Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 січня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі суддів: Чужі Ю.Г. (головуючий), Кожух О.А., Леска В.В., при секретарі Марчишаку Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Воловецького районного суду від 16 жовтня 2014 року та додаткове рішення Воловецького районного суду від 24 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи Воловецька селищна рада, Департамент соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації про припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку, зобов'язання видати державний акт та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації, третя особа Воловецька селищна рада, про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_8, звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 29.10.2013 року між Департаментом соціального захисту населення Закарпатської ОДА (далі - Департамент) та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, за яким остання продала Департаменту житловий будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер № :01:006:0058 у АДРЕСА_1.

Департамент уклав такий договір з метою подальшої безоплатної передачі нерухомості у власність позивачу - інваліду війни 3-ї групи, воїну інтернаціоналісту.

На підставі рішення виконкому Воловецької селищної ради від 30.01.2014 року про безоплатну передачу будинку, ОСОБА_4 та членам його сім'ї (ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7) видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок від 31.01.2014 року серії А № 0050.

Позивач вказував, що на підставі ст. 120 ЗК України при переході права власності на житловий будинок до нього перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, площею 0,15 га у АДРЕСА_1.

Посилаючись на дані обставини позивач просив: припинити право власності на земельну ділянку ОСОБА_3; визнати недійсним її державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 458207; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер № :01:006:0058 у АДРЕСА_1; зобов'язати відділ Держкомзему у Воловецькому районі Закарпатської області видати йому державний акт про право приватної власності на вказану земельну ділянку.

ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов та просила зобов'язати Департамент, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укласти з нею договір купівлі-продажу належної їй земельної ділянки.

Рішенням Воловецького районного суду від 16 жовтня 2014 року та додатковим рішення Воловецького районного суду від 24 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено визнати недійсним виданий ОСОБА_3 21.10.2008 року державний акт серії ЯЕ № 458207 на право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га у АДРЕСА_1, кадастровий номер № :01:006:0058; визнати за ОСОБА_4 право власності на спірну земельну ділянку; зобов'язати відділ Держземагенства у Воловецькому районі Закарпатської області видати ОСОБА_4 державний акт про право приватної власності на вказану земельну ділянку. У задоволенні вимоги ОСОБА_4 про припинення права власності ОСОБА_3 та у задоволенні зустрічного позову - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Позивач за первинним позовом рішення суду не оскаржив.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, у зв'язку з чим просить скасувати рішення та додаткове рішення місцевого суду й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Заслухавши осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оскільки позивач ОСОБА_4 рішення суду не оскаржив, а апелянт в апеляційній скарзі не просить вирішити його зустрічний позов в інший спосіб ніж це зробив суд першої інстанції, апеляційний суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги ОСОБА_3 у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, не роблячи висновків щодо зустрічного позову та вимог у задоволенні яких ОСОБА_4 відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач набув права власності на жилий будинок, то до нього перейшло в цілому право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений.

Проте з таким висновком місцевого суду в повній мірі погодитися не можна.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 "ґ" постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

Так, за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об'єктів нерухомості, які на ній розташовані.

Матеріалами справи встановлено, що 29.10.2013 року між Департаментом та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, згідно умов якого остання продала належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер № :01:006:0058 у АДРЕСА_1.

Уклавши цей договір, щодо якого діє презумпція правомірності правочину, ОСОБА_3 та Департамент засвідчили досягнення згоди з усіх істотних умов договору, у тому числі щодо розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку перейшло до Департаменту.

Отже ОСОБА_3 здійснила відчуження житлового будинку разом із земельною ділянкою на якій він розміщений в тому обсязі, що належав їй як землевласнику.

У зв'язку з цим, у силу приписів ч. 1 ст. 120, п. «в» ч. 1 ст. 140 ЗК України, право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку припинилося, а тому, колегія суддів вважає, що в даних правовідносинах обраний позивачем спосіб захисту (визнання недійсним державного акту ОСОБА_3) - є неправильним, а сама вимога безпідставною.

За таких обставин рішення суду в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.

Крім цього, згідно з вимогами ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Встановлено, що Департаментом був укладений договір з метою подальшої безоплатної передачі нерухомості у власність позивачу - інваліду війни 3-ї групи, воїну інтернаціоналісту ОСОБА_4 відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, затвердженим постановою КМ України від 09.03.2011 року № 223 (далі - Порядок).

Так, указаний Порядок визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою "Забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів", а згідно п. 8 Порядку житло безоплатно передається у власність відповідних територіальних громад для його подальшої передачі воїнам-інтернаціоналістам, які перебувають на квартирному обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до законодавства.

30.01.2014 року виконком Воловецької селищної ради прийняв рішення про безоплатну передачу цього будинку ОСОБА_4 та членам його сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.01.2014 року спірний будинок та надвірні споруди належить на праві спільної часткової власності (по 1/4 кожному) ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

При цьому ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до суду з позовом про визнання за ними права власності на земельну ділянку не зверталися та не уповноважували ОСОБА_4 діяти від їх імені та в їх інтересах.

Оскільки ОСОБА_4 набув право власності лише на 1/4 частину жилого будинку, тому до нього перейшло право власності на 1/4 частину земельної ділянки на якій він розміщений, а відтак його позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку підлягає частковому задоволенню пропорційно до його частки.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відділу Держземагенства у Воловецькому районі Закарпатської області видати ОСОБА_4 державний акт про право приватної власності на вказану земельну ділянку, то така до задоволення не підлягає, оскільки: по-перше, відділ Держземагенства у Воловецькому районі Закарпатської області не залучений до участі у справі в якості відповідача і суд не може його зобов'язувати щось робити, а по-друге, право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», органами державної реєстрації прав, утвореними Міністерством юстиції України.

Невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, відповідно до вимог пунктів 3 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог ОСОБА_4 та ухвалення нового рішення в цій частині про часткове задоволення його позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим додаткове рішення від 24.11.2014 року підлягає зміні в частині розподілу судових витрат. Позивач документально підтвердив сплату судового збору до суду першої інстанції в розмірі 400 грн. Оскільки позов задоволено частково, то судові витрати слід присудити позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 50 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду від 16 жовтня 2014 року в частині вирішення первісного позову та додаткове рішення Воловецького районного суду від 24 листопада 2014 року у частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га, кадастровий номер № :01:006:0058, що розташована у АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 458207, виданого ОСОБА_3 21.10.2008 року та про зобов'язання відділу Держкомзему у Воловецькому районі Закарпатської області видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 50 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: