АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9540/2015 Головуючий у суді першої інстанції - Шевчук О.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1.,

представника відповідачів ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності, третя особа: Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3., ОСОБА_4, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в м. Києві та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ним кімнатою, площею 14,9 кв.м. з балконом у вказаній квартирі.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що йому та відповідачам в рівних частках (по 1/3 частині кожному) на праві власності належить квартири АДРЕСА_1 в м. Києві, що підтверджується відповідним свідоцтвом, проте відповідачі не визнають його права власності на частку квартири і, не дивлячись на наявність рішення суду про визначення порядку користування квартирою, чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні кімнатою площею 14,9 кв.м. з балконом у вказаній квартирі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2015 позов задоволено - визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в м. Києві та усунуто йому перешкоди у користуванні та розпорядженні кімнатою, площею 14,9 кв.м. з балконом у зазначеній квартирі.

Вирішено питання розподілу судових витрат

В апеляційній скарзі відповідачі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказують, що суд першої інстанції дав невірну оцінку наявним у справі доказам, а також неправильно застосував положення ст. 392 ЦК України. Також зазначають, що позивач є співвласником квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності і це його право ніким не оспорюється. Крім того, після визначення порядку користування квартирою, позивач має вільний та безперешкодний доступ до як до квартир так і до своєї кімнати і жодних належних та допустимих доказів зворотного позивачем не надано.

В судовому засіданні представник відповідачів підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Колегія суддів, визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що право власності позивача не визнається відповідачами та йому чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні виділеною йому кімнатою, що є підставою визнання за ним права власності на частку квартири та усунення перешкод у користуванні та розпорядження кімнатою в цій квартирі.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про наявність правових підстав для визнання за позивачем, в судовому порядку, права власності на частину квартири, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 в м. Києві належить ОСОБА_3., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях, тобто по 1/3 частині, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29.05.2006 (а.с. 11).

Вказана квартира складається з трьох кімнат, жилою площею 42,1 кв.м., загальною площею 69,8 кв.м. (а.с. 12-14).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2008 визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 в м. Києві, зокрема виділено ОСОБА_5 жилу кімнату площею 14,9 кв.м. з балконом, а ОСОБА_3. і ОСОБА_4 жилі кімнати площею 17 кв.м. та 10,02 кв.м. з балконом. Місця загального користування: кухню, ванну кімнату, санвузол, комору та коридор залишено у спільному користуванні сторін. Крім цього, зобов'язано ОСОБА_3. та ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_5. у користуванні кімнатою з балконом, площе 14,9 кв.м. у вказаній квартирі (а.с. 16, 17).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.04.2008, вказане рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні кімнатою, залишено без змін (а.с. 17, 19).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що відповідачі не визнають його право власності на частку квартири, не надають йому правовстановлюючий документ на квартиру, а відтак він не може розпорядитись належною йому власністю.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та наведені доводи в обґрунтування заявлених вимог не ґрунтуються на вимогах закону.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що право власності позивача оспорюється чи не визнається відповідачами, або ним втрачено документ, який засвідчує право власності.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін позивач і відповідачі є співвласниками квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності, копія кого знаходиться в матеріалах справи, а оригінал у відповідача ОСОБА_3., до якої позивач з вимогою про надання оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру не звертався. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідачів, відповідачі визнають та ніколи не оспорювали право власності позивача на частку квартири.

З огляду на викладене, підстави, передбачені ст. 392 ЦК України, для звернення до суду з позовом про визнання права власності відсутні, а тому рішення суду в частині визнання за позивачем права власності підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні даної вимоги.

Що стосується задоволення вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні кімнатою, то в цій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, з наступних підстав.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що між сторонами існують складні психологічні відносини та непорозуміння з приводу як користування житлом, так і його володінням. Позивач вказує, що після рішення суду про визначення порядку користування квартирую він проживав у виділеній йому кімнаті, однак через деякий час був вимушений залишити квартиру і переїхати проживати до іншого місця. На сьогодні, відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, змінили замки і він не має можливості потрапити до власного житла, у зв'язку з чим він вимушений був звертатись до житлово-експлуатаційної організації (Т.1, а.с. 241).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-BP «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що встановлено в ході розгляду справи, й не спростовано відповідачами, та є підставою для застосування до вказаної особи санкції про зобов'язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом.

Проаналізувавши означені норми права колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині усунення перешкод у користуванні власністю, вірно визначив природу виниклих між сторонами правовідносин та, відповідно, правильно застосував до спірних правовідносин відповідні норми закону, які їх врегульовують.

Доводи апеляційної скарги в частині, що стосуються порушення судом норм матеріального і процесуального права при вирішенні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, колегія суддів вважає безпідставними і необґрунтованими, а відтак і такими, що не впливають на законність рішення суду в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції лише в частині визнання за позивачем права власності, у зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права. В частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю рішення суду є законним і обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року в частині визнання за Пантелеєвим Валентином Сергійовичем права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в м. Києві - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності - відмовити.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді