Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/12472/14-ц

Провадження № 2/185/552/15

28 січня 2015 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Сліпченко С.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

18.12.2014 р. позивач звернувся до суду із даним позовом, яким просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1, посилаючись на те, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку проживають та зареєстровані також двоє синів позивача, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та її колишній чоловік, відповідач по справі - ОСОБА_2, шлюб з яким був розірваний у 2000 році, проте відповідач подовжує проживати та користуватися житловим будинком.

В судовому засіданні позивач, представники позивача позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити, оскільки він іншого житлового приміщення для проживання не має, був зареєстрований у житловому будинку батьком позивача як член сім`ї позивача, та як колишній член сім'ї позивача зберігає право на користування спірним житловим приміщенням.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи вважає, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 квітня 2014 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 69,6 кв.м., житловою 26,4 кв.м., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20691305 від 18.04.2014 р. (а.с.5-6).

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

При цьому згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та ее допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У судовому засідані сторони визнали, що відповідач був зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1, батьком позивача, як чоловік позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову було надано копію рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2014 року у цивільній справі 185/8163/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення. Проте, як вбачається із змісту вказаного рішення, предмет та підстави позову були іншими, ніж у даній справі, та досліджувалися інші обставини, ніж ті, які входять до предмету доказування у даній справі.

При цьому рішенням суду було встановлено, а відтак не підлягає доказуванню, що відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_1 від 09.07.2010 року шлюб між сторонами було розірвано 25.09.2000 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області зроблений відповідний актовий запис за № 481, але сторони продовжують проживати разом за зареєстрованим місцем проживання.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За змістом вищезазначених правових норм, незважаючи на розірвання 25.09.2000 року шлюбу, укладеного між сторонами, відповідач як колишній член сім'ї позивача не позбавлений права користування займаним житлом. Як вбачається із листа позивача відповідачу від 24.06.2014 р., позивач небезпідставно визнавав за відповідачем право наймача щодо спірного приміщення, проте запропонував звільнити спірне приміщення, при цьому посилався на ст.ст. 150, 167, 168 ЖК України (а.с.14).

При цьому суд враховує, що ст. 167 ЖК України (розірвання наймачем договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові) не розповсюджується на дані правовідносини сторін, адже відповідач таку пропозицію позивачу взагалі не направляв. Частиною 1 ст. 167 ЖК України передбачено, що наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму.

За ч.3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Так само за ч.3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Із змісту листа позивача відповідачу від 24.06.2014 р. не вбачається, що позивач заявляє саме про розірвання договору найму, не зазначає дату такого розірвання договору, та фактично місттить лише пропозицію про звільнення спірного майна.

Згідно з ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відтак, позивачем не надано доказів розірвання договору найму із відповідачем, тому вимога про визнання його особою, що втратила права користування житловим приміщенням, є передчасною.

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З огляду на встановлені судом обставини справи, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 3,11,15, 57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій

Згідно з оригіналом.

Суддя С.О. Бабій