Справа № 375/814/15-ц
Провадження № 2/375/309/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2015 року Рокитнянський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Литвина О.В.,

при секретарі - Юрченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Рокитне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на це майно, -

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись до суду, позивач просить визнати їх з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул..Шевченка, 9, в с.Житні Гори Рокитнянського району Київської області, земельну дялінку для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами, ведення підсобного господарства за вказаною адресою розміром 0.254 га та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 29.05.1993 року по 03.11.2014 року, під час якого вони набули права власності на спірне нерухоме майно. 26.12.2014 року між ними було укладено договори дарування, за якими відповідач подарував їй належні йому ? частину житлового будинку та ? частину земельної ділянки і вона стала буди одноосібним власником вказаного нерухомого майна. На разі, після укладення вказаних договорів відповідач передумав та став вимагати від неї повернення відчуженого ним майна та з цього приводу звертався до суду із позовом про визнання договорів дарування недійсними, щодо якого подав заяву про залишення без розгляду.

Зазначає, що на даний час відповідач оспорює її право власності на спірне нерухоме майно, посилаючись на відсутність єдиного документа в підтвердження її права власності і що порушує її права власника.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Також позивач суду пояснила, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем домовилися, що відчужать належні їм частки у спільному майні подружжя, а саме спірне майно, на користь своїх дітей. Проте відповідач передумав і вона запропонувала, щоб він подарував ці частки в спільному майні їй і на що той погодився та власне зробив, уклавши договори дарування. Опісля відповідач передумав та став від неї вимагати повернення майна, на що вона не погоджується.

Відповідач позов не визнав та суду пояснив, що дійсно вони з відповідачем перебували у шлюбі та набули права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку. Після розлучення з позивачем вони домовилися, що про поділ майна і що відповідач передасть йому автомобіль, але остання не погоджувалася. Тоді відповідно до домовленості, маючи на меті поділити спільне майно подружжя, а саме житловий будинок та земельну ділянку, які є зареєстрованими на його імя, з метою отримати частину спільного майна у вигляді автомобіля, він погодився подарувати одну другу частину спірного майна позивачу. Проте і після вчинення таких його дій позивач автомобіль йому не повернула. З метою захисту своїх порушених прав він звертався до суду із позовом про визнання вчинених договорів недійсними, але його представник на власний розсуд подав заяву про залишення останнього без розгляду.

Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.05.1993 року, під час якого вони спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя збудували житловий будинок з господарськими спорудами, що вул..Шевченка, 9, в с.Житні Гори Рокитнянського району Київської області. Також на імя відповідача було приватизовано земельну ділянку для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку з господарськими спорудами, ведення підсобного господарства розміром 0.254 га.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 03.11.2014 року шлюб сторін спору розірвано і останні стали вирішувати питання поділу спільного майна подружжя. Позивач наполягала на даруванні ними своїх часток у спірному нерухомому майні їх дітям, проте домовленостей щодо вчинення таких дій сторони спору не дійшли. Маючи намір розподілити з позивачем спірне нерухоме майно та отримати також у власність інше майно, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, а саме автомобіль, відповідач погодився на пропозицію позивача вчинити такий розподіл шляхом дарування останній належної йому частки у спірному нерухомому майні і що власне і вчинив, уклавши 26.12.2014 року договори дарування спірного майна.

Разом з тим, позивач попередніх домовленостей не виконала, не передала відповідачу в рахунок поділу спільного майна подружжя автомобіль і що стало причиною звернення останнього до суду із позовом про визнання укладених договорів дарування недійсними, який за заявою його представника був залишений без розгляду. Таку свою позицію представник із ОСОБА_2 не погодив.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.

Та обставина, що сторони спору в період перебування у зареєстрованому шлюбі набули права власності на спірне майно, яке їх спільною сумісною власністю подружжя сторонами спору визнається, а тому доказуванню відповідно до положень ст..61 ЦПК України не підлягає.

На разі, спірними залишаються бути відносини щодо поділу сторонами спору цього майна.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. Аналогічні положення містить також ст. 368 ЦК України.

Зі змісту викладених у позові та визнаних сторонами цивільних правовідносин вбачається, що кожна із сторін має право на ? частину спільного сумісного майна подружжя, яким є житловий будинок з господарськими спорудами по вул..Шевченка, 9, в с.Житні Гори Рокитнянського району Київської області, та земельна дялінка для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку з господарськими спорудами, ведення підсобного господарства розміром 0.254 га.

Тобто має місце спільна сумісна власність подружжя на нерухоме майно.

Статті 69-70 згаданого Кодексу визначають, що дружина, чоловік мають право на поділ такого майна і що у разі такого їх частки визнаються рівними.

Відповідно до положень статті 71 вказаного Кодексу майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

На разі, як вбачається із встановлених обставин справи, які не викликають у суду сумніву з огляду на отримані у справі докази, маючи намір поділити спільне нерухоме майно, відповідач з цією метою подарував ? частини спірного нерухомого майна, право власності на яке було зареєстроване на його імя, позивачу справі.

За викладеного суд не знаходить обгрунтованими доводи позивача в тім, що відповідач подарував їй належну йому у спільній сумісній власності подружжя частину спірного нерухомого майна і що таким чином вона стала повноцінним одноосібником власником цього майна.

На разі, суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя.

Керуючись ст..ст. 60, 69-71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 15, 16, 368 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на це майно задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з господарськими спорудами по вул..Шевченка, 9, в с.Житні Гори Рокитнянського району Київської області та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами, ведення підсобного господарства за вказаною адресою розміром 0.254 га спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Рокитнянський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутні при постановленні рішення, шляхом подання апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне обгрунтування виготовлено 24.07.2015 року.

Суддя О.В. Литвин