Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації;

за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору недійсним,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», поданою представником Шулікою Аліною Володимирівною, на рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 січня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 15 червня 2007 року з ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит в розмірі 121 000 дол. США на строк до 14 червня 2017 року зі ставкою 11,04 % річних. На забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру

АДРЕСА_1. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 30 вересня 2011 року становить 193 263,31 дол. США.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити та зняти з реєстрації мешканців квартири.

У травні 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічними позовними вимогами до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначали, що з 26 вересня 2006 року вони зареєстровані та постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1. 15 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, на забезпечення виконання зобов'язань за яким між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 68,8 кв. м, житловою площею 40,1 кв. м.

Зазначали, що вони заселились та зареєстровані в спірній квартирі з 2006 року, постійно мешкали та мешкають за вказаною адресою, крім того, на час укладання договору іпотеки вони були неповнолітніми, тому просили суд визнати договір іпотеки, укладений 15 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, недійсним.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

22 січня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2006 року, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2007 року в розмірі 1 540 308 грн 57 коп. шляхом реалізації предмета іпотеки через публічні торги із встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У решті позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2013 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

22 січня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено, визнано недійсним договір іпотеки від 15 червня 2007 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

4 вересня 2014 року рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 січня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору недійсним задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки квартири від 15 червня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» -

Шуліка А.В. просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 вересня 2014 року та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2013 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором зумовило виникнення у ПАТ КБ «ПриватБанк» права на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому суд стягнув заборгованість за кредитним договором з ОСОБА_3 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки через публічні торги із встановленням його початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Разом з тим банком не надано доказів того, що мешканці, зареєстровані в спірній квартирі, будуть перешкоджати процесу реалізації предмета іпотеки або відмовились на обґрунтовану та законну вимогу іпотекодержателя звільнити спірне житлове приміщення, тому підстави для виселення та зняття їх з реєстрації відсутні. Крім того, всі суттєві умови, передбачені ст. 18 Закону України «Про іпотеку», при укладанні між сторонами договору іпотеки від 15 червня 2007 року були дотримані, отже, підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом немає.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» і задовольняючи зустрічний позов, виходив із того, що ОСОБА_3 всупереч правам та інтересам її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, уклала договір іпотеки від 15 червня 2007 року, який відповідно до ч. 6 ст. 203, ст. 215 ЦК України є недійсним.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, виходив із того, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування якими мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування, чого під час укладання договору іпотеки спірної квартири зроблено не було, крім того, задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на момент укладання договору іпотеки спірної квартири в ній були зареєстровані та проживали малолітні діти, що підтверджується свідоцтвами про х народження та копіями паспортів, даними відділу адресно-довідкової роботи з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України від 24 червня 2014 року, довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 19 червня 2014 року, довідкою Комунального підприємства «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року та особистим рахунком з вказівкою кількості зареєстрованих осіб у спірній квартирі, на яку нараховувалась оплата комунальних послуг.

Судом установлено, що 15 червня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало з ОСОБА_3 кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит в розмірі 121 000 дол. США на строк до 14 червня 2017 року зі ставкою 11,04 % річних. У цей же день на забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 30 вересня 2011 року склала 193 263,31дол. США, що є еквівалентом 1 540 308 грн

57 коп.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

У п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Так, матеріалами справи підтверджується, що надані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підтвердження факту реєстрації та проживання їх у спірній квартирі копії свідоцтва про народження з відміткою реєстрації та копії паспортів зі штемпелем реєстрації є належними доказами в розумінні ст. 58 ЦПК України, оскільки останні підтверджують факт реєстрації та проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які на момент укладення договору іпотеки були неповнолітніми, в квартирі АДРЕСА_1.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, таким чином, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, оскільки суд правильно застосував до вказаних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 вересня 2014 року законне та обґрунтоване.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану представником Шулікою Аліною Володимирівною, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік