У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шимківа С.С.

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

з участю Петриченко О.Р., ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду від 18 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання частково недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання права власності на частину земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського районного суду від 18 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання частково недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання права власності на частину земельної ділянки відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій він покликався на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказував, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано що правочин, який був укладений між ним та ОСОБА_6 у відповідності до ч.5 ст.203 ЦК України був спрямований на реальне настання наслідків, тобто залишення ? частини земельної ділянки в його користь та ? частини ОСОБА_6 і фактично реально такі наслідки настали, оскільки саме він користувався спірною земельною ділянкою, обніс її огорожею відокремивши від земельної ділянки ОСОБА_6 та розпочав будівництво будинку, звів фундамент на жилий будинок, збудував надвірні будівлі та завіз будівельні матеріали і засоби для подальшого будівництва. Цього не заперечили на ОСОБА_6, а ні ОСОБА_5, які є відповідачами в справі. Однак судом першої інстанції не було взято до уваги вищенаведеного.

Стверджував, що ОСОБА_5 не можна вважати добросовісним набувачем спірної земельної ділянки в ОСОБА_6, оскільки він бачив, що земельна ділянка розділена на дві частини. Його частина огороджена від земельної ділянки ОСОБА_6 та на ній розташовані фундамент під будинок, надвірні споруди та завезені будівельні матеріали та засоби. У зв'язку з цим, на думку апелянта, ОСОБА_5 повинен був знати, що частина земельної ділянки належить іншій особі.

Просить скасувати рішення Рівненського районного суду від 18 травня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник ОСОБА_4 адвокат Петриченко О.Р. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду залишити без змін.

__________________________________________________________________________________________________________

Справа 559/492//15-ц Головуючий у 1-й інст. - Красовський О.О.

Провадження №22-ц/787/1329/2015р. Доповідач - Боймиструк С.В.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги, на які посилається позивач, ним не доведені, оскільки не є належними та допустимими доказами в справі план розподілу земельної ділянки та розписка відповідачки, яка є нікчемним правочином та не породжує ніяких наслідків, а права позивача щодо спірної земельної ділянки не були порушені.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що не можуть бути порушені права на земельну ділянку, на яку позивач у встановленому законом порядку прав не набув.

Відповідно до ч. 1 ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до ст.131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

30 вересня 2008 року, станом на час написання ОСОБА_6 розписки для ОСОБА_4, про безоплатне повернення йому половини придбаної нею земельної ділянки у ОСОБА_7 після погашення кредиту в банку, відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладався у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Зазначена розписка ОСОБА_6 не є за змістом попереднім договором, не відповідає вимогам договору, зокрема і щодо відчуження земельної ділянки.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 та ч.1 ст.216 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Отже, зазначена розписка ОСОБА_6 не є та не могла бути правовою підставою для виникнення у ОСОБА_4 права на половину земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Оскільки, таке право на земельну ділянку у апелянта не виникло та не могло виникнути з зазначених ним підстав, то воно не підлягає захисту. Не підлягає воно і визнанню, оскільки законом визначений порядок набуття права на земельну ділянку, якого позивачем не дотримано.

План розподілу земельної ділянки (без дати), на який посилається позивач, укладався ним з попереднім власником, а не з відповідачкою в даній справі ОСОБА_6, що придбала у ОСОБА_7 земельну ділянку за нотаріально посвідченим договором від 29 вересня 2008 року без будь-яких застережень та прав на неї третіх осіб. (а.с.5, 37).

24 грудня 2013 року ОСОБА_6 також без будь-яких застережень щодо прав третіх осіб на цю земельну ділянку продала її ОСОБА_5 (а.с.65).

Щодо посилань апелянта, що при придбанні всієї земельної ділянки у ОСОБА_6 покупець ОСОБА_5 повинен був бачити, що частина ділянки є зайнятою ним, то представники відповідача не визнали таке твердження і зазначили, що частина ділянки на яку вказує позивач не є зайнятою. Інших доказів в справі з цього приводу немає.

Враховуючи, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: