Номер провадження: 22-ц/785/3487/15
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплопостачання м. Одеси" на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства "Теплопостачання м. Одеси" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, переведення на іншу роботу,

встановила:

17.11.2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював слюсарем-сантехніком в КП "Теплопостачання м. Одеси" протягом 7 (семи) років і є кваліфікованим робітником 4 розряду.

З 2013 року позивачу присвоєна 3 група інвалідності, у зв'язку з чим в 2014 році він просив надати йому відпустку для проходження медичного лікування та індивідуальної програми реабілітації інвалідів. Пройшовши амбулаторне лікування, позивач здав всі необхідні аналізи, обстежувався у лікарів, і було зафіксовано, що стан здоров'я не погіршився.

Однак, коли позивач вийшов на роботу 01.08.2014 р., в перший робочий день після відпустки, майстер повідомив позивача, що він підлягає звільненню і до роботи його не допустив.

Також зазначав, що на домашню адресу 04.08.2014 р. позивач отримав лист із служби управління трудовими ресурсами, в якому його просили з'явитися для ознайомлення з наказом про звільнення за станом здоров'я.

Після звернення до відділу кадрів, 22.08.2014 р. позивачу вручили копію наказу про звільнення і повідомили, що зараз на підприємстві відбувається скорочення співробітників, і хто є інвалідом, той нікому не потрібний, його можна звільнити навіть не запропонувавши іншої роботи.

Позивач також посилався на те, що стан його здоров'я в 2014 році не погіршився у порівнянні з 2013 роком, що підтверджується пройденою щорічною медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК).

Не дивлячись на те, що позивачу встановлена 3 група інвалідності по захворюванню ендокринної системи, він виконував обов'язки слюсаря по обслуговуванню теплових мереж, а з токсичними речовинами, які виділяються при зварювальних роботах, він не працював з 12.08.2013 року.

Також посилався на те, що з наказом про його звільнення № 861-К від 01.08.2014 р. він був ознайомлений 22.08.2014 р., і оскільки не був згоден із звільненням, він звернувся до Департаменту праці і соціальної політики із скаргою щодо проведення перевірки і встановлення законності факту звільнення.

11.09.2014 р. позивач отримав відповідь, в якій повідомлялося, що департамент звернувся до КП "Теплопостачання м. Одеси" для проведення внутрішньої перевірки законності звільнення і прийняття відповідних заходів. Про результати перевірки позивачу до цього часу не повідомлено.

Посилаючись на те, що під час звільнення йому не запропонували переведення на посаду з легшою роботою, а наявність протипоказань, які зафіксовані в медичному висновку МСЕК, передбачають можливість виконання легшої роботи, просив його вимоги задовольнити.

Крім того, позивач просив поновити строк для звернення з позовом до КП "Теплопостачання м. Одеси" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, переведення на іншу роботу, оскільки він був пропущений з поважних причин, так як із наказом про своє звільнення він ознайомився 22.08.2014 р. у відділі кадрів за адресою: вул. Балківська, 1-Б.

Також він звертався зі скаргою на дії відповідача до Департаменту праці і соціальної політики Одеської міської Ради, оскільки вважав, що можливо вирішити спірне питання у позасудовому порядку. Крім того, його трудова книжка перебувала у пенсійному фонді, оскільки переоформлялась пенсія. Позивач також посилався на те, що він був вимушений доглядати за своєю матір'ю, яка потребує стороннього догляду, а тому не мав можливості звернутись до суду у встановлений законом строк.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивача було звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства. Представник відповідача посилалась на те, що 01.08.2014 року начальник ЕРР-1 Ведиков С.В. склав службову записку на ім'я директора КП "Теплопостачання м. Одеси" про звільнення позивача із займаної посади за станом здоров'я (а.с.18).

12.08.2013 р. начальником ЕРР-1 було видано розпорядження № 71 про неможливість роботи позивача на займаній посаді (а.с.19).

Разом з тим, враховуючи відсутність вакантних посад, позивач не був переведений на іншу роботу та продовжував займати посаду слюсаря теплових мереж. Після проходження щорічної реабілітації та надання відповідної Довідки до акта огляду МСЕК № 732988 та Індивідуальної програми реабілітації № 1417, позивач підлягав звільненню, оскільки за станом здоров'я не мав можливості виконувати посадові обов'язки.

Представник відповідача у своїх запереченнях також посилався на те, що відповідно до списку наданих вакансій, станом на 22.07.2014 р. були відсутні вакансії, які б могли бути запропоновані позивачу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3, в частині скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, були задоволені.

В задоволенні позовних вимог про переведення позивача на іншу роботу було відмовлено.

В апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до них КП "Теплопостачання м. Одеси" просить скасувати вищезазначене рішення суду, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с.74, 89-91).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача ОСОБА_3 було здійснено відповідачем з порушенням вимог чинного трудового законодавства, у зв'язку з чим він має бути поновлений на попередній посаді.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на посаді слюсаря по обслуговуванню теплових мереж з шкідливим умовами праці 4-ої групи в КП "Теплопостачання м. Одеси". У відповідності до наказу № 861-к від 01 серпня 2014р. ОСОБА_3 з 02.08.2014 року було звільнено із вищевказаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, за станом здоров'я (а.с.7).

Згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Таким чином, одним із головних питань, які має встановити суд в даному випадку, чи може позивач ОСОБА_3 за станом здоров'я продовжувати виконання своїх обов'язків на посаді слюсаря по обслуговуванню теплових мереж зі шкідливими умовами праці 4-ої групи.

Вирішуючи дане питання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_3 за станом здоров'я не міг продовжувати виконання своїх обов'язків на займаній ним посаді.

Із зазначеними висновками суду повністю погоджується колегія суддів, оскільки він не заперечується самим позивачем, підтверджений наявними у справі доказами та відповідає вимогам чинного трудового законодавства.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" заборонено розривати трудовий договір з мотивів інвалідності, за винятком випадків, коли за висновком МСЕК стан здоров'я інваліда перешкоджає виконанню професійних обов'язків, та погрожує здоров'ю і безпеці інших осіб, або коли продовження трудової діяльності може призвести до погіршення здоров'я інваліда.

Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1417, яка видана на підставі висновку МСЕК після проходження медичної комісії ОСОБА_3, останньому були заборонені роботи, пов'язані з підвищеною небезпекою, рекомендована легка праця, без швидкого темпу роботи, без тривалого темпу ходьби, без тривалого вимушеного положення тіла, без контакту з токсичними речовинами, без різких змін температури, без праці на висоті, біля рухаючихся механізмів (а.с.5).

Із карти умов праці слюсара з обслуговування теплових мереж також вбачається, що позивачу протипоказана праця на займаній посаді за станом здоров'я (а.с.92-93).

Зазначені обставини також підтверджуються довідкою голови Суворовської МСЕК Руденко Ю.Я., № 363/79 від 17.09.2014 року (а.с.24).

Таким чином, ОСОБА_3 було фактично заборонено виконання посадових обов'язків на займаній посаді, оскільки остання підпадає під перелік посад з підвищеною небезпекою (а.с.21).

Зазначені обставини не заперечуються і особисто позивачем, оскільки свої позовні вимоги про переведення його на легшу роботу були обґрунтовані саме тим, що на займаній ним посаді він не може виконувати посадові обов'язки за станом здоров'я.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, правильно і обгрунтовано встановив, що продовження виконання позивачем ОСОБА_3 своїх посадових обов'язків є неможливим і він підлягає звільненню, при умові, що його неможливо перевести на іншу роботу, виконання якої йому не протипоказано за станом здоров'я.

З цих підстав, другим питанням, яке має встановити суд, чи були у відповідача вакантні посади, виконання посадових обов'язків на яких не протипоказані позивачу за станом здоров'я.

Так, відповідно до Методичних вказівок Головного управління юстиції в Одеській областіщодо застосування законодавства при звільненні працівника, відповідно до частини другої статті 40 КЗпП, звільнення на підставі, передбаченій пунктами 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП, здійснюється лише у випадках, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (тобто коли в роботодавця об'єктивно немає такої можливості, або у випадку, якщо працівник відмовляється від такого переведення).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звільнення на підприємстві були відсутні вакантні посади, виконання посадових обов'язків яких ОСОБА_3 дозволяв стан здоров'я.

Так, зазначені обставини підтверджуються переліком вакантних посад в КП "Теплопостачання м. Одеси" із зазначенням Карт умов праці, які повністю протипоказані ОСОБА_3 (а.с.104-105).

Таким чином, матеріали справи безспірно свідчать про те, що вакантні посади, на які відповідач міг перевести позивача, та які не були протипоказані йому за станом здоров'я, в КП "Теплопостачання м. Одеси" на час звільнення ОСОБА_3 були відсутні.

Третє питання, яке має вирішити суд при вирішені спору, чи були дотримані вимоги чинного трудового законодавства при здійсненні звільнення позивача із займаної посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Так, вирішуючи дане питання, суд першої інстанції виходив із того, що згідно ч.1 ст. 49 -2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Оскільки відповідач не попередив позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, суд дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_3 із займаної посади.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції категорично погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Згідно ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, слід зазначити, що положення ст. 49-2 КЗпП України застосовуються лише до випадків вивільнення працівника, у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, а саме до звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, а не до звільнення за станом здоров'я (ч.2 ст. 40 КЗпП України).

Однак судом першої інстанції зазначених обставин не було враховано, що призвело до неправильного і хибного висновку про незаконність звільнення ОСОБА_3 із займаної посади.

Що стосується вимог чинного трудового законодавства про необхідність отримання попередньої згоди профспілкової організації на звільнення ОСОБА_3, то колегія суддів зазначає, що він не є членом профспілкової організації, що не заперечується ним особисто, а тому отримання попередньої згоди на його звільнення не вимагалось.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що звільнення ОСОБА_3 із посади слюсаря по обслуговуванню теплових мереж із шкідливими умовами праці 4-ої групи в КП "Теплопостачання м. Одеси" було здійснено у встановленому законом порядку і з дотриманням чинного другового законодавства, у зв'язку з чим його позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та про поновлення його на займаній посаді задоволенню не підлягають.

Оскільки вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вищезазначених позовних вимог, то в їх задоволенні також слід відмовити.

Що стосується доводів представника відповідача про те, що суду належить відмовити в задоволенні позовних вимог через пропуск позивачем ОСОБА_3 місячного строку звернення до суду за захистом своїх прав, то вони задоволенню не підлягають, оскільки зазначені обставини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог лише у разі, якщо суд встановить, що трудові права позивача були порушені і вони підлягають захисту, однак строк звернення до суду пропущений без поважних причин.

Враховуючи, що в даному випадку колегією суддів не встановлено порушення трудових прав позивача з боку відповідача, то правила щодо застосування строку звернення до суду за захистом своїх прав не можуть бути застосовані, а в позові належить відмовити по суті заявлених позовних вимог через їх необрунтованість.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про переведення позивача на іншу роботу. Враховуючи зазначене та те, що рішення суду в цій частині в апеляційному порядку фактично не оскаржується, у вказаній частині рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову йому в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплопостачання м. Одеси" задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Комунального підприємства "Теплопостачання м. Одеси" відмовити у повному обсязі.

Рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко