Справа № 495/8603/14-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 січня 2015 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/8603/14-ц
про розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя
19.11.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с.3-5).
Так, позивач просить суд:
- майно, набуте ОСОБА_1, з відповідачем, ОСОБА_2, у складі двокімнатної квартири під номером шістдесят третім, розташовану за адресою: місто Білгород-Дністровський, Одеської області, АДРЕСА_4, що складається в цілому з: 1-коридор, площею 6,13 кв. м., 2-санвузол, площею 3,46 кв. м., 4-кухня, площею 6,57 кв. м., 5-житлова кімната, площею 18,04 кв. м„ 6-житлова кімната, площею 12,28 кв. м., 7-шафа, площею 0,68 кв.м., усього житловою площею 30,3 кв. м., загальною площею 47,1 кв. м., - поділити;
- виділити ОСОБА_1, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини двокімнатної квартири під номером шістдесят третім, розташовану за адресою: місто Білгород-Дністровський, Одеської області, АДРЕСА_4, що складається в цілому з: 1-коридор, площею 6,13 кв. м., 2-санвузол, площею 3,46 кв. м„ 4- кухня, площею 6,57 кв. м., 5-житлова кімната, площею 18,04 кв. м., 6-житлова кімната, площею 12,28 кв. м., 7-шафа, площею 0,68 кв. м. усього житловою площею 30,3 кв. м., загальною площею 47,1 кв. м.
- виділити ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на 1/3 частини двокімнатної квартири під номером шістдесят третім, розташовану за адресою: місто Білгород-Дністровський, Одеської області, АДРЕСА_4, що складається в цілому з: 1-коридор, площею 6,13 кв. м„ 2-санвузол, площею 3,46 кв. м., 4-кухня, площею 6,57 кв. м., 5-житлова кімната, площею 18,04 кв. м., 6-житлова кімната, площею 12,28 кв. м., 7-шафа, площею 0,68 кв. м. усього житловою площею 30,3 кв. м., загальною площею 47,1 кв. м.;
- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.11.2014 року відкрито провадження по справі № 495/8603/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Справу призначено до розгляду (а.с.25).
Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання 22.01.2015 року не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.57).
Відповідач - ОСОБА_2, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1до суду не надав та в судові засідання 23.12.2014 року та 22.01.2015 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду.
Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідач в судові засідання не з'явився, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, позивач в судове засідання не з'явився, але просив розглянути справу без його присутності та проти винесення заочного рішення не заперечував, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчується і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе, у відповідності до ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.
У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, правомірними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 03.10.1998 року між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 виданим 03.10.1998 року, актовий запис № 251 (а.с.10).
Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_4, яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області 12 лютого 1999 року, актовий запис за № 48 (а.с.23).
Під час шлюбу, сторонами за спільні кошти було придбано двокімнатну квартиру під номером шістдесят третім, розташовану за адресою: місто Білгород-Дністровський, Одеської області, АДРЕСА_4, що складається в цілому з: 1-коридор, площею 6,13 кв. м., 2-санвузол, площею 3,46 кв. м., 4-кухня, площею 6,57 кв. м., 5-житлова кімната, площею 18,04 кв. м., 6-житлова кімната, площею 12,28 кв. м., 7-шафа, площею 0,68 кв. м. усього житловою площею 30,3 кв. м., загальною площею 47,1 кв. м., яку було зареєстровано на ОСОБА_2
Так, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_5,власником житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, є ОСОБА_2 (а.с.15).
Згідно із Витягом про державну реєстрацію прав № 3565499 від 13.05.2004 року, право власності на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1,номер запису: 4916 в книзі: 136, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 1695860, зареєстровано на ОСОБА_2 (а.с.16).
За твердженням позивача, відповідач в добровільному порядку відмовляється від поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що і стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом.
У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Закон закріплює існування двох видів права спільної власності: з визначенням часток учасників - спільна часткова і без визначення таких часток - спільна сумісна. Центральним у їх розмежуванні є те, що частка співвласників у праві спільної часткової власності є вираженою арифметично (1/2, 2/3, 4/5 і т. д.). Натомість частка учасника спільної сумісної власності у спільному майні завчасно не визначена. Остання встановлюється при поділі майна між співвласниками, а також при виділі частки когось із них.
Однією з підстав набуття права спільної сумісної виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60 Сімейного кодексу України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.
Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.
Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.
Як вбачається з матеріалів справи, житлова квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період спільного шлюбу. Але і на даний час єдиним власником зазначеної житлової квартири є ОСОБА_2
Відповідно до довідки № 339, виданої 21.01.2015 року КП «ЖЕО № 1», ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5. До складу сім'ї входить син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Дитина знаходиться при матері та на її матеріальному утриманні (а.с.58).
Відповідно до складеного 21.01.2015 року комісією КП «ЖЕО № 1» Акту, власником житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, є ОСОБА_2. По даній адресі зареєстровані колишня дружина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, разом із сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6. Сусідами підтверджено той факт, що син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, знаходиться при матері та на її матеріальному утриманні (а.с.59).
Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України, мати, батько, дитина становлять сім'ю. Згідно із ст.55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї.
Відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України, кожен має право на житло та достатній життєвий рівень.
Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1, відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України має право на отримання 2/3 часток на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, та придбана сторонами в період спільного шлюбу.
Виходячи з вищевикладеного, враховуючи рівність сторін перед судом, суд не вбачає ніяких порушень цивільних прав відповідача у разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.
В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, на підставі чого позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати понесені ОСОБА_1при розгляді справи підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) житлову квартиру АДРЕСА_6, що складається в цілому з: 1-коридор, площею 6,13 кв. м., 2-санвузол, площею 3,46 кв. м., 4-кухня, площею 6,57 кв. м., 5-житлова кімната, площею 18,04 кв. м„ 6-житлова кімната, площею 12,28 кв. м., 7-шафа, площею 0,68 кв.м.; житловою площею 30,3 кв. м., загальною площею 47,1 кв. м.
Виділити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 2/3 частки житлової квартири АДРЕСА_5 що складається в цілому з: 1-коридор, площею 6,13 кв. м., 2-санвузол, площею 3,46 кв. м., 4-кухня, площею 6,57 кв. м., 5-житлова кімната, площею 18,04 кв. м„ 6-житлова кімната, площею 12,28 кв. м., 7-шафа, площею 0,68 кв.м.; житловою площею 30,3 кв. м., загальною площею 47,1 кв. м.
Виділити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 1/3 частку житлової квартири АДРЕСА_5 що складається в цілому з: 1-коридор, площею 6,13 кв. м., 2-санвузол, площею 3,46 кв. м., 4-кухня, площею 6,57 кв. м., 5-житлова кімната, площею 18,04 кв. м„ 6-житлова кімната, площею 12,28 кв. м., 7-шафа, площею 0,68 кв.м.; житловою площею 30,3 кв. м., загальною площею 47,1 кв. м.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 243 (двісті сорок три гривні) 60 (шістдесят) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Мишко