Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1049/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Кулінка Л. Д.
Доповідач Черненко В. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

27.05.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді: Черненко В.В.

Суддів: Кодрула М.А., Потапенка В.І.

За участю секретаря: Гончар В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.02.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_4; ОСОБА_5; ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_4; ОСОБА_5; ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власницею 14/25 будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Власником іншої частини будинку 11/25 будинку була її мати ОСОБА_7, яка померла у 2005 році.

Позивач зазначив, що частина будинку яка є спадковим майном не переоформлена в зв'язку із скрутним матеріальним становищем та проблемами сімейного характеру.

Позивач зазначив, що на теперішній час у належному їй будинку зареєстровані та проживають крім неї ще ОСОБА_4 - донька, ОСОБА_8 - онука, ОСОБА_5 - зять, ОСОБА_6 - донька. Крім того, в належному їй будинку проживають без реєстрації відповідач по справі - ОСОБА_3 який є її зятем , ОСОБА_9, ОСОБА_10 - онуки.

Позивач зазначив, що в липні 2014 року ОСОБА_3 вигнав її з будинку разом з молодшою донькою ОСОБА_4, у зв'язку з чим вона зверталася до Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області.

Позивач зазначив, що в належному їй будинку ОСОБА_3 проживає без правових підстав, не являється членом її сім'ї та не має права користуватися її житловим приміщенням, жодної згоди на його проживання вона не надавала, у зв'язку з цим, нею була надіслана лист-вимога звільнити належний їй на праві власності будинок, однак відповідач не звільнив будинок.

Позивач зазначив, що вона не може розпорядитися та користуватися своїм майном у зв'язку з тим, що за вказаною адресою проживає відповідач, який не допускає її до житла, погрожує їй.

Просила суд усунути їй перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_2 виселивши з нього ОСОБА_3

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.02.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначається, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі і як наслідок ухвалив рішення яке не ґрунтується на належних доказах. Зазначається, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що відповідач по справі вселився в будинок позивача на законних підставах, як член сім'ї, оскільки такі висновки суду не підтверджуються доказами і згоди на вселення відповідача позивач ніколи не надавала.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що за договором купівлі-продажу від 27.01.1987 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Тюртюбек О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 114, власником 14/25 частини будинку, з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (а.с. 10-11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.12.1987 року, зареєстрованого реєстрі за № 3841, посвідченого Другою Кіровоградською державною нотаріальною конторою, що на підставі заповіту від 29.05.1987 року зареєстрованого в реєстрі за № 1226, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_13, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року є ОСОБА_7. Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається з 11/25 частини будинку з надвірними будівлями, що знаходиться АДРЕСА_2, який належить спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Кіровоградською державною нотаріальною конторою від 02.04.1983 року за № 659 та зареєстрованого в Кіровоградському бюро технічної інвентаризації 06.04.1983 року за № 737/3 (а.с. 5).

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 21.02.2005 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського обласного управління юстиції, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 537 (а.с. 53).

Суд першої інстанції зазначив, що на запит суду (вих. № 63116 від 05.11.2014 року, а.с. 65) Кіровоградською міською нотаріальною конторою № 2 повідомлено (вх. № 41208 від 11.11.2014 року, а.с. 66), що спадкова справа після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року у Кіровоградській міській державній нотаріальній конторі № 2 не заводилась. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 66), про що також свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 38844799 від 10.11.2014 року (а.с. 67).

Суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи заведена спадкова справа № 56802204 від 21.11.2014 року. Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 38961896 від 21.11.2014, наданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Літвіновою Л.В., після смерті ОСОБА_7, померлої, ІНФОРМАЦІЯ_4 року у приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Літвінової Л.В. 21.11.2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину № 56802801, зареєстрованого в реєстрі за № 1024 (а.с. 106), як спадкоємцю першої черги. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з: 11/25 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 104-105).

Суд першої інстанції зазначив, що зі змісту статей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України слідує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд першої інстанції встановив , що власником будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_2.

Відповідно до довідки від 15.07.2014 року та довідки від 15.07.2014 року, виданих квартальним комітетом № 2 Кіровського району м. Кіровограда, за адресою: АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 8, 9).

Суд першої інстанції зазначив, що статтею 150 Житлового кодексу України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Суд першої інстанції зазначив , що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір оренди квартири від 01.08.2014 року (а.с. 78-79). Предметом - об'єктом даного договору оренди є ізольована квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_6 вселилася в спірний будинок з членами своєї сім'ї, оскільки Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, 17.05.2008 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_15, прізвище після укладення шлюбу чоловіка: ОСОБА_3, дружини: ОСОБА_3, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 259. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_2 від 17.05.2008 року (а.с. 31). Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_9, серії НОМЕР_3 від 04.11.2008 року, актовий запис № 2290 (а.с. 32) та свідоцтва про народження ОСОБА_10, серії НОМЕР_4 від 20.11.2009 року, актовий запис № 2600 (а.с. 16), виданих Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, батьками дітей є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 32-33).

Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 17.07.2014 року, виданої квартальним комітетом № 2 Кіровського району м. Кіровограда, за адресою: АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (а.с. 84).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач надала добровільну згоду на вселення свої дочки, разом з сім'єю останньої до спірного будинку.

Суд першої інстанції зазначив, що статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до правил статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З аналізу вказаної норми закону слідує, що характерною ознакою такої вимоги є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення, тобто в певному суспільно небезпечному діянні, яке визнається порушенням і коли воно передбачене чинним законодавством.

Способом захисту порушених прав власника приватного житлового будинку може бути виселення на підставі статті 157 Житлового кодексу України, в силу якої, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно статті 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи містяться звернення позивача до правоохоронних органів з заявами щодо вжиття заходів реагування до її зятя - ОСОБА_3, який за вказаною вище адресою ображав її нецензурними словами та намагався влаштувати із нею бійку, однак за результатами розгляду заяви грубого порушення громадського порядку за вищевказаною адресою не відбулося (а.с. 7, 42-47).

Суд першої інстанції дійшов висновку , що відповідач вселився в належний позивачеві житловий будинок з її згоди, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення певних перешкод у реалізації права власності останньої на належний їй житловий будинок з боку ОСОБА_3 та відсутності в матеріалах справи протиправності дій відповідача, за які передбачена відповідальність чинним законодавством, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 215 ЦПК України в рішенні суду повинно бути зазначено на підставі яких доказів та з яких мотивів суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків , показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового спору є усунення перешкод у користуванні власністю та виселення особи, яка самовільно без правових підстав вселилась у житлове приміщення власника будинку.

Встановлено , що позивач є власником будинку з надвірними будівлями , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2. Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

З матеріалів справи вбачається, що в зазначеному будинку зареєстровані та проживають позивач -ОСОБА_2, ОСОБА_4 - донька позивача, ОСОБА_8 онука позивача, ОСОБА_5 - зять позивача, ОСОБА_6 - донька позивача. Крім того в зазначеному будинку проживають без реєстрації ОСОБА_3-зять позивача, ОСОБА_9, ОСОБА_10 -онуки позивач.(а.с. 8,9,84).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований в АДРЕСА_3 з 10.03.2000 року, що не заперечує і сам відповідач.

ОСОБА_2 ставить питання про виселення відповідача з будинку власником якого вона є у зв'язку з тим , що відповідач без належних правових підстав проживає в будинку, оскільки відповідач не є членом її сім'ї , згоди на проживання його в будинку вона не надавала. Відповідач по справі перешкоджає їй своїми протиправними діями розпоряджатись на свій власний розсуд будинком який є її власністю.

З матеріалів справи вбачається , що між позивачем та відповідачем склались відносини, що унеможливлюють спільне проживання за зазначеною адресою, що підтверджується зверненням позивача до правоохоронних органів із скаргами на дії відповідача.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов висновку , що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір оренди квартири від 01.08.2014 року (а.с. 78-79). Предметом - об'єктом даного договору оренди є ізольована квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно позивач надала добровільну згоду на вселення свої дочки, разом з сім'єю останньої до спірного будинку,відповідач вселився в належний позивачеві житловий будинок з її згоди, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення певних перешкод у реалізації права власності останньої на належний їй житловий будинок з боку ОСОБА_3 та відсутності в матеріалах справи протиправності дій відповідача, за які передбачена відповідальність чинним законодавством при цьому суд послався на статті 157, 116 Житлового кодексу України.

Однак такі висновки суду є помилковими оскільки не ґрунтуються на доказах.

Колегія суддів дійшла висновку, що з досліджених матеріалів справи не вбачається, що позивач надав згоду на вселення відповідача до власного будинку , як члена своєї сім'ї.

Відповідач по справі відповідно до статті 60 ЦПК України не спростував доводи позивача і не надав докази на підтвердження того , що він вселився в будинок позивача, як член його сім'ї.

Не знайшли свого підтвердження і доводи відповідача в частині того, що відповідач вселився в будинок , як член сім'ї наймача приміщення оскільки між позивачем та ОСОБА_6 яка є донькою позивача та його дружиною , укладено договір оренди житлового приміщення, а саме будинку за адресою АДРЕСА_1

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку(квартирі ) що належить громадянинові на праві особистої власності , свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку(квартири) і всіх членів сім'ї,які проживають з наймачем.

Встановлено,що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що власник будинку на дала письмову згоду на вселення члені сім'ї наймача відповідно до статті 161 ЖК України

Крім того з матеріалів справи вбачається, що договір оренди , на який посилається відповідач не визнається позивачем як такий , що мав місце. Крім того вбачається, що зазначений договір не відповідає вимогам статті 158 ЖК України , зокрема не зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради або в органі управління , що ним утворюється. Встановлені обставини свідчать , що даний договір є неукладений і не має ніяких правових наслідків.

Приймаючи до уваги встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що відповідач по справі не будучи членом сім'ї позивача, без згоди позивача та без правових підстав самовільно вселився в будинок який належить позивачу і своїми діями перешкоджає позивачу користуватись власним майном , що відповідно є порушенням законних прав позивача.

Відповідно до частини 3 статті 116 ЖК України осіб , які самоправно зайняли жиле приміщення , виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позовні вимоги є обґрунтованим і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ст. 309 ЦК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення яким позовні вимоги підлягають задоволенню..

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307,ст.ст. 309 , 313- 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.02.2015 року - скасувати. Ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити .

Виселити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1

Судові витрати віднести за рахунок сторін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: