АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6576/15 Справа № 183/3342/14 Головуючий у 1 й інстанції - Городецький Д. І. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м. Дніпропетровськ 20 липня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Котушенко С.П., Романюк М.М.,

при секретарі: Порубай М.Л.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду, Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії.

В жовтні 2014 року позивач уточнив вимоги до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа-Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії.

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом.

В обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_7 якому на праві власності належав житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2008 року визнано недійсним заповіт від 03 грудня 2001 року ОСОБА_7, відповідно до якого він заповідав будинок своїй дружині - ОСОБА_3 та видане свідоцтво про право власності за заповітом від 08 серпня 2002 року, зареестроване в реестрі № 3739.

За позивачем суд визнав право власності на 1/4 частину спірного будинку.

Відповідач ОСОБА_3 отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після чоловіка - ОСОБА_7.

Позивач посилався на те, що свідоцтво слід визнати недійсним, оскільки, на загальних підставах право спадкування отримує лише спадкоємець, який був спадкодавцем заповітом позбавлений спадщини.

Також позивач вказував на необхідність скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, яка проведена на підставі вказаного свідоцтва.

Позивач зазначав, що з липня 2008 року відповідач ОСОБА_3 перешкоджала йому потрапити на подвір'я та в будинок, не давала можливості зареєструвати право власності на будинок, неодноразові звернення до правоохоронних органів та заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними. 29 січня 2014 року він зареєстрував своє право власності на спірне нерухоме майно, є єдиним власником житлового будинку, та має право користуватися всім будинком.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які проживають в будинку, порушують його права, як власника.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_6 були зареєстровані в будинку з дозволу колишнього власника - ОСОБА_7, з часу смерті ОСОБА_7 вони втратили право користування будинком.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 були зареєстровані в житловому будинку в 2013 році за згодою начебто єдиного власника будинку, ОСОБА_3, Але на той час вона взагалі не була власником зазначеного житла, тому згідно ст. 230 ЦК України, реєстрація зазначених осіб є незаконною, повинна бути визнана недійсною.

Позивач просив :

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія НОМЕР_2 видане ОСОБА_3 21 січня 2015 року;

-скасувати рішення № 18745428 від 21 січня 2015 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, проведену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія НОМЕР_2 виданого ОСОБА_3 21 січня 2015 року;

-визнати недійсною реєстрацію місця проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1;

-визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірним будинком.

-зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити йому перешкоди по заміні дверних замків в будинку, гаражах та господарських будівлях;

-зобов'язати відповідачів виселитися з житлового будинку та знятися з реєстраційного обліку в будинку.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду, Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

В скарзі апелянт просить скасувати рішення й постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

04 липня 2008 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено рішення за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус Маймор Світлана Юріївна, Новомосковська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності.

Рішенням суду частково задоволені вимоги ОСОБА_2

Визнано недійсним заповіт від 03 грудня 2001 року, згідно якого ОСОБА_7 заповідав все своє майно, в тому числі і будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Опель Кадет Караван державний номер НОМЕР_1 дружині - ОСОБА_3;

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 серпня 2002 року виданого ОСОБА_3;

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 з заявами про прийняття спадщини звернулися син спадкодавця - ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_3

21 січня 2015 року Новомосковською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після чоловіка - ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія НОМЕР_2 виданого ОСОБА_3 21 січня 2015 року, скасувати рішення номер про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що на загальних підставах право спадкування отримує лише спадкоємець, який був спадкодавцем заповітом позбавлений спадщини.

Відмовляючи в цій частині в позові суд послався на ст. 545 ЦК України (в реакції 1963 року- часу виникнення правовідносин), за якою якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкування на загальних підставах.

Суд зазначав, що оскільки заповіт на ім'я ОСОБА_3 рішенням суду визнано частково недійсним, вона набула право на спадкування за законом як дружина спадкодавця та спадкоємець першої черги за законом, тому підстав для визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно немає.

Стосовно незаконності реєстрації в спірному будинку, зобов'язання знятися з реєстраційного обліку, вимоги про визнання такими, що втратили право користування спірним житлом, виселенні ОСОБА_6 ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд зазначив, що вказані особи є членами сім'ї відповідача, поселились в будинок за життя спадкодавця та з дозволу відповідача, як власника частини будинку, з посилання на ст. 150 ЖК України, ст.156 ЦК України, ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ч.5 ст. 1268 ЦК України (ред 2003року) в позовних вимогах також відмовив.

Погодитися з такими висновками суду неможливо, враховуючи наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності,тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи суд має встановити всі обставини справи, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, що мають значення, чи є інші фактичні дані (у тому числі пропущення строку позовної давності), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження з огляду на норми матеріального права, якими регулюються правовідносини сторін, що виникли (ст. 214 ч. 1 п. 2 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає

У відповідності до ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Законами України від 11 лютого 2010 року № 1878 "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та від 4 липня 2012 року № 5037 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно" Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон) викладено у новій редакції та визначено новий підхід як до процедури державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, так і до суб'єктів, уповноважених на її проведення.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

Однак ні орган уповноважений реєструвати місце проживання ні орган реестрації нерухомого майна до участі в справі, як відповідачі, не залучені, позивач просив застосувати до відповідачів взаємовиключні підстави- визнати такими, що втратили право на житло, та виселити як таких, що таке право не набули.

Відповідно до ч 4. ст 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом

Однак вказані норми закону судом не виконані. Позивачу не роз'яснено право на залучення до участі в справі відповідачами орган реєстрації місця проживання та орган державної реєстрації нерухомості, не уточнено правові підстави для позбавлення відповідачів права на проживання в будинку.

Позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія НОМЕР_2 видане ОСОБА_3 21 січня 2015 року на ? частину будинку; та скасувати рішення № 18745428 від 21 січня 2015 про його державну реєстрацію. Але в указаному свідоцтві визнано право і за позивачем на ? частину спірного будинку, однак суд не уточнив позицію позивача з цього питання.

Стосовно інших вимог- зобов'язання відповідачів усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження майном, можливості замінити дверні замки в будинку, гаражах та господарських будівлях, то вказані вимоги є взаємоповязаними з питаннями власності та правових підстав проживання відповідачів і похідні від них.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, на підставі ст 309 ЦПК України рішення підлягає скасуванню, як передчасне, з відмовою в позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії - скасувати, в позові відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і : Котушенко С.П.

Романюк М.М.