи апелянта про те, що суд 1-ї інстанції фактично не вдавався до оцінки доказів у даній справі та не здійснював аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд 1-ї інстанції дотримався, встановленого ст.212 ЦПК України, принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3, відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: