Справа № 381/4020/14-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В.О.
Провадження № 22-ц/780/709/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 40 29.01.2015
У Х В А Л А

іменем України

29 січня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, Фастівської міськрайонної газети «Перемога» про захист честі, гідності та ділової репутації,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що у НОМЕР_1 номері газети «Перемога» за ІНФОРМАЦІЯ_1 було опублiковано статтю автора журналіста ОСОБА_3 «ІНФОРМАЦІЯ_2». У статтi зокрема зазначено, що відповідно до тверджень голови Фастівської райдержадміністрації ОСОБА_2, він - ОСОБА_1 є фактичним керівником АТ «Автотранспортник» і своїми необдуманими діями у складний для країни час саботує розпорядчі документи виконавчої влади усіх рівнів щодо виконання Закону України «Про мобілізаційну роботу та мобілізацію», зраджує народ України і своєю деструктивною позицією як депутата втрачає «кредит довіри», отриманий від своїх виборців. В розріз патріотам батьківщини веде «торги» задля вирішення шкурних інтересів, а його поведінку названо не тільки аморальною, а й злочинною.

Вказує, що поширена відповідачами інформація не тільки не відповідає дійсності, а й ганьбить його честь, гідність та дiлову репутацiю. Так, він не займав і не займає жодної посади в АТ «Автотранспортник» і навіть не є його акціонером.

Посилаючись на порушення своїх прав у зв'язку із розповсюдженням інформації, яка ганьбить його, просив визнати недостовірною iнформацiю, опубліковану у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_3 у газеті «Перемога» вiд ІНФОРМАЦІЯ_1 № НОМЕР_1, визнати наклепом надану головою Фастівської райдержадміністрації ОСОБА_2 інформацію журналісту газети «Перемога» ОСОБА_3 для поширення в газеті та зобов'язати голову Фастівської райдержадміністрації ОСОБА_2 та журналіста ОСОБА_3 за власний рахунок спростувати недостовірну інформацію, поширену ними ІНФОРМАЦІЯ_1 у НОМЕР_1 номері газети «Перемога» у спосіб найбільш близький до способу її поширення, із дня набрання рішенням законної сили на першій шпальті цієї газети.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що судом не були враховані подані ним уточнення позовних вимог. Крім того, його вимоги стосувалися змісту статті, а не її заголовку. Він, не визнаний судом винним у скоєнні злочину, а відтак посилатися на злочинність його дій відповідачі не мали права, і такі висловлювання не є оціночним судженнями чи критичною оцінкою певних фактів.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що поширена у НОМЕР_1 номері газети «Перемога» вiд ІНФОРМАЦІЯ_1 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформація у відношенні позивача за своїм змістом є оціночними судженнями та викладена у формі припущень.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст.32 Конституції України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (ч.3).

Згідно роз'яснень п.п. 15, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи",при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (а відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що в газеті «Перемога» № НОМЕР_1 вiд ІНФОРМАЦІЯ_1 було опублiковано статтю автора ОСОБА_3 «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій в тому числі зазначено наступне: «Сьогодні, як ніколи, патріотами України гостро відчувається нерозривний зв'язок народу та війська, в якому служать його кращі представники, - каже ОСОБА_2, - Допомагати армії - святий обов'язок кожного. Так було завжди і так буде й надалі. Тому «торги» задля вирішення шкурних інтересів, які розпочало керівництво АТ «Автотранспортник», є не просто аморальними, а злочинними. Зважаючи, що фактично керує підприємством депутат районної ради ОСОБА_1 (а донедавна він ще й був заступником голови районної ради і першим заступником голови райдержадміністрації), є очевидним, що своїми необдуманими діями він фактично саботує розпорядчі документи виконавчої влади усіх рівнів, зраджує народ України і своєю деструктивною позицією як депутат втрачає «кредит довіри», отриманий від своїх виборців».

Також судом встановлено, що автор статті навів висловлювання ОСОБА_2, які носять оціночний характер та викладені у формі припущень, зокрема щодо фактичного керівництва позивачем підприємством та фактичного саботування розпорядчих документів виконавчої влади, зради народу України та втрати кредиту довіри.

Отже, дане твердження носить оціночний характер і є критичною оцінкою позивача у зв'язку з діми керівництва АТ «Авттранспортник».

Колегія суддів вважає, що такого роду оціночне судження щодо поведінки позивача мало б визнаватися наклепом лише за умови поєднання з непристойною формою вираження такого судження, що в цій справі не доведено позивачем і судом не встановлено.

За таких обставин суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано уточнення позовних вимог, надумані і безпідставні та спростовуються текстом судового рішення, де викладений узагальнений зміст вимог позивача, який відповідає уточненим вимогам.

Посилання апелянта щодо незаконності звинувачень його у злочинних діях, необгрунтовані і спростовуються змістом статті, з якого вбачається, що ОСОБА_2 вважав злочинними дії керівництва АТ «Автотранспортник», а не позивача, крім того, як вище вказувалося таке висловлювання носить узагальнений та оціночний характер.

Твердження апелянта про те, що висловлювання ОСОБА_2 носять характер відомостей, а не оціночних суджень, необгрунтовані, поскільки останній висловився про те, що позивач фактично керує, а не послався, що позивач є керівником АТ «Автотранспортник» чи не вказав яку конкретно посаду він займає.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :