Справа № 347/910/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2015 м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Бельмеги М.В.,

з участю: секретаря Борисової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

третя особа на стороні позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» третя особа на стороні позивача: ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року, що укладений між Закритим Акціонерним товариством КБ «ПриватБанк», з одного боку та громадянином України ОСОБА_3 з іншого боку.

Вимоги позову мотивував тим, що 12 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № IFWWGA00000015, відповідно до якого, банк надав йому кредит на споживчі цілі в сумі 20 000 дол. США, виходячи із 0,92 % в місяць, для придбання нерухомого майна.

Позивач посилався на те, що у відповідності до ст. 628 ЦК України, договір не містить всіх обов'язкових умов. Всупереч ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком при укладенні договору не було роз'яснено інформації щодо умов кредитування, в самому кредитному договорі відсутній загальний опис вартості кредиту. Кредитний договір містить дискримінаційні умови щодо можливості на власний розсуд змінювати відсоткову ставку та дострокового повернення всієї суми кредиту навіть за дрібне порушення. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. Позивач зазначив, що банк включив в договір незаконні умови, які прямо порушують законодавство про захист прав споживачів та створюють дуже несприятливі умови для позичальника, переконавши при цьому споживача, що договір складено правильно, згідно ст. 230 ЦК України такі дії розцінюються як введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення для правочину. Внаслідок його юридичної необізнаності він не міг розуміти обсяг своїх прав по співвідношенню до встановлених жорстких обов'язків, представник відповідача укладаючи кредитний договір не надав позичальнику довіреність на уповноваження підписувати від імені банку такі договори та не надав установчі документи банку. Просить позов задовольнити, визнати недійсним кредитний договір № IFWWGA00000015.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів викладений в позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник ПАТ КБ "Приват Банк" в судовому засіданні просив у позові відмовити, подав до суду заперечення в якому вказує про те, що банком на виконання відповідних положень Закону України «про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Посилання позивача про те, що банком під час укладення кредитного договору введено його в оману спростовується тим, що в договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та багато іншого про що ОСОБА_3 власноручно поставив свій підпис. Звинувачення щодо можливості відповідача у будь-який момент на свій розсуд в односторонньому порядку стягнути всю суму кредиту, розірвати договір або змінити його положення є безпідставними адже при підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, одночасно встановив рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Посилання на положення Закону України «Про захист прав споживачів», коли говорить про те, що банк повинен був надати інформацію про можливість різкої зміни курсу валюти є абсурдними посиланнями адже нормативними актами держави за банками не встановлено функціонального обов'язку передбачати наперед коливання фінансового ринку.

Враховуючи попередні пункти спростування тез позивача про «численні порушення « норм права при укладенні кредитного договору, вважаємо що на них побудовані тези позивача про нечесну підприємницьку діяльність також є неаргументованими. Так, при укладенні договору:

- боржника не примушували до укладення договору;

- боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування;

- відсутнє введення позичальника в оману;

- кредит виданий належним чином;

- немає дисбалансу прав сторін договору;

- положення договору справедливі;

- відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрунтя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною».

Вважаємо причину звернення клієнта до суду наміром уникнути відповідальності за прострочення зобов'язання. Просить застосувати до позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року строк позовної давності та в позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Встановлено, що 12 квітня 2007 року строком до 25.04.2017 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № IFWWGA00000015, відповідно до якого, банк надав йому кредит на споживчі цілі в сумі 20 000 дол. США, виходячи із 0,92 % в місяць, для придбання нерухомого майна.(а.с.8-10).

Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, ОСОБА_3 належно їх не виконував, у зв"язку з чим банк неодноразово звертався до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року.

Рішенням Косівського районного суду від 29.08.2012 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки позов задоволено частково. Визнано дійсним договір іпотеки б/н від 12.04.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_2 В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року в розмірі 17885,68 дол. США, що за курсом 7,97 станом на 26.08.2011 року, згідно розпорядження НБУ складає 142575,70 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме : житловий будинок загальною площею 183,1 кв.м, який розташований за адресою с. Смодна вул. Кобилянської,2, Косівського району Івано-Фраківської області шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Косівського районного суду від 09.12.2014 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про виселення в позові відмовлено.

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до п. 3 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Таким чином, розміри усіх можливих платежів, передбачених кредитним договором Позивача, зазначені у кредитному договорі та тарифах.

Посилання позивача про те, що даний спір повинен регулюватися Законом України " Про захист прав споживачів" не заслуговує на увагу, оскільки на думку суду даний спір регулюється нормами цивільного законодавства.

В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема:

По-перше - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", на даний закон посилається представник позивача, як на правове обґрунтування позовної вимоги, та вимогами Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту. Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору.

За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача, і, як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами.

По-друге - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачем чи його представником ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторони кредитного договору, а саме представника банку. Однак, ставлячи дане повноваження банку під сумнів, представник позивача не доводить належними доказами відсутність такого повноваження, натомість банком було виконано зобов'язання та перераховано кошти позичальнику на придбання автомобіля, отже немаючи належних повноважень по вчиненню правочинів зі сторони банку його представником, банк не вчиняв би подальші дії щодо виконання умов укладеного договору. Статтями 237,238, 239, 241, 244, 246 ЦК України врегульовано поняття довіреностей, представництва, а саме: представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи.

По-третє - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше позивач був ініціатором укладення кредитного договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив.

По-четверте - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України.

По-п'яте - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав кошти для купівлі-продажу товару (автомобіля), а позивач отримав кошти, що підтверджується сторонами та меморіальним ордером №1 (ас.72).

Отже, кредитний договір № IFWWGA00000015 укладений 10.04.2007 року між відповідачем та позивачем відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину.

Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представника позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника є надуманими, а його посилання на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки ОСОБА_3 ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими, то не заслуговують на увагу і доводи представника позивача, що спірний договір укладений на несправедливих умовах.

Як вже зазначалось раніше позивач ОСОБА_3 був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. Посилання позивача в своїх поясненнях на те, що при укладенні кредитного договору працівники банку ввели його в оману є голослівними, оскільки відповідно до роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Позивачем ОСОБА_3 та його представником таких доказів суду не надано.

Згідно з пунктом 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» «надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору».

Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, ризик зміни курсу валюти несуть обидві сторони договору, тобто як кредитор, так і позичальник.

Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Факт підписання кредитного договору сторонами, що є підставою вважати, що договір укладений у письмовій формі сторонами не оспорюється.

Правочин, який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав позивачу кошти, а останній їх отримав, що підтверджується письмовими доказами з цього приводу та визнано сторонами спору.

Отже, кредитний договір укладений 12.04.2007 року між сторонами та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину.

За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У даному випадку відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору ОСОБА_3 ознайомився з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору.

Враховуючи наведене в суду відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача.

При цьому суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Тому, доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з підстав, зазначених в позові, є необґрунтованими та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору, укладеного сторонами, недійсним.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі вищенаведеного, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст.203, 204, 215, 257, 261, 548, 627-629, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України, керуючись ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» третя особа на стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору № IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року, що укладений між Закритим Акціонерним товариством КБ «ПриватБанк», з одного боку та громадянином України ОСОБА_3 з іншого боку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів.

Суддя: Бельмега М.В.