У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 15 липня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого суддів: Ткачука О.С., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В., Фаловської І.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на заочне рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2015 року, встановила: У грудні 2014 року позивач звернувся до суду даним позовом, в якому просив суд на підставі ст. ст. 216, 808 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» визнати недійсним договір фінансового лізингу від 22 жовтня 2014 року № 01/14-00341, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») та стягнути з відповідача на його користь грошову суму, сплачену на виконання договору, у розмірі 22 000 гривень, 28 000 гривень комісії за організацію договору та 2 000 гривень витрат на правову допомогу. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 22 жовтня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є зобов'язання лізингодавця придбати предмет лізингу - трактор МТЗ модель 82.1 у власність та передати його лізингоодержувачу у користування на строк та на умовах, передбачених договором. Вказував, що на виконання умов договору сплатив 50 000 гривень, однак ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відмовилось надавати йому трактор, посилаючись на те, що предмет договору передається у користування та володіння лізингоодержувача після сплати авансового платежу у розмірі 50 % вартості предмета лізингу, що складає 140 000 гривень, сплачена сума у розмірі 28 000 гривень є комісією за організацію та оформлення договору (10 %), тобто коштами товариства за залучення ним клієнта для укладення договору, а сума 22 000 гривень - частково сплачений авансовий платіж. Вважав, що відповідачем до договору включені несправедливі умови, що є порушенням його прав як споживача. Заочним рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2015 року, позов задоволено частково. Ухвалено визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01/14-00341 від 22.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 50 000 гривень. Вирішено питання про стягнення судового збору. В іншій частині позову відмовлено. У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечать вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця.

Пункт 10.11 розділу 10 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингодавця не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 3 ст. 509 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843578/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_10037/ed_2003_12_11/pravo1/Z970723.html?pravo=1>, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_10066/ed_2003_12_11/pravo1/Z970723.html?pravo=1> прав даного споживача на розірвання договору.

Передбачені пунктом 1.7 та підпунктами «а», «в» пункту 8.2.1 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а також визначені пунктом 8.2.3 даного договору обов'язки сплатити другий лізинговий платіж виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними. Проте з такими висновками судів погодитися не можна. Згідно зі ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 22 жовтня 2014 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є трактор МТЗ моделі 82.1, вартістю 280 000 гривень. Згідно з п. 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Пунктом 1.7 визначено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10 % від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). На підставі п. 2.1 договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору. Відповідно до п. 2.2 договору, строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу і в останню дату платежу, зазначену у додатку 2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (далі - комісія за організацію), яка розраховується як: Комісія за організацію, яка визначена у додатку 1 до даного договору та становить 10 % від вартості предмету лізингу, б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку 1 до даного договору та становить 50 % від вартості предмету лізингу, в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізинга визначений в додатку 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу. Згідно з п. 8.2.3 договору позивач зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Пунктом 9.1 договору передбачено право лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним Договором купівлі-продажу. Розділом 10 «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» (пункти 10.1-10.12 договору) встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Згідно з п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно до норм ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_10011/ed_2003_12_11/pravo1/Z970723.html?pravo=1> передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843837/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1>, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_10029/ed_2003_12_11/pravo1/Z970723.html?pravo=1> договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, не можна погодитись з висновком судів щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує, у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначенні договору фінансового лізингу зазначено, що продавець визначає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити, в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить, коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Також передчасним є висновок судів про відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів як підстави для визнання його недійсним, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були вираховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме: з підстав, які не залежать від лізингодавця, та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Суди, ухвалюючи рішення, всупереч ст. ст. 212-214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> не дослідили умови спірного договору, не встановили характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також не застосували норми права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли передчасного висновку про визнання договору недійсним.

Отже, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим. Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, їх рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» задовольнити частково. Заочне рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.С. Ткачук Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Кафідова І.М. Фаловська