Провадження № 2/201/754/2015р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів,

В С Т А Н О В И В :

16.09.2014р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів (а.с. № 2).

В подальшому, 14.10.2015р., 20.11.2014р., 29.01.2015р., 03.02.2015р., 19.02.2015р., 25.02.2015р., 20.03.2015р. та 06.05.2015р. позивачем було подано заяви про доповнення, про уточнення позовних вимог (а.с. № 36, 59, 69, 72, 124, 125, 127-128, 135-137).

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві з урахуванням всіх уточнень та доповнень посилався на те, що ним було укладено три договори банківського вкладу з відповідачем на суми 3400 євро, 1800 євро та 2995 грн. В червні 2014р. позивач звернувся до банку з вимогою розірвання договорів та повернення депозитів, проте на сьогоднішній день його вимога не задоволена та вклади не повернуто. Просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму банківського вкладу за договором банківського вкладу SAMDNWFD800 від 06.03.2014р. в розмірі 3400 євро з нарахованими відсотками за користування коштами в розмірі 412 євро, а разом 3812 євро; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму банківського вкладу за договором банківського вкладу SAMDNWFD500 від 06.03.2014р. в розмірі 1800 євро з нарахованими відсотками за користування коштами в розмірі 209 євро, а разом 2019 євро; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму банківського вкладу за договором банківського вкладу SAMDNWFD900 від 06.03.2014р. в розмірі 3995 грн. з нарахованими відсотками за користування коштами в розмірі 898 грн., а разом 4893грн.; стягнути пеню згідно Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 18907 грн., стягнути транспортні затрати у розмірі 452 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та стягнути судові витрати у розмірі 951 грн.

В наданій суду 06.05.2015р. заяві позивач просив розглядати справу за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 136 зворот), позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - Мусійченко Д.Л. (діє на підставі довіреності від 26.09.2014р. - а.с. № 123) надав 19.02.2015р. та 26.05.2015р. свої заперечення, згідно яких просив відмовити у задоволені позову посилаючись на те, що позивачем не надано суду належних доказів укладення з банком договорів банківських вкладів, а також позивачем не підтверджено належним чином знаходження коштів на депозитних рахунках на час звернення до суду з позовом та на час розгляду справи, довідка № 3330881 від 17.05.2014р. є неналежним доказом, а тому на думку представника відповідача, позивачем на надано належних доказів в обґрунтування його позовних вимог. Крім того, представник відповідача в своїх запереченнях також посилався на те, що на території АРК, яка є тимчасового окупованою територією, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність. Окрім того окупаційна влада фактично здійснила конфіскацію майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з чим, відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. У зв'язку з протиправним вилученням майна, відповідач не має доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи на території АРК, не має доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси та готівки. Згідно повідомлень, які поширюються в АРК, майно ПАТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться на території Криму, буде реалізоване, а за рахунок цих коштів здійснюватиметься розрахунок з вкладниками відповідача. Окрім того, відповідно до закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04.04.2014р. зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати клієнтам банківських установ на території Республіки Крим взяла на себе автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників». Згідно офіційних повідомлень вказана організація замінила ПАТ КБ «Приватбанк» за всіма зобов'язаннями, в тому числі депозитними, орендними, кредитними тощо, а ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21.04.2014р. автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників» в довірче управління переданий майновий комплекс Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Викладені факти в сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами ПАТ КБ «Приватбанк», укладеними працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», виконує автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Що ж стосується моральної шкоди, то з огляду на те, що в діях банку не було порушень, то банк не повинен нести відповідальність щодо відшкодування моральної шкоди (а.с. № 95-117, 119, 139).

В наданій суду заяві, представник відповідача Литвінова К.А.(діє на підставі довіреності від 20.08.2013р. - а.с. № 145) просила розглядати справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 144).

За такими обставинами на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07.12.2000р. N 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції), також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-118цс14 від 29.10.2014р.

Судом встановлено, що позивач зареєстрований у АДРЕСА_1, що підтверджується копією його паспорту ( а.с. № 3-5)

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору банківських вкладів та внесення ним сум вкладів надав ксерокопії Договорів №SAMDNWFD800 від 06.03.2014р. ( місце укладення договору м. Ялта); №SAMDNWFD500 від 06.03.2014р. ( місце укладення договору м. Ялта) та №SAMDNWFD900 від 06.03.2014р. (місце укладення договору м. Ялта) та квитанції про переказ на рахунки від 06.03.2014р. (а.с.№ 10-12, 13 зворот).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З огляду на те, що позивачем не надано суду належних доказів того, що між ним та банком виникли правовідносини, суд вважає за можливе в задоволені позову відмовити.

Проте, позивачем так і не було надано суду (так само, як і не заявлено клопотання про витребування доказів) оригіналів договорів та документів, що підтверджують внесення грошових коштів на рахунки.

З оглянутих у судовому засіданні наданих позивачем копій квитанцій та Договорів, вбачається, що квитанції не містить необхідних реквізитів, передбачених вищезазначеними Положенням та Інструкціями, зокрема, відбитку печатки (штампа) банку, а Договори, сторонами яких зазначені ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», не завірені належним чином та не містить оригінального підпису відповідальної особи Банку та «мокрого» відбитку печатки банку, а тому вважати надані документи належними доказами, суд не може.

Крім того, доказів, що підтверджують наявність на час звернення до суду грошових сум на рахунках позивача, відкритих на підставі спірних договорів, сторонами не надано.

У довідці Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» від 17.05.2014р., на яку позивач посилається (а.с. № 13), не зазначені повні номери рахунків, на яких знаходяться вказані кошти. Крім того, довідка видана на окупованій території, після відкликання ліцензії банку, і не являється належним і допустимим доказом згідно із ст. 57-59 ЦПК України. З інших довідок від 17.10.2013р., 18.05.2012р. не можливо встановити за якими договорами банківського вкладу вони видані, а також вони надані у ксерокопіях, а не оригіналах (а.с. №88-89).

Таким чином, в задоволені позовних вимог щодо стягнення грошових коштів разом з процентами за договорами банківських вкладів слід відмовити.

Відповідно до ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З урахуванням того, що факт укладання спірних договорів позивачем під час розгляду справи не доведено, а крім того згідно копій вказаних договорів умовами не передбачено нарахування пені за несвоєчасне повернення вкладу, суд дійшов висновку, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення пені також слід відмовити.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

З огляду на те, що судом під час розгляду даної справи не встановлено, в діях ПАТ КБ « ПриватБанк» порушення прав позивача, то в задоволені вимог про відшкодування моральної шкоди позивачу також слід відмовити, оскільки відсутній причино-наслідковий зв'язок між діями банку та завданою позивачу шкодою.

Крім того, відмовляючи в задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, судом прийнято до уваги положення ст. 611 ЦК України, яка передбачає, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а законодавством щодо банківської діяльності не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивач хоча й був звільнений при подачі позову від сплати судового збору на підставі п. 17 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», проте його оплатив в сумі 950грн., то відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачений позивачем судовий збір підлягає поверненню, як оплачений в більшому розмірі.

Враховуючи, що в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, то суд також вважає за можливе відмовити йому у стягненні витрат, пов'язаних з явкою до суду, а саме відшкодувати витрати, понесені за проїзд ( а.с. № 128,137).

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995р., ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 509, 526, 551, 611, 1058 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000р., ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів - відмовити.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 по квитанції № 23 від 11.09.2014р. в розмірі 950 грн. на розрахунковий рахунок Одержувач: Управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Код за , Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, Код банку за , МФО банку: 805012, Рахунок отримувача: 0005, Код класифікації доходів бюджету:22030001 - повернути позивачу.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В.Ткаченко