АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 5836/2015 р. Головуючий у 1 інстанції - Гуменюк А.І.
Доповідач - Мараєва Н.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2015 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Осмолович В.С.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства

«Брокбізнесбанк», Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит»

про визнання недійсною окремої частини правочину

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали

справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 р. відмовлено в задоволенні позову вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Брокбізнесбанк», ПАТ «Банк Національний Кредит» про визнання недійсною окремої частини правочину.

В апеляційній скарзі представник позивачки просить це рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд не повно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 17 вересня 2007 р. між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», теперішня назва ПАТ «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 07Ф-178 про відкриття банком позивачці відкличної кредитної лінії з лімітом кредитної заборгованості в розмірі 1 250 000 доларів США на строк з 17 вересня 2007 р. до 17 вересня 2008 р. та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних для споживчих цілей (а.с.21-24). До цього договору неодноразово вносилися зміни та доповнення (а.с. 25, 26).

Крім того, судом також встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 18 вересня 2007 р. між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір другої черги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Краковецькою А.М. 18 вересня 2007 р. за р. № 7245 ( а.с. 27-33).

Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Судом встановлено, що 31 січня 2014 р. між відповідачами ПАТ «Брокбізнесбанк» та ПАТ «Банк Національний кредит» було укладено Договір факторингу, відповідно до пунктів 1.1. та 2.1. якого, відповідач ПАТ «Банк Національний Кредит» в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, зобов'язується передати (сплатити) відповідачу ПАТ «Брокбізнесбанк» суму фінансування, а ПАТ «Брокбізнесбанк», в свою чергу, зобов'язується передати (відступити) ПАТ «Банк Національний Кредит» права вимоги, у тому числі, щодо ОСОБА_1 за кредитним договором № 07Ф-178 від 17 вересня 2007 р. із змінами та доповненнями ( а.с. 5-20).

Обгрунтовуючи позов позивачка посилалася на те, що вказаний договір факторингу слід визнати недійсним в окремій його частині, оскільки, відповідач ПАТ «Брокбізнесбанк», укладаючи цей договір розкрив банківську таємницю щодо неї, не отримавши попередньої згоди останньої ні на розголошення банківської таємниці третім особам, ні на обробку та розголошення персональних даних про неї (позивачку).

Постановлюючи рішення суд виходив з того, що належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо розкриття банківської таємниці щодо неї при укладенні вказаного договору позивачкою не надано, що укладення договору факторингу та його положення не суперечать вимогам законодавства щодо порядку розкриття банківської таємниці і захисту персональних даних, а тому, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 та п.п. 1)-3) ч.2 ст.60 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів.

Виходячи із змісту ч.4 ст.61 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Згідно ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», визначено види діяльності банку.

Згідно ч.5 ст.62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати інформацію, що становить банківську таємницю, іншим банкам та Національному банку України в обсягах, необхідних при наданні кредитів, банківських гарантій.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги той факт, що укладення договору факторингу та його положення не суперечать вимогам законодавства щодо порядку розкриття банківської таємниці і захисту персональних даних, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог і відмовив у їх задоволенні.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :