Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до вагонного депо м. Маріуполь Державного підприємства «Донецька залізниця», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Донецької області, про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою вагонного депо м. Маріуполь Державного підприємства «Донецька залізниця» на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона працювала в пасажирського вагонному депо провідником пасажирських вагонів, де 12 серпня 2000 року, під час виконання нею трудових обов'язків, отримала травму лівої руки. За результатами розслідування нещасного випадку був складений акт форми Н-1 від 14 серпня 2000 року про нещасний випадок на виробництві. Вказувала, що у результаті даного нещасного випадку вона стала інвалідом другої групи з втратою 70% професійної працездатності. На даний час їй встановлена третя група інвалідності і 60% втрати професійної працездатності. Зазначала, що після даного випадку життя її різко змінилось, вона стала відчувати себе неповноцінною людиною, травма і нещасний випадок призвели до нескінченних моральних страждань. За весь час після одержання травми вона проходила постійне лікування, було зроблено вісім операцій, однак функції руки не відтворені, що призвело до деяких незручностей у власному житті, окрім того, вона має постійну фізичну біль. Зазначала, що вона декілька разів приходила на підприємство відповідача, для того щоб отримати якусь роботу, але на підприємстві до неї ставились з неповагою, відмовляли в наданні роботи. За цей час підприємство не потурбувалось про неї, як про працівника, який став інвалідом внаслідок виконання трудових обов'язків. Із-за неможливості працевлаштування, ганебного ставлення до неї відповідача, відчуття власної неповноцінності створюють моральні страждання, винним в яких, на її думку, є відповідач.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з пасажирського вагонного депо м. Маріуполь ДП «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 70 тис. грн для відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено із судового рішення посилання на ст. 1167 ЦК України.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі вагонне депо м. Маріуполь Державного підприємства «Донецька залізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що моральні страждання позивача є наслідком нещасного випадку на виробництві, що стався з нею і який знаходиться в причинно-наслідковому зв'язку з її психічними переживаннями та стражданнями, а тому підприємство повинне відшкодувати їй моральну шкоду.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та виключаючи із судового рішення посилання на ст. 1167 ЦК України, виходив із того, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України право позивача на відшкодування моральної шкоди виникає незалежно від наявності будь - чиєї вини у нещасному випадку. Крім того, під час розслідування не було встановлено, що саме позивач винна у настанні нещасного випадку.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Судами установлено, що ОСОБА_1 з 5 червня 1992 року працювала провідником пасажирських вагонів Вагонного депо м. Маріуполь.

12 серпня 2000 року, з ОСОБА_1 під час виконання трудових обов'язків, стався нещасний випадок.

За результатами розслідування нещасного випадку 14 серпня 2000 року було складено акт про нещасний випадок на виробництві № 2 за формою Н-1 та встановлено, що 12 серпня 2000 року о 8.00 год. бригаді пасажирського поїзду № 186-185 Маріуполь - Вороніж була призначена розмивка вагонів. Провідник ОСОБА_1 почала розмивку вагону № 21047 о 5.30 год., оскільки вона в цей час знаходилася на чергуванні. Провідник, під час прибирання верхньої полки, стала однією ногою на столик, другою - на нижню полку. Столик обірвався і ОСОБА_1, втративши рівновагу, впала. В результаті нещасного випадку позивачка отримала пошкодження лівої руки, оскольчатий перелом лівого плеча.

6 березня 2001 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переходом на інвалідність 2 групи.

ОСОБА_1 встановлено 60% втрати працездатності, що підтверджується довідкою медико-соціальної експертної комісії від 18 червня 2012 року.

Як убачається з висновку Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз від 16 травня 2014 року - ситуація травмування ОСОБА_1 під час виконання нею трудових обов'язків 12 серпня 2000 року, являється для неї психотравмувальною. ОСОБА_1 завдані душевні страждання, як психологічна основа моральної шкоди. Між травмуванням позивачки, під час виконання нею трудових обов'язків 12 серпня 2000 року та моральними стражданнями потерпілої існує причинно-наслідковий зв'язок. Орієнтований розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_1, становить від 0 до 324 мінімальних заробітних плат (в залежності від того, як судом буде розцінена ступінь тяжкості травми позивачки, а також ступінь відповідальності/провини заподіювача шкоди).

Як роз'яснено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, залишити поза увагою те, що на момент втрати позивачем працездатності діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року за № 472.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила), якими регулюються спірні правовідносини, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

Тому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності.

Суди, при визначенні розміру моральної шкоди, завданої ОСОБА_1, не врахували встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди станом на 12 серпня 2000 року.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також судами не було досліджено та надано оцінки висновку медико-соціальної експертної комісії від 12 серпня 2000 року, на підставі якого у позивача і виникло право на відшкодування моральної шкоди (висновок від 18 червня 2012 року є повторним).

Таким чином ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не дотримались принципу оцінки доказів, встановленого ст.ст. 212-214 ЦПК України, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об᾽єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв᾽язку, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дійшли передчасного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 тис. грн.

З урахуванням викладеного, судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу вагонного депо м. Маріуполь Державного підприємства «Донецька залізниця» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко