Н.п. №2/522/3589/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, за участю прокуратури Приморського району м. Одеси про стягнення шкоди, заподіяною незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури,- відмовити.

ВСТАНОВИВ:

Позивач 04.12.2013р. звернувся до суду з позовною заявою, яку в процесі розгляду справи декілька разів збільшував, згідно позовних вимог від 27.06.2014р.(а.с.362-371т.1) та від 08.09.2015р. (а.с.54-59 т.3) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, за участю прокуратури Приморського району м. Одеси та просив: у звязку з незаконним порушенням кримінальної справи, незаконними затриманнями, арештом, і утриманням під вартою протягом 6 місяців, незаконними обшуками і накладанням арешту на майно та його частковим вилученням, предявленням безпідставних звинувачень у низці злочинів, які він не здійснював, тривалим утриманням на підписці про невиїзд до 12.07.2005р. та іншими незаконними слідчими і оперативно-розшуковими діями, а також ухиленням від надання своєчасної, достовірної інформації щодо припинення кримінальної справи та скасування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, що була чинною на протязі 16 років після закриття кримінальної справи стягнути з держави України (державного бюджету) матеріальну шкоду, завдану втратою роботи і зменшенням доходів (заробітку) який він мав до арешту у сумі 1 097 505 грн. та стягнути моральну шкоду у розмірі 800 000 грн. на відшкодування тими же органами дізнання і досудового слідства та зобовязати ОСОБА_3 казначейську службу України і її головне управління в Одеській області списати стягнуту суму з державного бюджету України і перерахувати на його рахунок.

В останніх вимогах позивач також просить якщо суд прийде до висновку що позивач пропустив строк давності, то просив цей строк відновити, оскільки затримка подання позову повязана була з тим що відповідач незаконно ухилявся від надання йому постанов про припинення кримінальної справи і «повідомленням реабілітованому», втратою матеріалів кримінальної справи, неодноразовим наданням недостовірних і неповних даних про підстави припинення кримінальної справи 21.08.1989р. Крім того відповідач не виконав вимоги закону щодо збору документів про доходи позивача до його затримання і арешту, і ухилився від визначення розміру понесених позивачем втрат заробітку (доходу)?та ухилився від винесення відповідної постанови.

В своїх вимогах позивач посилався на те, що він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, утримувався під вартою з 19.07.1986р. та був звільнений 19.01.1987р. на підписку, та згодом справу було закрито 21.08.1989р., про що він дізнався в вересні 1989р.,та що після звільнення його одразу звільнили у звязку з цією кримінальною справою, він не міг влаштуватися на роботу за аналогічною посадою, він втратив дохід, у звязку з чим тривалий час порушувались його права та свободи все останнє життя, що завдало йому матеріальну та моральну шкоду.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05.12.2013р.(а.с.240-головуючий суддя Івченко В.Б.) було відмовлено у відкритті провадження по справі.

Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 12.03.2014р. (а.с.266-267) ухвала суду від 05.12.2013р. скасована та справа передана до суду 1-ї інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 20.03.2014р. (головуючий суддя Івченко В.Б.) відкрито провадження по справі.(а.с.270).

27.06.2014р. позивач збільшив позовні вимоги (а.с.367- 370) та просив стягнути матеріальну шкоду у розмірі 1582 долл США за 6 місяців утримання під вартою в період з 19.07.1986р. по 19.01.1987р., та за останні 323 місяці (з січня 1987р. по липень 2014р.) завданої втратою роботи і зменшенням доходів із розрахунку втрати 150 долл США за кожен місяць загальну суму 48 450 долл США, а всього 49 932 долл США, що згідно курсу НБУ становить 593 930 грн. Також просив стягнути моральну шкоду у розмірі 800 000 грн., обґрунтовуючи вимушеністю захищатися від незаконних дій, вивчати законодавства задля свого захисту, відчуття психологічної і нервової напруги , неможливістю довгі роки добитися законності та справедливості, що призвело до болісних переживань і страждань.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 25.07.2014р. (головуючий суддя Івченко В.Б.) (а.с.378) провадження по вказаній справі закрито.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.09.2014р. ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 25.07.2014р. частково скасована в частині закриття провадження за позовними вимогами про стягнення з держави Україна (державного бюджету) на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди, завданої втратою роботи і зменшенням доходів та моральної шкоди. В іншій частині ( про визнання незаконними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області) ухвалу суду про закриття провадження залишено без змін.(а.с.405-407т.1).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 28.10.2014р. вказана справа прийнята до провадження судді Домусчі Л.В. (а.с.2).

Згідно клопотання прокурора Приморського району м.Одеси було залучено до участі у справі прокурора Приморського района м.Одеси (протокол суд зас. від 08.12.2014р.а.с.14 т.2).

До суду також надходили декілька клопотаннь від представника позивача про відкладання слухання справи у звязку з його хворобою,(а.с.33,34,).

Також судом було задоволено клопотання представника позивача та в судовому засідання 01.07.2015р. залучено в якості відповідача ОСОБА_3 казначейську службу України.

У судовому засіданні представник позивача-Демиденко М.К., діючий по довіреності від 28.11.2012р.(а.с.239), повністю підтримав позовні вимоги з викладених в позові підстав та просив його задовольнити, зазначивши, що матеріальна шкода - це втрата його заробітку за 6 місяців знаходження під вартою з 19.07.1986р. по 19.01.1987р. і за період коли з січня 1987р. він був позбавлений працювати як раніше, коли він отримував заробіток чистими по 200 руб. які він прирівнює до 150 долл США, що призвело втрату його доходу щомісячно не менш 150 долл. США по курсу НБУ 11,894 грн.

При цьому пояснив суду, що позивач працював майстром виробничої ділянки плодоовочевої продукції-керував ділянкою (з переобробки на соки) і отримував зарплату у 200 руб. щомісячно, але в 1986р. він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, його незаконного затримали 19.07.1986р., відправили в КПЗ і здійснили в квартирі обшук, а потім з санкції прокурора його взяли під варту. 26.07.1986р. відносно позивача порушили кримінальну справу, тобто після оперативно-розшукових дій. 13 діб його незаконно утримували в камерах КПЗ, замість 3-х діб. Потім його несподівано розмістили в слідчий ізолятор. 19.01.1987р. його звільнили з під арешту і змінили запобіжний захід на підписку про невиїзд, при цьому в довідці зазначили весь термін перебування під вартою та неправильну дату його народження. В період незаконного його утримання під вартою позивач піддавався приниженням і образам, погрозами погіршення режиму утримання, грубостям і хамству з боку охоронців і конвоїрів, слідчих і інших працівників правоохоронних органів. Під час обшуку у них забрали останні гроші, здійснили опис майна і забрали автомобіль батьків, які згодом намагалися повернути. Весь цей час його сімя не знала де він і що з ним, а позивач не знав у якому стані знаходиться його сімя. При цьому позивач вів особистий щоденник , де записував події, і в тому числі як скрутно і тяжко йому було знаходиться в камері, які були переповнені, як його багато часів допитували, погрожували, і як йому предявляли звинувачення в злочинах, в яких він свою вину не визнавав. В ході оперативних заходів в квартирі проводились обшуки. Після звільнення його не допустили до роботи та вислали йому трудову книжку. Коли він працював то він отримував стабільну заробітну плату біля 200 руб. що приблизно становило на той час 150 долл. США. Він був порядним спеціалістом. Але після цього він вимушений був довго шукати роботу, і його вже не брали на висококваліфіковану роботу, постійно звільняли, виключили з лав КПРС, потім його поновлено. І все це фактично знівечило його долю. Його справу припинили. Проте взялись за інше, предявляли йому звинувачення у випуску недоброякісної продукції. Яку потім припинили. Потім предявляли звинувачення по порнографії, і цю справу також припинили після проведення певної експертизи. Потім його звинувачували у незаконному збереженні вогнепальної зброї, і знову після проведення експертизи цю справу припинили. Наразі в вересні 1989р. слідчий виніс постанову про припинення кримінальної справи за зміною обставин (тобто по реабілітуючим обставинам), яка не була надана позивачу. Згодом за його скаргами Генеральна прокуратура скасувала цю постанову і направила справу до прокуратури Молдавської РСР, куди він їздив 17 місяців і згодом слідчий його повідомив що справу припинено та повернуто до Одеської обласної прокуратури. Позивач неодноразово всюди звертався з приводу отримання цієї слідчого постанови. В УМВС України в Одеській області йому повідомляли, що не можуть знайти справу, що вона в архіві, а потім що справу знищили. Прокурату дала вказівку про проведення розслідування, але ніде цієї справи не знайдено. У них є лише ксерокопія із журналу обліку реєстрації кримінальних справ, де внесено запис що кримінальна справа 21.08.1989р. припинена за ст..6 п.2 КПК УРСР. До цього часу так він і не зміг отримати постанову про закриття кримінальної справи.

В 2005р. позивач подав разом із сімєю документи на отримання закордонного паспорту для виїзду за кордон, але йому було відмовлено так як зясувалось що до нього була застосована підписка про невиїзд, що також змусило позивача страждати. Тобто постанова слідчого від 19.01.1986р. не була скасована та продовжувала діяти весь цей час до липня 2005р. І позивач доказував що це неправда, звертався з листами, запитами. Але згодом якось цю постанову скасували і через деякий час, десь через дві неділі, позивач зміг отримати закордонний паспорт і виїхати за кордон. Таким чином більше 20 років він знаходився на підписці про невиїзд. Увесь цей час позивач боявся , що його знову звільнять. Тому і боявся раніше подавати зазначений позов. Весь цей час він переживав, у звязку з чим у нього значно погіршився стан його фізичного та психічного здоров'я, зруйновано його соціальні, життєві та сімейні плани й стосунки з оточуючими, відновлення таких втрат неможливе, чим йому завдана моральна шкода.

В восени 2013р. він виїхав до Канади на п.м.п. З 05.09.2007р. позивач є пенсіонером за віком, у червні 2013р. його пенсія складала 1491,34 грн. , а згідно довідці про його заробіток за 5 років для обрахування пенсії (1990-1994) коли він працював у ТОВ «Мода» його заробіток складав 365 грн.45 коп., що суттєво менше 200 радянських рублів., які він отримував до незаконного арешту і незаконного порушення відносно нього кримінальної справи. ОСОБА_4 тому він отримав мізерну пенсію.

Також позивачем були надіслані електронною поштою особисті пояснення з приводу позовних вимог та їх підстав, так як сам позивач постійно проживає в Канаді м.Торонто , які його представник повністю підтримав.

Представник відповідача-ГУ МВС України в Одеській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважаючи що позов є необґрунтований та просив відмовити у його задоволені. При цьому підтримав письмові заперечення від 10.09. 2015р., якими посилаються на слідуюче: кримінальна справа проти позивача була припинена 21.08.1989р. слідчим Прокуратури Молдавської РСР; відповідно до Положення про відшкодування шкоди, спричиненої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду позивач з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства мав би звернутися протягом шести місяців з відповідним повідомленням про відшкодування шкоди і поновлення його порушених прав. Проте позивач з такою заявою-повідомленням не звертався ні до органів внутрішніх справ, ні до органів прокуратури. Також звернуто увагу суду на той факт, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки постанова про припинення кримінальної справи прийнята 21.08.1989 р., а з позовом позивач звернувся до суду лише в грудні 2013р., хоча про зазначену постанову він дізнався ще в 1989р. Крім цього на його думку відсутні належні докази щодо примусового звільнення позивача з роботи та тиску з боку правоохоронних органів, оскільки трудова вникла свідчить про протилежне, тобто за його згодою. Переведення заробітної плати у радянських рублях в еквіваленті до долару США є також безпідставним. Також відсутній належний розрахунок моральної шкоди, не зазначено якими неправомірними діями саме відповідач завдав позивачу таку шкоду, з яких міркувань він виходив при цьому. Крім цього на їх думку позивач невірно тлумачить норми чинного законодавства.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Державної казначейської служби України в судовому засіданні також позовні вимоги не визнав, підтримав письмові заперечення від 28.05.2015р.(а.с.231-236 т.2) та просив відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності, оскільки ніяких прав та інтересів позивача не порушували, та крім цього право на відшкодування шкоди щодо незаконних дій, передбачених ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» мають громадяни щодо яких незаконні дії були вчинені після набуття Законом чинності, тобто після 16.01.1995р. Також позивач не надав докази в підтвердження заподіяння йому моральних страждань, та їх обсягу, переслідувань, з яких міркувань він виходив та в якій саме грошовій сумі з урахуванням виваженості та розумності, не доведено при цьому причинно-наслідковий зв'язок. Також не доведена належним чином втрата заробітної плати у звязку з порушенням кримінальної справи, та факт його примусового відсторонення (звільнення) від роботи , не доведено причинно-наслідкового звязку між діями заподіювача та наслідками, на які позивач посилається, та наявність такої шкоди.

Представник прокуратури Приморського району м. Одеси в судовому засіданні також просив відмовити позивачу у позові, зазначивши що прокуратура виступає на захист інтересів відповідача- Державної казначейської служби України в Одеській області та підтримує заперечення представників відповідачів.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, та оглянувши матеріали цивільної справи Малиновського районного суді м.Одеси №1519/4655/2012 за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 25.07.1986р. апаратом слідчого управління ОСОБА_5 в Одеській області було порушено кримінальну справу №60114 відносно ОСОБА_6 за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.86-1, ч.2 ст.170 КК України ( в ред. 1960р.) за фактом розкрадання яблук в особливо великих розмірах ,(а.с.30,40 т.1,).

Згідно довідки №060032 ЮГ-311/192 від 19.01.1987р. вбачається, що ОСОБА_2 04.09.1949р.н., був затриманий та в подальшому арештований та утримувався в місцях позбавлення волі в СІЗО №1 з 19.07.1986р. по 19.01.1987р. та звільнений в.о. прокурора Одеської обл. 19.01.1987р. на підписку про невиїзд згідно ст.165 КПК УРСР (а.с.43).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо незаконного утримання ОСОБА_2 в СІЗО УКДБ Одеської області з 19.07.1986р. до 01.12.1986р. Посилання позивача як на підтвердження цих тверджень на копії квитанції про радянську валюту №157314 від 18.08.1986р. та №157344 від 24.11.1986р. на суми 50 рублів та 50 руб. 27 коп. (а.с.51,52 т.1) суд не приймає як належний доказ, оскільки з цих ксерокопій не вбачається відомостей щодо знаходження позивача в певний період в СІЗО УКДБ.

Після звільнення з під арешту ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами та скаргами за фактами його незаконного утримання під вартою в СІЗО УКДБ Одеської області і порушення законів .

На вказані заяви, скарги ОСОБА_2 надавались відповіді від слідчого УВС виконавчого комітету Одеського облради народних депутатів від 01.04.1988р. (а.с.44 т.1) про те що кримінальна справа відносно нього припинена згідно ст..7 КПК УРСР, та відповідь від 26.09.1989р. з прокуратури Молдавської РСР що кримінальна справа №60114 припинена на підставі п.2 ст.213 КПК УРСР (за недоведеністю вини) та про те що з питань поновлення його порушених прав він може звернутися до прокуратури Одеської області, куди і направлено кримінальну справу (а.с.45 т.1). Згідно відповіді також вбачається що архівні документи щодо затриманих в СІЗО УКДБ на той час осіб не збереглось.

З відповіді прокуратури Молдавської РСР позивачу від 18.12.1989р. (а.с.46 т.1), від 20.03.1990р. (а.с.47) також вбачається повідомлення про направлення статкарточки ф.1.1. для зняття з реєстрації кримінальної справи №60114.

Згідно довідки слідчого УВС Одеського облвиконкому ОСОБА_1 від 01.04.1988р. №4/637 (а.с.44) ОСОБА_2 повідомлено про припинення кримінальної справи по ст..7 КПК УРСР.

Зазначені факти також підтверджуються заявами позивача до Генеральної прокуратури України, Генерального прокурора України, прокурора Одеської області від15.12.2010р,від 16.02.2011р, від 31.05.2011р., від 12.07.2011р., 27.10.2011р., 10.12.2011р., (а.с.69-72,89-90,126) щодо надання йому копії зазначеної постанови та підстав закриття справи (а.с.63 ,66т.1) та відповідями ГУ МВС України в Одеській області від 17.02.2011р. (а.с.65) та прокуратури Одеської області від 15.07.2011р. (а.с.92) про те , що кримінальну справу №60114 закрито органами внутрішніх справ Одеської області на підставі п.2 ст.6 КПК.

Аналогічна відповідь надавалася позивачу УІТ УМВС України в Одеській області від 13.07.2005р. (а.с.48) та ГУ МВС України в Одеській області від 08.08.2011р. (а.с.102 т.1) про те, що кримінальна справа №60144 в 21.08.1989р. припинена на підставі п.2 ст.6 КПК України, та від 17.02.2011 №4/С-17 про закриття справи 21.08.1989р. та про відсутність вказаної справи в архіві УІАЗ ГУМВС України в Одеській області, у звязку з чим неможливо надати копії документів , та строк зберігання вказаної справи закінчився 21.08.1994р. оскільки строк зберігання книг обліку документів, журналу обліку злочинців , кримінальних справ -10 років. Така ж відповідь надана і 22.08.2011р. прокуратурою Одеської області (а.с.104).

Згідно відповіді режимно-секретного управління МВС України від 07.09.2011р., від 06.10.2011р. , 09.12.2011р., 13.02.2012р. вбачається, що закрита кримінальна справа №60114 на зберігання до Галузевого державного архіву та архіву ГУМВС України в Одеській області не надходила.(а.с.140,144,148 ,150 т.1). Крім того строк зберігання її закінчився в 2000 р.

З відповіді слідчого управління ГУ МВС України в Одеській області позивачу від 10.10.2011р. та від 03.11.2011р. вбачається, що згідно інформації УІАЗ ГУ МВС України в Одеській області яка міститься в «Контрольному журналі злочинів, осіб їх скоївши, кримінальних справ та матеріалів про злочини за 1986р.», провадження по кримінальній справі №60114 порушеній слідчим управлінням закрито п.2.ст.6 КПК України. Одночасно повідомляють вказана справа на зберігання до архіву не надходила (а.с.141,146, т.1).

Згідно листа ГУМВС України в Одеській області від 12.02.2013р. №4/С-70 Першого заступника начальника-начальника слідчого управління ОСОБА_4 (а.с.29) на адресу ОСОБА_2 вбачається, що розглянувши його звернення щодо встановлення місця зберігання кримінальної справи №60114 та наданні процесуальних документів, встановлено, що згідно інформації УІАЗ ГУМВС України в Одеській області, яка міститься в контрольному журналі злочинів, осіб їх скоївши, кримінальних справ та матеріалів про злочини за 1986р.» провадження по кримінальній справі №60114, порушеній апаратом слідчого управління ОСОБА_5 в Одеській обл.. за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.86-1, ч.2 ст.170 КК України ( в ред..1960р.), 21.08.1989р. закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України. Дані про передачу справи до інших підрозділів області та яким підрозділом вона закрита в СУ ГУМВС України в Одеській області відсутні. Також зазначено що ця справа відсутня і в архіві УІАЗ ГУМВС України в Одеській області та відомості про її місце знаходження.

Також з листа Першого заступника начальника-начальника слідчого управління ОСОБА_4 на імя начальника відділу Прокуратури Одеської області ОСОБА_7 від 12.02.2013р. ( а.с.30) вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що 25.07.1986р. слідчим управлінням ОСОБА_5 в Одеській області Одеського облвиконкому порушено вказану кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.86-1, ч.2 ст.170 КК України ( в ред. закону 1960р).

Під час розслідування кримінальної справи ОСОБА_2 обирався запобіжний захід-тримання під вартою, який знаходився в період часу з 19.06.1986р. до 19.01.1987р. та знаходився в установі «ЮГ 3311/192».

19.01.1987р. постановою прокуратури Одеської області ОСОБА_2 згідно ст..165 КПК України змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд.

21.08.1989р. провадження по кримінальній справі №60114 закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України ( в ред. Закону 1960р.).

Згідно діючого законодавства строк зберігання кримінальних справ, порушених за ознаками статей КК України, що передбачають покарання більше 5 років позбавлення волі, складає 5 років. При знищенні кримінальних справ постанови про закриття справи вилучаються та зберігаються також 5 років. Враховуючи те, що кримінальна справа №60114 закрита 21.08.1994р., строк зберігання зазначених матеріалів закінчився 21.08.1999р.

Також згідно діючого наказу МВС України № 519 від 04.07.2002р. строк зберігання контрольних проваджень в кримінальних справах, довідки та інші відомості щодо вивчення справ, закритих або зупинених у ході слідства й дізнання складає, відповідно 5 і 3 роки. Строк зберігання книг обліку документів, журналів обліку злочинців, кримінальних справ на осіб, які скоїли злочини-10 років.

У звязку з викладеним, враховуючи інформацію про відсутність в архіві УІАЗ ГУМВС України в області кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 та відомостей про її місцезнаходження, встановити місце перебування справи та вирішити питання про надання ОСОБА_2 запитаних ним процесуальних документів не є можливим.

Аналогічна відповідь була надіслана ОСОБА_2 на його запит 23.07.2013р. №4/Д-799 т.в.о. Першого заступника начальника-начальника слідчого управління- Добруцьким І.М. (а.с.39). та заступником прокурора одеської області від 13.09.2013р. №04/2/1-6000-11 ОСОБА_8 (а.с.41).

Також ГУ МВС України в Одеській області від 03.05.2012р. своїм листом повідомило що ОСОБА_2 04.09.1947(1949)р.н. згідно УІАЗ ГУМВС України в Одеській області до кримінальної відповідальності станом на 03.05.2012р. не притягувався (а.с.224 т.2).

Таким чином суд приходить до висновку, що Кримінальну справу постановою слідчого від 21 серпня 1989р. року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України за відсутністю в діях відповідача складу злочину.

Факт припинення кримінальної справи за вказаними обставинами також підтверджується записом посадових осіб у «журналі обліку злочинів, осіб, які їх вчинили, руху кримінальних справ і протоколів» за 1986р.(а.с. 227-228 т.2)

Судом також встановлено, що під час проведення слідчих дій по вказаній кримінальній справі проводились обшуки, про що свідчать протокол обшуку та складане протокол опису майна від 19.07.1986р, (а.с.275-282 т.1), у звязку з чим з боку ОСОБА_9 неодноразово звертались до всіх правоохоронних органів з питань незаконних дій та повернення майна в 1987р. (а.с.282-286,302-303) на що були отримані певні відповіді і від прокуратури Одеської області ( 27.10.1987р., від 30.12.1987р.) що належне їй майно повернуто, відповідь начальника слідчого управління УВС Одеського виконкому ОСОБА_10 від 23.11.1997р. що конфісковане в ході обшуку майно їй повернуто, та арешт з майна знятий.(а.с.288), постановою слідчого від 18.01.1988р. було також виключено з опису майна від 19.07.1986р. кухонний гарнітур та спальня.(а.с.290),постановою від 16.11.1987р. також було повернуто частину відеокасет(а.с.315-316 т.1).

З урахуванням вищенаведеного та враховуючи великій термін збігу часу від часу подій, суд вважає що посилання позивача про позбавлення його та членів сімї правом розпоряджатися та користуватися описаним та вилученим майном є необґрунтованими, оскільки останні використали своє право щодо його повернення..

З копії трудової книжки ОСОБА_2 (а.с.158) вбачаться, що він працював з 01.06.1982р. по 08.02.1987р. ст.. майстром виробничої дільниці Одесплодобощторга, та був звільнений 08.02.1987р. за наказом від 06.02.1987р. №17/к за згодою сторін по ст..36 п.1 КЗпП . При цьому судом з пояснень представника позивача встановлено, що позивач зазначений наказ не оскаржував у встановленому законом порядку..

Згодом 18.02.1987р. був зарахований транспортировщиком 4 р. в механічний цех тимчасово , 23.03.1987р. переведений учнем шліфовщика, та 25.03.1988р. звільнений по ст..38 КЗпП (за особистою заявою); з 25.05.1988р. по 05.08.1988р. працював в совхозі «Красноповстанческий» -заст. по комерційним питанням;

А 29.09.1988р. прийнятий на роботу в Одеський кооператив «Мода» старшим товароведом, з 01.04.1990р. призначений завідуючим комісійного магазину «Мода» №1 по 28.12.1994р. З 02.01.1995р. по 01.09.1998р. був призначений на посаду директора торгового комплексу Спільного німецько-українського підприємства «Біпа-Мода»; а з 03.09.1998р. прийнятий на посаду заступника директора ТОВ «Новое дело» та 30.01.2001р. звільнений за власним бажанням; 23.07.2001р. був прийнятий на посаду зав. Виробництвом ПП «ДІД ОСОБА_4» та звільнений 10.02.2004р. за власним бажанням; 12.02.2004р. на посаду директора виробничо-промислової бази ТОВ «ПОЛ і К» та був звільнений 01.10.2006р. за власним бажанням.

Згідно довідки державного архіву Одеської області від 28.01.2011р. і від 01.03.2011р. (а.с.169,170) вбачається, що документи по особистому складу Приморського оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату «Одесплодовочпром» до архіву не надходили, та про відсутність відомостей про їх знаходження.

Таким чином будь-яких належних та допустимих доказів щодо отримання позивачем до взяття його під варту у звязку з порушеною кримінальною справою заробітної плати у розмірі 200 радянських рублів суду не надано.

Більш того, позивач посилається на той факт що після звільнення з під варти його примусово звільнили з роботи у звязки з притягненням його до кримінальної відповідальності та подальшим таємним переслідуванням. Проте суд вважає що це не відповідає дійсності, оскільки як свідчать зібрані докази, а саме з копії його трудової книжки, він звільнився з Приморського оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату «Одесплодовочпром» 09.02.1987р. за угодою сторін. Також позивач посилається на те, що його ніде не брали на роботу, та як вбачається з його трудової книжки позивач після звільнення з 09.02.1987р, в стислий термін знову працевлаштувався 18.02.1987р. транспортувальником 4 розряду в механічний цех та 23.03.1987р переведений учнем шліфовочного цеху, 21.08.1987р. йому присвоєно другий розряд та звільнився 25.02.1988р. за власним бажанням, а згодом працював в інших місцях( в с/з Красноповстанчеський по 05.08.1988р.,в Одеському кооперативі «Мода» з 29.09.1988р. старшим товароведом дільниці гарячих бутербродів , з 01.04.1990р. призначений на посаду завідуючого комісійним магазином «мода №1» по 28.12.1994р., з 02.01.1995р. прийнятий на посаду директора спільного німецько-українського підприємства «ВІТА-МОДА» і 01.09.1998р. звільнений, з 03.09.1998р. прийняти й на посаду заступника директора ТОВ «ОСОБА_10 діло», та звільнився 30.01.2001р. , 23.07.2001р. на посаді зав. Виробництвом по 10.02.2004р., з 11.02.2004р.-на посаді директора виробничо-промислової бази ТОВ «ПОЛ и К», та звільнився 01.10.2006р., до отримання ним пенсії тобто до вересня 2007р. Всі його звільнення були за власною ініціативою. Жодних доказів щодо його примусового звільнення суду не надано. Крім того його останні посади свідчать про висококваліфіковану посаду, будь-яких належних та допустимих доказів отримання позивачем заробітної плати з 1987р. по 2006р. включно в різних підприємствах тобто після його звільнення в меншому розміру ніж на момент затримання суду не надано. У звязку з чим суд приходить до висновку що зазначені позивачем обставини не відповідають зібраним в ході розгляду справи доказам, та є необґрунтованими.

З наданою позивачем довідки з УПФУ в Малиновському районі м. Одеси від26.11.2013р., 28.11.2013р. (а.с.,174,175 т.2) вбачається, що ОСОБА_2, 04.09.1947р.н., знаходиться на обліку та отримує пенсію за віком з 05.09.2007р. та згідно атестату №14 від 17.12.2012р. його знято з обліку та виплачено пенсію за 6 місяців наперед при повному стажі за період з січня по 30 червень 2013р. у розмірі 1491,34 грн.

Суд вважає необґрунтованими підставу для стягнення шкоди у звязку з виключенням позивача з лав КПРС та не вбачає в цьому вини відповідача, оскільки згідно з його облікової картки члена КПСС №24710072 (а.с.171-172) вбачається що він був членом КПСС з жовтня 1971р., який видано 05.04.1990р. замість партквитка від 1973р. та поновлений в партії Приморським РК 16.03.1990р. протокол №22.

Відповідно до копії воєнного білету ЕЕ №071243 ОСОБА_2 вбачається. що позивач мав звання лейтенанта, потім 28.01.1982р.-старший лейтенант, та 04.01.2002р. виключений з обліку за досягненням граничного віку.(а.с.173-178).

Таким чином суд вважає прохання позивача щодо стягнення шкоди з підстав недопущення до роботи, примусового звільнення, переслідування, втрати заробітку і зменшення доходів необґрунтованими.

Крім того судом встановлено, що в 2012р. ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення: припинення 21.08.1989р. на підставі п.2 ст,6 КПК УРСР в ред.. 1960р. кримінальної справи №60114, порушеної 20.07.1986р. слідчим управлінням УВС Виконкому Одеської обласної ради народних депутатів відносно ОСОБА_2, а також скасування 11.07.2005р. запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд відносно ОСОБА_2 обраного постановою в.о. прокурора Одеської області 19.01.1987р.

Згідно ухвали Малиновського районного суду м.Одеси віл 22.06.2013р. (справа №1519/4655/2012) вищевказану заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.(а.с.232 т.2).

Також в судовому засіданні було прослуховані свідчення як свідка ОСОБА_11, який останній надав в судовому засіданні 07.05.2012р.. при розгляді в Малиновському районному суді м.Одеси справи №1519/4655/2012 за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, яким свідок пояснив суду , що знав ОСОБА_2 оскільки той працював протягом 2001-2004р.р. в ПП «Дід ВАСИЛЬ», де свідок був директором підприємства, та про те що ОСОБА_2 в 2004р. звільнився за особистою заявою на його прохання, на що той погодився, істинні причини такого звільнення на той час він не знав. І тільки через декілька років йому стало відомі причини звільнення від ОСОБА_12 -про те що у того були якісь «види» на позивача, але у позивача виявилася судимість, про що ОСОБА_2 не було повідомлено.

Враховуючи зазначення свідчення свідка, суд вважає що цими свідченнями ОСОБА_11 не підтверджено твердження позивача що його було звільнено в примусовому порядку у звязку з чим він був позбавлений в переводі на іншу більш високооплачувану роботу повязану з секретною роботою. Крім того в судовому засіданні був присутній особисто позивач, який також пояснив суду що він звільнився за власним бажанням.

Також судом встановлено, що позивач народився 04.09.1947р, проте в довідці №060032 ЮГ-311/192 від 19.01.1987р. вбачається, що ОСОБА_2 04.09.1949р.н., звільнений в.о. прокурора Одеської обл. 19.01.1987р. на підписку про невиїзд згідно ст.165 КПК УРСР.

Проте у звязку з тим, що в довідці було неправильно вказано рік його народження 1949р. замість 1947р., ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 03 лютого 2011р. (справа №2о-56/11) його заяву було задоволено та встановлений факт належності ОСОБА_2, 04.09.1947р.н.-довідки серії ДГ №060032, виданої 19.01.1987р. установою ЮГ 311/192, в якій його дата народження помилково зазначена як 4.09.1949р.». (а.с.24-25 зі справи №2о-56/11).

Факт вчинення працівниками міліції на позивача фізичного чи психологічного тиску на досудовому слідстві не знайшов свого підтвердження.

Згідно позовних вимог, письмових поясненнях позивача та наданими в судовому засідання поясненнях його представника також вбачається на посилання порушення прав позивача незаконним продовженням дії підписки про невиїзд та утримання до 2005р. його в якості звинуваченого, оскільки в червні 2005р. він разом з дружиною звернулись до ОВІР Одеського МУ ВСУ з заявою про видачу кожному із них закордонного паспорту, який через незначний час було видано його дружині, але йому 08.07.2005р. повідомили про неможливість видачі закордонного паспорту так як по данним УІТ УМВС України в Одеській області він знаходився на обліку як звинувачений по кримінальній справі №60114 та відносно нього застосовано підписку про невиїзд.

Позивачем суду не надано належних доказів про таку відмову у видачі йому закордонного паспорту. Також з пояснень представника позивача судом встановлено, що позивач отримав закордонний паспорт протягом 1-2 неділі а саме 13.07.2005., про що також свідчить і ксерокопія його закордонного паспорту (тип Р, ЕС 220320) (а.с.156 т.1).

Про зняття з реєстрації кримінальної справи №60114 свідчить також і відповідь прокуратури Молдавської РСР позивачу від 18.12.1989р. (а.с.46 т.1), від 20.03.1990р. та повідомлення про направлення статкарточки ф.1.1. (а.с.47).

Враховуючи зібрані докази, а також відсутність інших доказів з приводу обмеження ОСОБА_2 в пересуванні протягом до 13.07.2005р., суд вважає ці твердження такими, що не знайшли свого підтвердження.

Також позивач в обґрунтування моральної шкоди зазначив що поніс фізичні і душевні страждання, та зазнав страждання у звязку з погіршенням свого стану здоровя, повязаного з незаконним його утриманням під вартою. До суду надано виписку з історії амбулаторного хворого ОСОБА_2 від 14.12.2011р. про те що він спостерігається в КУ «МП №1» з 1986р. та в 1987р. мав загострення радікуліта, межребірну невралгію, з 16.11.1987р. по 04.12.1987р. пройшов стаціонарне лікування , загострення парапроктита, в 1988р- захворювання грипу (а.с.189 т.1), з довідки КУ ОМСШМД ОМР від 18.01.2012р. (а.с.191) зазначено що до позивача 31.12.2011р. прибула двічі на виклик бригада швидкої допомоги та був встановлений діагноз «гострий коронарний синдром, гіпертонічна хвороба, стабільна стенокардія напруги». З копії виписки із медичної картки МП №1 хворого-позивача (а.с.194) вбачається, що позивач звертався в 1986-1987рр. з приводу загострення хронічного радикуліті.

Будь-яких належних та достовірних доказів щодо причин такого захворювання та його причин, які б свідчили про причину захворювання саме зі знаходженням позивача під вартою суду не надано.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд , враховуючи позовні вимоги та посилання позивача на відповідні норми законодавства , не може погодитися з ними виходячи з наступного.

Як убачається із змісту позовної заяви, на обгрунтування вимог позивач посилався на правові підстави, передбачені ст..55, 56 Конституції України (прийнята 28.06.1996р.) , ст..ст. 16, 23, ч.1 ст.268, 270,280, 1166,1167,1176 1176 ч.1 ЦК України ( який набрав чинності з 01.01.2004р.), на ст..442, 443 ЦК УРСР в ред. 1963р. та Указом Президії Верховної Ради СРСР від 18.05.1981р. №4892-Х «Про відшкодування шкоди, спричиненої громадянинові незаконними діями державних і громадських організацій, а також посадових осіб при виконанні ними службових обовязків» який діяв до 1995р., а також на затверджене ним Положення про відшкодування шкоди, спричиненої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, та відомчі Інструкції, на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства , прокуратури і суду» який набрав чинності 16.01.1995р., та на затверджений Порядок згідно наказу від 04.03.1996р. №6/5 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», Пленум ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) шкоди» №4 від 31.03.1995р. та на ч.5 ст.5 Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1950р. та ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»,який набрав чинності 30.03.2006р.

Відшкодування шкоди з державного бюджету провадиться лише у випадках, що прямо передбачені у законі, а саме: статтями 440, 440 1, 443 ЦК 1963 р., Законом від 1 грудня 1994 р. N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі - Закон N 266/94-ВР) та Положенням про застосування цього закону (затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 р. N 6/5/3/41, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 р. за N 106/1131).

Відповідно до ст. 443 Цивільного кодексу в ред.. 1963р. , що діяв на час затримання позивача та закриття кримінальної справи, шкода, заподіяна громадянинові внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного застосування взяття під варту, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини службових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради, ПВР СРСР, від 18.05.1981, № 4892-X "Про відшкодування громадянинові заподіяної шкоди незаконними діями державних та громадських організацій, а також посадових осіб при виконанні ними службових обов'язків", на який посилається також позивач, та який втратив свою дію з моменту прийняття Конституції України та інших спеціальних Законів, затверджено Положення про порядок стягнення шкоди, заподіяної громадянину незаконними діями органів дізнання , досудового слідства, прокуратури та суду, яким передбачалося:

П.1. Шкода, завдана громадянину СРСР незаконними діями державних та громадських організацій, а також посадових осіб при виконанні ними службових обовязків в області адміністративного управління, стягується на загальних підставах (стаття 88 Основ цивільного законодавства СРСР и союзних республік), якщо інше не передбачено законом.

п. 11. Визначення розміру шкоди, зазначеного в пунктах 1, 4 и 5 статті 2 цього Положення, встановлюють в місячний строк з дня звернення громадянина до відповідних органів дізнання, досудового слідства, прокуратури ч и суду, про що виноситься постанова (ухвала). Якщо справу припинено судом при розгляді його в касаційному або надзорному порядку, зазначені дії вчиняє суд, який розглядав справу по першій інстанції.

Громадянин, який звернувся з вимогою стягнення шкоди, вправі в встановленому законом порядку оскаржити постановлену (ухвалу), прийняту на підставі частини першої цієї статті, та відповідно прокурору або до вищого суд.

Якщо вимога про поновлення трудових, пенсійних та житлових прав, зазначених в статтях 5, 7 и 8 цього Положення, а також про повернення зазначеного в пункті 3 статті 2 Положення майна або його вартості не задоволено або громадянин не згодний с прийнятим рішенням, він вправі звернутися до суду в порядку позовного провадження.) (пункт 12).

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 не звертався з відповідною заявою до правоохоронних органів, прокуратури. Таким чином посилання позивача на те, що визначення вказаної шкоди повинні були здійснити правоохоронні органи самостійно не знайшло свого підтвердження.

Відповідно до статей 56, 62 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Україна, згідно з Конституцією України, є правовою державою (стаття 1), а людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (стаття 3). Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і саме держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3). Цей обов'язок держави конкретизується в ряді статей Конституції України.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконних дій, рішень органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, перелічених у ч. 1 ст. 1176 ЦК, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої, ніж визначено в ч. 1 цієї статті, незаконної дії або бездіяльності, незаконного рішення цих органів, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені ч. 1 ст. 1166 і ч. 1 ст. 1167 ЦК.

Згідно із зазначеними нормами обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди.

Підстави і порядок відшкодування шкоди регулюються Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 1 грудня 1994 року N 266/94-ВР. Стаття 4 цього Закону передбачає, що відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Згідно п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 2 Закону від 01.12.94 N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі - Закон від 01.12.94) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 13 Закону від 01.12.94 розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру, не меншого ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно п.5. Положення про застосування зазначеного закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів від 04.03.96 N 6/5/3/41, передбачено, що Право на відшкодування шкоди мають громадяни, щодо яких незаконні дії, передбачені частиною 1 ст. 1 Закону, були здійснені після набуття Законом чинності, тобто після 16 січня 1995 року.

Шкода, завдана до цього часу, відшкодовується у відповідності з законодавством, що діяло на момент завдання шкоди.

За змістом пункту 1 частини першої статті 268 ЦК України на вимоги, що випливають із захисту особистих немайнових прав позовна давність не поширюється, крім випадків встановлених законом. До позовних же вимог майнового характеру позовна давність застосовується на загальних підставах. Для таких випадків застосовуються загальні положення про початок перебігу та наслідки спливу позовної давності. Сплив без поважних причин позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення, є підставою для відмови в позові.

За змістом ст. 269 Цивільного кодексу України ознакою особистих немайнових прав є відсутність у них економічного змісту.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

При цьому суд враховує, що ці факти мали місце у 1986 - 1989 рр. тобто під час притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності по справі №60114, яка постановою від 21.08.1989р була закрита та про що йому стадо відомо в вересні 1989р., а позов до суду був поданий 04 грудня 2013 р. , тобто понад 24 роки потому.

Досліджуючи посилання сторін та докази по справі, суд при цьому повинен правильно застосувати процесуально-правові норми і норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Таким чином, у спірних правовідносинах щодо позовної давності застосовуються правила ЦК УРСР, якщо на час набрання чинності ЦК України не сплив строк пред'явлення позовних вимог.

Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), що діяв до 1 січня 2004 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист.

Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права (ЦК УРСР чи ЦК України), і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За загальним правилом статті 76 ЦК УРСР перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права у вересні 1989 року, а звернувся з вимогами до суду - у грудні 2013 року.

Згідно зі статтею 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав.

Представники відповідачів наполягали також на застосування судом пропущення позивачем строку позовної давності.

З огляду на викладене до таких позовів застосовуються правила про позовну давність. Загальний строк позовної давності - три роки (стаття 71 ЦК УРСР).

Таким чином захисту підлягають порушені права, які основані на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Проте згідно закону Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод ратифікована Україною 17.07.1997р, та набрала чинності 11.09.1997р.

Тобто на час виникнення між сторонами зазначених правовідносин які повязані з його незаконним притягненням до кримінальної відповідальності Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" не розповсюджується.

Стосовно офіційного тлумачення положень частини четвертої статті 62 Конституції України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" та статті 440 1 Цивільного кодексу Української РСР щодо дії їх у часі, то Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказав, що "за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце". Така правова позиція міститься і в Рішенні від 5 квітня 2001 року N 3-рп/2001 у справі про податки.

Отже, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" не має зворотної дії у часі і не може застосовуватися до правовідносин, учасником яких був громадянин ОСОБА_2., оскільки ці правовідносини виникли і закінчилися до набрання Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами чинності. (така правова позиція міститься в рішенні Конституційного Суду України від 06.06.2002р. справа N 2-39/2002 за зверненням гр..ОСОБА_13С.).

За такими обставинами, суд дійшов до висновку, що позов про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Керуючись ст. 19,56 Конституції України, ст.ст.10, 11, 15,60, 88, 209, 212-215, 218, ЦПК України, ст.ст. 22, 23, 1166,1167, 1172,1173, 1176 ЦК України, , ч. 5 ст. 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, за участю прокуратури Приморського району м. Одеси про стягнення шкоди, заподіяною незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Домусчі Л.В.

30.10.2015