Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Служба у справах дітей Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про виселення, за касаційними скаргами Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області та ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_6 був укладений кредитний договір від 29 серпня 2007 року № CVVWGA00000058, за яким останній надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 33 381,19 дол. США терміном до 28 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 29 серпня 2007 року ОСОБА_7 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, який належить йому на праві власності на підставі договору дарування, загальною площею 104,20 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

22 червня 2009 року заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 104,20 кв. м, житловою площею 53 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР позивач просив виселити відповідачів, оскільки добровільно звільнити житлове приміщення вони не погоджуються.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року скасовано та позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 разом з малолітніми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання їм іншого житла.

У касаційних скаргах Вижницька районна державна адміністрація Чернівецької області та ОСОБА_6 просять скасувати рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року та залишити в силі заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем і відповідачем ОСОБА_6 був укладений кредитний договір від 29 серпня 2007 року № CVVWGA00000058, за яким останній надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 33 381,19 дол. США терміном до 28 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29 серпня 2007 року відповідач ОСОБА_7 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, який належить йому на праві власності на підставі договору дарування, загальною площею 104,20 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 червня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 серпня 2007 року № CVVWGA00000058 у розмірі 223 580 грн 05 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надано ЗАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Зазначене судове рішення є чинним і підлягає виконанню.

Згідно з довідкою Міліївської сільської ради Вижницького району від 10 лютого 2014 року № 45 у житловому будинку зареєстровані та проживають відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9

З матеріалів справи, зокрема повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17 лютого 2014 року вбачається, що позивач завчасно надсилав відповідачам вимогу, в якій просив звільнити займане житлове приміщення добровільно протягом 30 днів з моменту отримання повідомлення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок загальною площею 104,20 кв. м, з якого позивач просить виселити відповідачів, виступає як забезпечення зобов'язань ОСОБА_6 за споживчим кредитом, наданим їй в іноземній валюті, використовується відповідачами як місце їх постійного проживання і є їх єдиним житлом. А тому виселення відповідачів суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті» <nau://ukr/1304-18>, який встановлює заборону відчуження житла, яке є предметом іпотеки, якщо воно використовується як місце постійного проживання позичальника, а також на те, що відсутні відомості про наявність іншого житла у відповідачів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Вижницьким районним судом Чернівецької області 22 червня 2009 року і набрало законної сили. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом, який застосував суд.

Однак суд не звернув уваги на те, що предметом позову у даній справі є не звернення стягнення на майно, а виселення з житлового будинку як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

З огляду на викладене у суду першої інстанції при вирішенні даного спору не було підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» <nau://ukr/1304-18>. Вимога позивача про виселення відповідачів ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, за змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

Отже, суд апеляційної інстанції належним чином не встановив, чи був придбаний житловий будинок (предмет іпотеки) за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цього будинку без надання їм іншого постійного житла є передчасним.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік