У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання припиненим договору поруки, визнання недійсними додаткових угод до договору поруки, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту додаткової угоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 травня 2014 року, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року позивач публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі ПАТ «Універсал Банк», банк), який є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Банк Універсальний» (далі ВАТ «Банк Універсальний») звернулося до суду з позовом, в якому просило достроково в солідарному порядку стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 532 559,92 грн.

Позов мотивовано тим, що 9 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір про надання грошових коштів у тимчасове платне користування в межах ліміту, що становив 70 000 доларів США, з терміном повернення коштів до 8 серпня 2017 року зі сплатою 13% річних за користування кредитом, до якого протягом 2008-2010 років вносились зміни на підставі додаткових угод. З метою забезпечення виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором 9 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки. Згідно даного договору боржник і поручитель відповідають за виконання умов кредитного договору як солідарні боржники. Оскільки ОСОБА_5 порушив умови кредитного договору і допустив заборгованість, банк звернувся до суду з позовом про її дострокове солідарне стягнення в судовому порядку.

У січні 2014 року ОСОБА_6 подала зустрічний позов, в якому просила визнати припиненим з 15 лютого 2008 року договір поруки, укладений 9 серпня 2007 року між нею та банком; визнати недійсною додаткову угоду №1 від 2 квітня 2009 року та додаткову угоду від 13 травня 2010 року до договору поруки, укладені між нею та ВАТ «Банк Універсальний». Свої вимоги мотивувала тим, що з 15 лютого 2008 року до кредитного договору неодноразово вносилися зміни без її згоди, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності як поручителя, а тому відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припинилась 15 лютого 2008 року.

У лютому 2014 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним з моменту його укладення пункт 1.3.2.3.2 додаткової угоди №4 від 13 травня 2010 року до кредитного договору, укладеної між ним і банком.

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що розмір підвищеної процентної ставки - 32,50% річних перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена за законом, а отже суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 травня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовлено. Позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано припиненим договір поруки, укладений 9 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_6 з 15 лютого 2008 року. Визнано недійсними додаткові угоди № 1 від 2 квітня 2009 року та б/н від 13 травня 2010 року до договору поруки від 9 серпня 2007 року, укладені між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_6 Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним пункт 1.3.2.3.2 додаткової угоди № 4 від 13 травня 2010 року до кредитного договору від 09 серпня 2007 року, укладеною між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21 серпня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_5 скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним п.1.3.2.3.2 додаткової угоди №4 від 13 травня 2010 року до кредитного договору. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

ПАТ «Універсал Банк», не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором виходив з отого, що правові підстави для дострокового стягнення заборгованості по кредитному договору відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання припиненим договору поруки та визнання недійсними додаткових угод до нього, суд виходив з того, що зміна процентних ставок по кредитному договору відбулась без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, а тому порука припинилась 15 лютого 2008 року. Оскільки додаткові угоди №1 від 2 квітня 2009 року та б/н від 13 травня 2010 року до договору поруки укладені після припинення поруки, то їх слід визнати недійсними.

З такими висновками погодився суд апеляційної інстанції та, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у цій частині виходив з того, що умовами кредитного договору, з урахуванням умов додаткових угод, графіки погашення заборгованості були передбачені по травень 2011 року включно. Починаючи з червня 2011 року, графіки погашення заборгованості відсутні, встановлено лише кінцеву дату повернення всієї суми кредиту. Отже з червня 2011 року не встановлено обов'язок позичальника повертати кредит частинами, не визначено розмір цих частин та строки їх внесення. Банком не доведено обов'язок позичальника повертати кредит частинами, не встановлено розмір цих частин та строки їх повернення. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність вимог банку про дострокове стягнення усієї суми кредиту відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України. Висновок місцевого суду, що порука ОСОБА_6 припинилась 15 лютого 2008 року відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 9 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредитні кошти у тимчасове платне користування в межах ліміту, що становив 70 000 доларів США, з терміном повернення коштів до 8 серпня 2017 року зі сплатою 13% річних за користування кредитом (п.1.1 договору).

15 лютого 2008 року, 2 квітня 2009 року та 13 травня 2010 року до кредитного договору укладено ряд додаткових угод, згідно яких змінювалися строки повернення кредиту, а також змінювалась процентна ставка та інші умови.

Для забезпечення виконання боржником своїх зобов'язань між банком та ОСОБА_6 9 серпня 2007 року укладено договір поруки, згідно умов якого остання зобов'язалася відповідати по зобов'язанням ОСОБА_5, щодо повернення кредиту у сумі 70 000 доларів США та сплати процентів у розмірі 13% річних, комісій, штрафів.

Пунктом 11 договору поруки передбачено, що всі зміни, доповнення до цього договору вносяться у письмовій формі шляхом укладення додаткових угод.

15 лютого 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до пункту 1.3.3 якої нарахування процентів здійснюється щоденно за методом нарахування процентів «факт/360», замість «факт/факт». Тобто, за рахунок зміни порядку нарахування відсотків відбулось підвищення відсотків та збільшення обсягу відповідальності поручителя.

При цьому поручитель ОСОБА_6 не була повідомлена про такі зміни у порядку нарахування процентів, відповідні зміни до договору поруки у зв'язку із змінами до кредитного договору, не вносились.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За змістом частини першої статті 559 Цивільного кодексу України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком і тягне припинення поруки.

Зазначення в договорі поруки про можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні.

За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що порука ОСОБА_6 припинилась 15 лютого 2008 року, відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі №6-100цс12, від 10 жовтня 2012 2012 року у справі №6-112цс12, від 25 вересня 2013 року у справі №6-97цс13, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Враховуючи те, що порука припинилася 15 лютого 2008 року, висновки судів щодо визнання недійсними додаткових угод № 1 від 2 квітня 2009 року та б/н від 13 травня 2010 року також вбачаються обґрунтованими, оскільки на момент їх укладення порука припинилась, а тому вони не спрямовані на настання обумовлених нею правових наслідків, за своїм змістом змінюють зобов'язання, яке є припиненим.

Разом з тим, вирішуючи спір суди попередніх інстанцій не обґрунтували та не мотивували правових підстав для відмови у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості по кредитному договору щодо основного боржника.

Пунктом 1.3.3 Додаткової угоди №4 від 13 травня 2010 року до кредитного договору від 9 серпня 2007 року встановлено, що позичальник зобов'язується 2 травня 2011 року звернутись до банку для отримання нових графіків погашення кредиту, що будуть діяти з 1 травня 2011 року відповідно. У разі не звернення позичальника до банку за будь-яким з нових графіків погашення кредиту, такі нові графіки можуть надсилатись банком позичальнику самостійно простою кореспонденцією на його адресу, при цьому не є обов'язковим укладення між ним та банком відповідних додаткових угод до договору. У разі не звернення позичальника до банку за будь-яким з обумовлених в цьому пункті нових графіків погашення кредиту такі нові графіки погашення кредиту, підготовлені банком та наявні в кредитній справі позичальника вважаються такими, що погоджені та прийняті позичальником, при цьому позичальник приймає на себе всі ризики, пов'язані з неотриманням або несвоєчасним отриманням від банку таких нових графіків погашення кредиту. Позичальник, з врахуванням прийнятих на себе вищевказаних ризиків, пов'язаних з неотриманням або несвоєчасним отриманням від банку таких нових графіків погашення кредиту, не позбавлений права в будь-який час до закінчення строку користування кредитом звернутись до банку за новими графіками погашення кредиту.

Вказаним умовам додаткової угоди, яка є невід`ємною частиною кредитного договору суди попередніх інстанцій не надали жодної правової оцінки, доводів позивача з цього приводу не перевірили.

Не перевірено чи виникло у банку право на дострокове стягнення кредитних коштів з боржника, у зв'язку з якими обставинами та якими доказами це підтверджується або спростовується. Належним чином не перевірено розрахунків заборгованості, з чого вона складається та за який період.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості, як з боржника, так і з поручителя, належним чином не обґрунтувавши свої висновки, зокрема щодо права банку достроково стягнути заборгованість з основного боржника. Не встановив обставин щодо наявності заборгованості за кредитним договором, щодо підстав для її стягнення з боржника.

Апеляційний суд також не перевірив і не встановив вказаних обставин.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору в частині позовних вимог банку до основного боржника за кредитним договором.

Враховуючи наведене, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення в частині вирішення вимог ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_5 не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати у вказаній частині з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 травня 2014 року, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 серпня 2014 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Справу у цій частині передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська